РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 20 декември 2006 г.
относно режима за помощи, който се прилага във Франция съгласно член 39 CA от Общия кодекс за данъците - Държавна помощ C46/2004 (ex NN65/2004)
(нотифицирано под номер C(2006) 6629)
(само текстът на френски език е автентичен)
(текст от значение за ЕИП)
(2007/256/ЕО)
КОМИСИЯТА НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ
като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално член 88, параграф 2, първа алинея от него,
като взе предвид споразумението за създаване на Европейското икономическо пространство, и по-специално член 62, параграф 1, буква а) от него,
след като прикани заинтересованите да представят своите коментари в съответствие с посочените членове (1) и като взе предвид тези коментари,
като има предвид, че:
I. ПРОЦЕДУРА
(1)
С писмо от 19 февруари 2004 г. (D/51178) Комисията изпрати искане за информация до френските власти относно механизма на финансов лизинг, предоставен на някои одобрени от Министерството на финансите предприятия, и създаден по силата на член 77 от закон № 98-546 от 2 юли 1998 г., в който се съдържат редица разпоредби от икономически и финансов характер (2). С писмо от 18 март 2004 г., френските власти поискаха удължаване на срока за предоставяне на исканата информация. С писмо от 3 май 2004 г. (A/33117), Комисията получи от френските власти тази информация. С писмо от 6 юли 2004 г. (D/54933), Комисията поиска от френските власти предоставянето на допълнителна информация, която тя получи на 2 август 2004 г.(A/36007).
(2)
С писмо от 14 декември 2004 г. (D/205909), Комисията уведоми френските власти за решението си да открие официална процедура по разследване по силата на член 88, параграф 2 от Договора. Това решение бе публикувано в Официалния вестник на европейските общности (3). В решението си Комисията приканваше Франция и заинтересованите страни да представят своите коментари в определен срок.
(3)
С писма от 6 януари 2005 г. (A/30266) и от 4 февруари 2005 г. френските власти поискаха удължаване на този срок и Комисията уважи тези искания с писма, съответно от 11 януари 2005 г. (D/50220) и от 16 февруари 2005 г. (D/51190).
(4)
На 15 март 2005 г. (A/32251) Комисията получи коментарите на френските власти. В предоставения срок тя получи също така коментарите на шестнадесетте заинтересовани страни и те бяха изпратени на френските власти на 9 юни 2005 г. (D/54454).
(5)
С писмо от 7 юли 2005 г. (A/35587), френските власти поискаха от Комисията да удължи предоставения им срок, за да могат да обсъдят коментарите на заинтересованите страни. Комисията уважи молбата и френските власти представиха своите коментари окончателно с писмо от 20 юли 2005 г. (A/35981).
(6)
С електронна поща от 2 март 2006 г. (A/31655) френските власти изпратиха на Комисията допълнителни коментари относно оспорвания режим.
II. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА РЕЖИМА
(7)
По силата на член 39 C, първа алинея от Общия кодекс за данъците (ОКД) амортизацията на отдадено под наем или предоставено на разположение под каквато и да е било форма имущество се разпределя върху обичайната продължителност на ползването му.
(8)
В член 77 на закон № 98-546 се въвеждат две разпоредби в ОКД, целящи борба с избягването на плащане на данъци при операции по финансиране на движимо имущество от персонални дружества или от икономически групировки (ИГ) (4).
(9)
В член 39 C, втора алинея от ОКД се предвижда също така амортизацията, която се приспада от данъците за имуществото, отдадено под наем от една ИГ, да не надвишава размера на получения наем, след удържане на останалите разходи по това имущество.
(10)
Поради дегресивните амортизационни отчисления и финансовите разходи, които, по дефиниция, са съсредоточени през първите години на ползване на имуществото, през този период резултатите на ИГ са отрицателни, те стават положителни по време на втория период, когато размерът на получавания наем превиши общата сума на констатираните разходи (включително амортизационни отчисления и финансови разходи). Тъй като ИГ се подчинява на режима за персоналните дружества, дефицитът, който е регистриран през първите години от дейността ѝ, се приспада от облагаемата печалба, реализирана от членовете ѝ от текущата им дейност. Таванът на предвидената от член 39 С, алинея втора на ОКД амортизация, следователно, цели борба с неправомерното използване на този вид финансиране за финансова оптимизация.
(11)
В ОКД обаче е въведена дерогация от това ограничение, с което се създава амортизационен механизъм, който облагодетелства определени предприятия. Член 39 CA от ОКД постановява, че предвиденият от член 39 C, алинея втора от ОКД таван, не се прилага, когато ИГ финансират движимо имущество, чиято амортизация е дегресивна за период най-малко от 8 години (5), от момента, в който операцията е получила предварителното одобрение на финансовия министър.
(12)
Това одобрение се подчинява на няколко условия, по-точно, по същество:
-
покупната цена на имуществото трябва да съответства на пазарната цена;
-
инвестицията трябва да е от значим икономически и обществен интерес, особено по отношение на заетостта;
-
ползвателят на имуществото трябва да докаже, че имуществото е необходимо за неговата дейност и че определените начини на финансиране не са само финансови;
-
поне две трети от данъчното облекчение, което следва от одобрението, трябва да бъдат преотстъпени на ползвателя на имуществото.
(13)
Обикновено една ИГ - учредена по принцип от финансови институции - закупува на пазарна цена имуществото, което ще финансира, и го отдава на лизинг на ползвателя. Наемът, изплащан от ползвателя, и понижаването на цената на опцията за покупка при изтичане на договора позволяват на ИГ да покрие разходите по собственото си финансиране, включително лихвите и капитала.
(14)
Освен липса на таван за амортизация (6), предоставянето на одобрение от министъра позволява да се увеличи с един пункт дегресивния амортизационен коефициент, който обичайно се прилага към съответното имущество. Освен това при препродажбата на имуществото от ИГ на неговия ползвател, по-точно след изтичане на две трети от нормалната продължителност на ползване на имуществото, доходът от прехвърлянето се освобождава от данък.
(15)
Относно условието, свързано със съществуването на значим икономически и обществен интерес (7), френските власти посочиха, че не съществуват стратегически насоки за оценяване на този интерес и, че разследването е извършено с оглед на непреките последици от инвестицията върху заетостта, на условията на конкуренция и развитието на дейността в съответната икономическа зона, сред които е именно приносът за развитие или създаване на производствен, управленски или ръководен център, както и предвид приноса на тази инвестиция за подобряване на безопасността и опазването на околната среда.
(16)
Относно преотстъпването на ползвателя на имуществото на поне две трети от данъчното облекчение, което придобива отделна ИГ при получаване на одобрението (8), от член 39 CA от ОКД става ясно, че това се осъществява под формата на намаляване на размера на наема или чрез понижаване на стойността на опцията за покупка. При това, точният размер на облекчението, което се преотстъпва от ИГ на ползвателя, трябва да се определи при издаване на одобрението.
(17)
По искане на Комисията, френските власти предоставиха разпределение на всички кандидати за одобрение по сектори на дейност, както и на действителните бенефициери на оспорвания режим:
Сектор на дейност
Представени молби за одобрение
Предоставени решения за одобрение
Инвестиции в морския транспорт
142
110
Инвестиции във въздушния транспорт
32
18
Инвестиции в железопътния транспорт
5
2
Инвестиции в промишлеността
7
3
Инвестиции в космическата промишленост
3
0
(18)
В този контекст френските власти посочиха, че от 56 молби, за които не е взето решение за одобрение, 21 са били оттеглени, 13 са приключени без последствие, а 22 са отхвърлени. За отхвърлените 22 молби френските власти уточниха, че 15 се отнасят до операция за финансиране на съоръжения за морски транспорт, а останалите 7 се отнасят до финансиране на съоръжения за въздушен транспорт.
(19)
Френските власти посочиха също, че процедурите за одобрение по силата на член 39 CA от ОКД са суспендирани от 14 декември 2004 г., датата, на която са били уведомени за решението да се открие официална процедура по разследване.
III. ПРИЧИНИ, ДОВЕЛИ ДО ОТКРИВАНЕ НА ОФИЦИАЛНА ПРОЦЕДУРА ПО РАЗСЛЕДВАНЕ
(20)
В решението си от 14 декември 2004 г. Комисията счита, че в изпълнение на член 39 СА от ОКД, на инвеститорите-членове на финансовите ИГ и на ползвателите на финансирано от ИГ имущество се предоставя облекчение. Относно избирателния характер на разглежданата мярка, Комисията подчертава, че финансовият министър явно разполага с неограничена власт при оценяване на условията за предоставяне на одобрение, която му позволява да подбира по субективни критерии бенефициерите на оспорвания режим. От друга страна е очевидно, че данъчният механизъм по член 39 СА от ОКД представлява мярка за помощ, от която се ползва главно транспортният сектор. В този контекст Комисията счита, че разглежданата мярка не може да се оправдае от характера или структурата на френската данъчна система. Според нея, оспорваните облекчения водят също така до използване на държавни ресурси, както и до нарушаване на конкуренцията и засягане на търговията в Общността.
(21)
Относно прегледа на съвместимостта на оспорвания режим с Общия пазар, Комисията счете, че на този етап нито една от дерогациите, предвидени в член 87, параграфи 2 и 3 от Договора, не е правно релевантна в настоящия контекст. Оспорваният данъчен режим явно не удовлетворява условията на общностните стратегически насоки, рамки и насоки, приети по отношение на държавните помощи. Следователно той не е съвместим с Общия пазар.
(22)
Впоследствие Комисията реши да открие официална процедура по разследване, за да отстрани съмненията си спрямо квалификацията на въпросния режим като държавна помощ, както и спрямо неговата съвместимост с Общия пазар.
IV. КОМЕНТАРИ НА ФРЕНСКИТЕ ВЛАСТИ
(23)
В своите коментари френските власти отначало твърдят, че режимът по член 39 CA от ОКД не представлява държавна помощ. Той е само една техническа разновидност на прилагане на общото право, която позволява начина на въпросното финансиране да се постави под надзора на обществените власти и не е дерогация от общото право. Ограничението по член 39 C, алинея втора от ОКД относно приспадането на амортизацията, цели, като създава презумпция за избягване на плащането на данъци, да попречи този механизъм на финансиране да се използва за финансова оптимизация. Режимът по член 39 CA от ОКД цели също борба с избягването на плащане на данъци. Тъй като машините и съоръженията, за които се отнася тази разпоредба, са с възвръщаемост от една относително дългосрочна инвестиция, в тази хипотеза, използването на съответния лизинг, би отговорило не само на един стремеж към финансова оптимизация, но също и на една икономическа потребност.
(24)
В този контекст френските власти подчертават, че всички условия, които трябва да се изпълнят за предоставяне на одобрението, позволяват да се осъществява предварителен контрол на операциите за финансиране на машини и съоръжения посредством отдаване под наем с възможност за закупуване, а при ползването на оспорвания данъчен режим да се отстрани всяко финансиране, мотивирано главно от съображения за финансова оптимизация.
(25)
Такъв е, в частност, случаят с условието, според което инвестицията трябва да е от значим икономически и обществен интерес, именно по отношение на заетостта, и чието изпълнение предполага молбата за одобрение да бъде съпътствана от ангажименти за нови назначения. В това отношение френските власти уточняват, че създадените работни места трябва да бъдат запазени по време на минималния период на експлоатация на имуществото, или минимум 8 години. Според тях, създадените работни места трябва да дават възможност за нетно повишение на броя на работниците в дружеството, което кандидатства за одобрение, и трябва да са пряко обвързани с инвестицията.
(26)
Френските власти уточняват във връзка с това, че някои молби за одобрение са били отхвърлени с мотива за отсъствие на значим икономически и обществен интерес в предложения проект за финансиране. Две положения характеризират отсъствието на подобен интерес. На първо място, отсъствието на назначения или на задоволително набиране на работна ръка, в количествено и в качествено отношение, така че да се позволи създаването на управленски и ръководен център. На второ място, хипотезата, при която финансовото положение на кандидата би му позволило да си послужи с други средства за финансиране, които нямат насърчителен характер.
(27)
Условието за преотстъпване на ползвателя на по-голямата част от данъчното облекчение, което получават членовете на ИГ, в изпълнение на член 39 СА от ОКД, също дава възможност за борба с финансовата оптимизация, като при ползването на този механизъм се изключват операциите, предназначени единствено да реализират икономии на ликвидни средства.
(28)
От друга страна, френските власти подчертават, че така създаденият механизъм за контрол няма субективен характер. В това отношение те се позовават на юриспруденцията на френския Конституционен съвет, по силата на която одобрение като предвиденото в член 39 CA от ОКД няма субективен характер, а предоставя на финансовия министър единствено правото да се увери, че въпросната операция отговаря на определените от закона условия (9).
(29)
Във всеки случай данъчното облекчение, произтичащо от приспадането на стойността на амортизацията, не може да се оприличи на загуба на данъчни постъпления, а на по-различно разпределение във времето на облагаемата основа. Освен това определянето на точния дял на облекчението, който остава за инвеститорите-членове на ИГ, би се оприличило на възнаграждение, чиято стойност зависи от условията на пазара и от едно класическо търговско договаряне.
(30)
Относно посочения от Комисията избирателен характер на оспорвания данъчен режим, френските власти се позовават на няколко аргумента.
(31)
Първо, посоченият режим представлява една мярка от общ характер, която може да се прилага едновременно за секторите на промишлеността и транспорта. Като пример френските власти посочват оборудването за преработка на хартиена каша, резервоарите за съхранение на течни горива, печатарските преси и хладилните съоръжения, а това са промишлени машини и съоръжения, които могат да се амортизират по дегресивен метод в продължение на период от минимум 8 години. Френските власти обръщат също внимание на факта, че някои превозни средства, като камиони и автобуси, са изключени от полето на механизма, поради по-краткия им амортизационен период. Следователно, въпросният амортизационен период би се приложил към всички машини и съоръжения, чиято възвращаемост от инвестицията изисква доста дълъг период.
(32)
На второ място, прилагането на оспорвания режим предимно за транспортни съоръжения, действително се дължи на промени, които не зависят от волята на френските обществени власти, а именно, от една страна, от промяната на финансовото положение на промишлените дружества, и от друга, от предпочитанията на инвеститорите към транспортните съоръжения. Всъщност, активите на тези съоръжения изглеждат много атрактивни за инвеститорите, които, за да ограничат рисковете, избират лесно продаваемо имущество, в хипотезата, при която ползвателят би изпитал затруднения.
(33)
На трето място, оспорваният режим не облагодетелства френските предприятия, доколкото националността не е правно релевантен фактор за членство в дадена ИГ. Един чуждестранен инвеститор, по-точно, една финансова институция, би могла също да се ползва от този режим и от произтичащите от това икономии на ликвидни средства, независимо от мястото на данъчната си регистрация.
(34)
Във всеки случай, ако се предположи, че режимът по член 39 CA от ОКД представлява дерогация от общото право, той би имал неограничено поле за приложение, неограничен срок за прилагане и би се основавал на обективни хоризонтални критерии за борба с избягване на плащането на данъци. Следователно, той не би могъл да се квалифицира като държавна помощ, също като данъчния режим, разгледан в решението на Комисията 96/369/ЕО, от 13 март 1996, относно данъчната помощ при амортизация, ползвана от немските въздухоплавателни компании (10).
(35)
От друга страна, относно освобождаването от плащане на данък върху дохода от прехвърляне на имуществото, френските власти посочват, че облекчението, което членовете на ИГ получават при това освобождаване от плащане на данък, трябва също да бъде преотстъпено, в размер минимум от две трети, на крайния ползвател на имуществото. Те твърдят, че това подчиняващо се на определени условия освобождаване от плащане на данък, се обосновава от характера и структурата на френската данъчна сиcтема. То би се наложило, в случай на преждевременно прехвърляне на имуществото, за да се гарантира запазването на данъчното облекчение, което е резултат от приспадането на амортизацията при условията на общото право. Френските власти подчертават също, че такова освобождаване от плащане на данък ще съответства на общото право, считано от 1 януари 2007 г. Действително, след тази дата, доходите от прехвърлянето на притежавани повече от две години ценни книги за участие в печалбата на дружества няма да се облагат с данък, с уговорка за част от разходите и задълженията, равняваща се на 5 % от нетния резултат на доходите от прехвърлянето, които се отчитат при определяне на облагаемия резултат. Като се вземе предвид, обаче, че датата на сключване на договорите за предоставяне за разполагане с имущество, сключени между ИГ и ползвателите, датата, на която преждевременното прехвърляне на това имущество ще стане възможно, е след 1 януари 2007 г., такова прехвърляне може да се осъществи само при изтичане на две трети от изпълнението на тези договори. От този момент, членовете на ИГ биха се ползвали от това освобождаване от плащане на данък в съответствие с общото право.
(36)
Френските власти обясняват също, че освобождаването от плащане на данък за доходите от прехвърляне на имуществото не става автоматично. Едно от условията за такова освобождаване от плащане на данък е действителният ползвател на имуществото да докаже, че отчитайки неговата стойност, той не е в състояние да го закупи непосредствено, без да наруши финансовата си стабилност. Според доклада на докладчика на Комисията по финанси към Националната асамблея от 25 март 1998 г., обаче, това условие би се вписало именно в перспективата за прилагане на алтернативни механизми за приспадане на данъци при подписка на дялове за съсобственост на кораби, която законът за финансите за 1998 г. отмени (оттук нататък „режимът за дялове на корабна съсобственост“).
(37)
Относно съвместимостта на оспорвания данъчен режим с Общия пазар, френските власти твърдят че, ако се предположи, че този режим представлява държавна помощ, той е в съответствие с член 87, параграф 3 от Договора, тъй като улеснява развитието на определени икономически дейности, без да оказва неблагоприятно въздействие на условията за търговия до степен, която противоречи на общия интерес. Действително, режимът по член 39 CA от ОКД не би облагодетелствал националните икономически субекти в ущърб на субектите от другите държави-членки и не е по-облагодетелстващ от режимите, които съществуват в другите държави-членки.
(38)
В това отношение, те се позовават на особеното положение на морския транспорт, където операторите са главните ползватели на оспорвания режим. Те констатират, че този режим е мярка с еквивалентен ефект на режима за дялове от корабна съсобственост - режим, отнасящ се до финансирането на регистрирани във Франция кораби - който преди това бе оповестен и одобрен от Комисията на основание член 87, параграф 3 от Договора (11). Режимът за дяловете от корабна съсобственост е отменен през 1998 г. поради високите бюджетни разходи за него. Те посочват също, че при една конюнктура, която се характеризира със стагнация в броя на регистрираните във Франция търговски кораби и с воля да се намалят данъчните разходи, законодателят е решил да адаптира финансовия лизинг. Влизането в сила на член 39 CA от ОКД не е довело до растеж на сектора на морския транспорт във Франция, а само до оздравяване и обновяване на френския флот. Освен това, по време на същия период, флотовете на други държави-членки също са нараснали като брой единици и тонаж. Влизането в сила на този режим не е нанесло вреда на развитието на сектора на морския транспорт в другите държави-членки.
(39)
Освен това, режимът по член 39 CA от ОКД се вписва изцяло в рамките на насоките на Общността за държавните помощи в морския транспорт (по-долу „Насоки на Общността за 1997 г.“) и на съобщение C(2004) 43 на Комисията - насоки на Общността относно държавните помощи в морския транспорт (оттук нататък „насоки на Общността от 2004 г.“) (12). Той би допринесъл за подобряване на конкурентоспособността на флотовете на Общността на световния пазар на морския транспорт, за запазване на общностната заетост, както по море, така и по суша, за съхраняване на ноу-хауто на Общността в областта на морското дело, и за развитие на уменията в морското дело (точка 2.2 от цитираните насоки на Общността). Освен това той действително би допринесъл за подобряване на безопасността и опазването на околната среда, давайки възможност за обновяване на флота. Относно запазването на заетостта на висококвалифицираните плавателни състави и на работните места на сушата, френските власти припомнят че, в насрещните искания, които са необходими за получаването на одобрението, се съдържа необходимостта на територията на Съюза да се разполага с център за стратегически решения за управление на дейностите по море и за управление на корабите. Обвързаните с прякото управление на морския транспорт работни места, както и тези, свързани със съпътстващи дейности, като застраховане, агентиране и финансиране, също са се ползвали косвено от въпросния данъчен режим.
(40)
Те отбелязват при все това, че насоките на Общността за 1997 г. (13) и 2004 г. (14), не обвързват стриктно помощите, които са необходими за поддържането и развитието на морския транспорт с броя на създадените работни места. От насоките на Общността за 2004 г. става ясно, че „при настоящото положение, няма данни, че съществуват нарушения на конкуренцията между държавите - членки, до степен, която противоречи на общия интерес“, и че „взетите мерки са оказали положително въздействие за запазването на работните места за висококвалифицирани специалисти […]“ (точка 3.1).
(41)
В заключение, относно прилагането в дадения случай на принципа на легитимна увереност, френските власти се позовават на решение 2002/15/ЕО на Комисията от 8 май 2001 г., относно държавната помощ, предоставена от Франция на дружество „Bretagne Angleterre Irlande“ („BAI“ или „Brittany Ferries“) (15), в което въпросният режим е бил разследван.
(42)
Френските власти се позовават също на писмото си до Комисията от 17 март 1998 г. (A/32232), в което се описва въвеждането на член 39 C, алинея втора, и член 39 CA от ОКД. Те считат, че независимо от това писмо и различните въпроси, разгледани от Комисията (16), при които е цитиран член 39 на ОКД, през последните 6 години от влизането на този режим в сила, не е била открита процедура, която да се отнася до него.
(43)
При тези обстоятелства, мълчанието на Комисията е създало легитимна увереност в съвместимостта на член 39 CA от ОКД с Общия пазар, а това противоречи на всяко евентуално искане за възстановяване на помощта от съответните предприятия.
V. КОМЕНТАРИ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИ ТРЕТИ СТРАНИ
(44)
Шестнадесет заинтересовани страни предадоха коментарите си на Комисията, в съответствие с член 88, параграф 2 от Договора в определения им срок. Списъкът на тези заинтересовани страни е приложен към настоящото решение.
(45)
Относно определянето на оспорвания режим като помощ, мнозинството от заинтересованите страни се противопоставят на становището на Комисията, в това отношение.
(46)
По-точно, според Националната каса на спестовните и взаимоспомагателните каси (CNCE), Корпоративната и инвестиционна банка „Calyon“ (наричана по-нататък „Calyon“) и банка „BNP Paribas“ (наричана по-нататък „BNP“), диспозитивът на 39 CA от ОКД не конституира държавна помощ, а създава режим за контрол върху прилагането на общото право по отношение на амортизационните отчисления на определени активи. Със съчетаването на разпоредбите на член 39 С, алинея втора с тези на 39 СА от ОКД, се цели борба с прекалено големите загуби на данъчни постъпления, за което свидетелства работата на парламента, преди приемането на закон № 98-546 (доклад на Комисията по финансите пред Националното събрание от 25 март 1998 г.).
(47)
От своя страна, „Société Générale“ (SG), „BNP“ и „Brittany Ferries“ подчертават, че член 39 CA от ОКД не създава данъчен режим, който е дерогация от общото право, а представлява препратка към общото право по отношение на амортизацията. В този случай става дума за режим от общ характер. Според SG икономическото облекчение, което произтича от отсрочване на облагането в съответствие с член 39 CA от ОКД, трябва да се сравнява с общото право за амортизационни отчисления, а не с рестриктивния дерогационен режим на член 39 С, алинея втора от ОКД. Оспорваният режим е, също така, отворен за всички икономически субекти, упражняващи дейност на френска територия, и член 39 СА от ОКД не се отнася до никакво определено имущество или определен икономически сектор. Предоставянето на облекчения, които произтичат от прилагането на този член, не е предназначено единствено за френския търговски флот, или само за френските банкови институции.
(48)
Самоличността на членовете на ИГ, впрочем, не представлявала критерий за предоставяне на одобрение и оспорваният режим не съдържа ограничения спрямо членовете на ИГ, които са носители на данъчната правоспособност. Според тези заинтересовани страни няма основание да се счита, че съчетаването на разпоредбите на членове 39 C и 39 CA от ОКД предоставя на членовете на ИГ данъчно облекчение с избирателен характер.
(49)
Одобрението, предвидено в член 39 CA от ОКД, не се предоставя по субективна преценка. Тъкмо обратното, според френската газова компания „Gaz de France“ и „BNP“, предоставянето на одобрение от министъра, се подчинява на обективни и недискриминационни условия. Във връзка с това, „BNP“ припомня, че според юриспруденцията на Съда на Европейските общности (17), Комисията е задължена да посочва необективното третиране на икономическите субекти в рамките на индивидуалните мерки. Действително, съществуването на поле за оценка, с което разполага администрацията, би могло да доведе до установяване на избирателния характер на една мярка единствено когато се разглежда индивидуална мярка, а не общият режим, на който се основава тази мярка. В това отношение е уместно да се припомни, че данъчната администрация не може да налага мерки, които не са предвидени от закона. В дадения случай обаче законът изрично предвижда кои критерии са приложими, за да се прецени съществуването на „значим икономически и обществен интерес“. В този контекст „BNP“, „CNCE“ и „Calyon“ посочват решението на Конституционния съвет (18), на което се позовават френските власти. Във всеки случай всяко решение за отказ на одобрение може да стане предмет на жалба за отмяна на незаконен административен акт пред административния съд, който се произнася в зависимост от мотивите за отказа.
(50)
Според „Calyon“ и „BNP“ подборът при оспорвания режим произтича от пазарната практика и особеностите на транспортните активи (определени гаранции за повишаване на стойността и дългосрочна ликвидност), а не от съдържанието на член 39 СА от ОКД. Действително, транспортните съоръжения се характеризират с особености, които дават възможност за прилагане на дългосрочно финансиране. Дори и да се предположи, че член 39 СА от ОКД не изисква предварително одобрение от финансовия министър, бенефициерите на този механизъм биха били същите както понастоящем.
(51)
Според „BNP“ условията за прилагане на диспозитива на член 39 СА от ОКД се обосновават от характера и структурата на френската данъчна система, тъй като определени сектори на дейност се нуждаят от значителни инвестиции.
(52)
CNCE твърди също, че финансови облекчения, аналогични на тези, които произтичат от прилагането на член 39 CA от ОКД, могат да се придобият посредством изпълнение на разпоредби от общото право. Действително, спецификата на член 39 CA от ОКД не създава реално разграничаване от общото право за амортизационни отчисления от гледна точка на количеството на данъчните последици. Според CNCE тази специфика е ползването на увеличението с един пункт на дегресивния амортизационен коефициент, както и възможността да се ползва освобождаване от плащане на данък за доходите от прехвърляне на имуществото. „BNP“ допуска, обаче, че държавата изчислява бюджетния разход от прилагането на член 39 CA, въз основа на член 39 C, алинея втора от ОКД.
(53)
При увеличаването с един пункт на амортизационния коефициент, облекчението се компенсира от факта, че регистрираният дефицит се приспада, в съответствие с член 39 CA от ОКД, само в размер до една четвърт от печалбата, която се облага с данък върху дружествата по общото право, и която всеки член на ИГ реализира от дейността си. Това данъчно облекчение цели също така да компенсира специфичните задължения или ограничения, които са наложени при предоставяне на одобрението. „BNP“ уточнява, че печалбата, която ИГ реализира при увеличението с един пункт на амортизационния коефициент е поставена под условие и е относително ниска. Тя не би могла по никакъв начин да създаде каквото и да било конкурентно предимство. В този контекст „Air France“ посочва че едно финансиране, осъществено в съответствие с оспорвания режим, сравнено с друго, реализирано чрез пряк заем, води до икономии от 6 до 10 % от цената на самолета. Тя твърди също, че икономиите, реализирани от наемателя, са напълно сравними с икономиите на финансови средства, които могат да се реализират при прилагане на други данъчни схеми.
(54)
Относно освобождаването от плащане на данък за доходите при прехвърляне на имущество, CNCE отбелязва, че възможността да се поиска такова, произтича от структурата на френската данъчна система и то не би могло да бъде квалифицирано като държавна помощ. Икономически рационалният му характер го прави необходимо или функционално по отношение на ефикасното действие на цялата система. Действително, освобождаването от плащане на данък за доходите при прехвърляне на имущество се обосновава от необходимостта да се запази облекчението за ликвидни средства, което произтича от първата част на диспозитива на член 39 CA от ОКД. Според „Calyon“, в частния случай на корабите, освобождаването от плащане на данък позволява корабособственикът да се постави в положение, сравнимо с това, което той би имал, ако директно е закупил кораба, и ако е имал достатъчно финансови ресурси, за да приспадне фискално амортизационните отчисления. Според „BNP“, освобождаването от плащане на данък за доходите при прехвърляне на имуществото цели да не се поставя под въпрос облекчението, свързано с отсрочването на облагането, в случай на преждевременно упражняване на опцията за покупка от ползвателя. SG посочва, от своя страна, че освобождаването от плащане на данък за доходите при прехвърляне на имуществото е само компенсация за някои специфични ограничения, свързани с оспорвания данъчен механизъм, каквато е именно забраната да се отстъпват дялове на наемодателя, освен ако ползвателят първоначално не e подал изрична молба за това. А повишените експлоатационни разходи на ползвателя компенсират това освобождаване от плащане на данък.
(55)
Според „Brittany Ferries“ освобождаването от плащане на данък за доходите при прехвърляне на имуществото, предвидено в член 39 СА от ОКД, не е по-различно от това, което ще произтече от разпоредбите на общото право (с уговорка за 5 % част от разходи и задължения), които ще се прилагат от 2007 г.
(56)
„Air France“ подчертава, че икономиите, произтичащи от този данъчен механизъм, могат да се сравнят с тези, които се реализират посредством други начини на финансиране с помощта на съществуващите по света финансови механизми. Освен това, операциите, финансирани в съответствие с член 39 СА от ОКД, се придружават от компенсаторни инструменти, така че облекченията при този механизъм стават относителни. От друга страна, „Air France“ посочва, че в някои случаи ИГ може договорно да прехвърли върху наемателя данъчните рискове и съпътстващите разходи, което би имало за последица чувствително намаляване на икономиите, които могат да се реализират от ползвателите.
(57)
Накрая, някои от заинтересованите страни, сред които „Compagnie Méridionale de navigation“, твърдят, че оспорваният режим въвежда за корабособствениците множество задължения, които са насрещни искания на държавата за предоставяне на одобрението. Така облекченията, които произтичат от този данъчен режим, компенсират повишените разходи за управление на корабите под френски флаг, дължащи се главно на издръжката на френските екипажи, която остава една от най-високите в Европа. В това отношение „Fouquet Sacop“ подчертава, че този режим го е накарал да избере да се развива ускорено под френски флаг, тъй като ограниченията и повишените разходи тук се компенсират от оспорвания данъчен режим. Дружествата „CMA“, „CGM“, „Broström Tankers“, „Pétro Marine“ и „Louis Dreyfus Armateurs“ също подчертават, че ако не са се ползвали от посочения режим не биха били в състояние да осигурят инвестициите си във френския флот и по този начин да участват в развитието на флота на Общността. От своя страна, „Bourbon Maritime“ подчертава, че диспозитивът на член 39 CA от ОКД позволява да се запазят работни места за висококвалифицирани специалисти, свързани с прякото управление на морския транспорт, както и със съпътстващите го дейности, и че той дава реален принос за подобряване на безопасността и за опазване на околната среда.
(58)
Второ, относно условието на член 87, параграф 1 от Договора, свързано със засягането на търговията между държавите-членки, няколко заинтересовани страни подчертават, че членовете на ИГ и ползвателите на въпросното имущество могат да са чуждестранни оператори или техни френски филиали. Освен това, оспорваният режим не би могъл да е по-благоприятстващ от режимите, които съществуват в други държави-членки. Във връзка с това SG уточнява, че сред клиентите ѝ, които се ползват от одобрения, французите са малцинство.
(59)
Трето, що се отнася до съвместимостта на оспорвания режим с Общия пазар, CNCE изтъква, че одобренията, предоставени на морските оператори се вписват в духа на насоките на Общността за 1997 г. и 2004 г. (19). По този начин оспорваната мярка е съвместима с Общия пазар в съответствие с член 87, параграф 3, буква в) от Договора, тълкуван в светлината на принципите, оповестени в упоменатите насоки на Общността.
(60)
„Brittany Ferries“ твърди, че режимът по член 39 CA от ОКД е съвместим с Общия пазар в съответствие с член 87, параграф 3, буква в) от Договора, доколкото тази мярка цели да компенсира само „затрудненията на пазара“ по отношение на финансирането на инвестиции в машини и съоръжения. Мнозинството от заинтересованите страни подчертават още, че другите държави-членки са реагирали впоследствие, като са създали подобни разпоредби.
(61)
Четвърто, относно прилагането, в дадения случай, на принципа на легитимна увереност, мнозинството от заинтересуваните страни - бенефициери на режима, твърдят, че винаги са имали убеждението, че оспорваната мярка не е държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 от Договора. В дадения случай прилагането на горепосочения принцип би било в разрез с каквото и да е възстановяване на помощите.
(62)
Във връзка с това SG посочва, че по силата на режима, предхождащ този, който е оспорван, дефицитите на дружествата, предизвикани от амортизационните отчисления, са се пренасяли изцяло върху облагаемите резултати на съдружниците от тези дружества. Комисията, обаче, никога не е преценила, че този режим от общото право би могъл да представлява държавна помощ.
(63)
Бе подчертано също, че Комисията се е въздържала от намеса в продължение на шест години. Според „Calyon“, Комисията изглежда се е запознала с известен брой операции по финансиране на активи, в съответствие с член 39 CA от ОКД, но никога не е повдигнала въпроса за тяхната законност с оглед на член 87 (20) от Договора. CNCE твърди във връзка с това, че срокът, който е изтекъл от датата, на която Комисията е узнала за помощта до датата на откриване на официалната процедура по разследване, е прекалено дълъг, и „Calyon“ квалифицира този срок като неразумен. Впрочем Комисията, по изключение, вече е била установила съществуването на легитимна увереност у бенефициера, като се противопоставила на възстановяването на помощта, а от уведомяването на Комисията за мярката до приемането на окончателното ѝ решение са изтекли около три години (21).
(64)
Някои от заинтересованите страни подчертават също, че Комисията е одобрила преди това режима за дяловете на корабна съсобственост -данъчен режим, който е по-благоприятен от оспорвания в дадения случай - и че това обстоятелство е обосновало тяхната легитимна увереност в правомерността на разглеждания режим. Впрочем, според CNCE, зараждането на легитимна увереност у бенефициерите не предполага Комисията да се е произнесла за идентичен режим. Приемането на един аналогичен режим би могло да породи такава увереност. Така, в решението си от 8 май 2001 г. (22), Комисията била приела аналогичен режим. CNCE и SG се позовават и на известен брой подобни режими, които Комисията е одобрила (23), както и на решението на Съда на Европейските общности - „RSV“ срещу Комисията (24).
(65)
По-специално „Brittany Ferries“ счита, че решението на Комисията от 8 май 2001 г. (25) е породило у ръководителя ѝ легитимна увереност спрямо факта, че в оспорвания режим не са включени държавни помощи.
(66)
CNCE подчертава също, че Франция е приела закон № 98-546 около три месеца, след като е уведомила Комисията съгласно член 88, параграф 3 от Договора. Тъй като Комисията се е въздържала да отговори в следващите два месеца от уведомлението, оспорваната мярка се подчинява на режима за съществуващите помощи по смисъла на юриспруденцията „Lorenz“ (26).
(67)
Две от заинтересованите страни представиха коментари пред Комисията, в рамката на официалната процедура по разследване, като поискаха самоличността им да не се разкрива.
(68)
В коментарите, които първата от страните предаде на Комисията в определения ѝ срок, се твърди че оспорваният режим е неправомерен. Страната поиска Комисията да разшири обхвата на настоящата административна процедура като включи режима за дяловете на корабна съсобственост. Тази страна счита, също като Комисията в своето решение за откриване на официална процедура по разследване, че оспорваният режим е избирателен, доколкото той фаворизира френските корабособственици, и че той засяга търговията между държавите-членки, и по-специално пазара отвъд Ламанша. Тя подчертава, че случая оспорваният режим, като замества режима за дяловете на корабна съсобственост, е въведен, за се отговори на нуждите на френската морска промишленост вследствие на доклада на Комисията по финанси от 25 март 1998 г.
(69)
Освен това, като благоприятства френските оператори, оспорваният данъчен механизъм е допринесъл за нарастване на повишения капацитет на пазара в Ламанша, създавайки възможност за закупуване на нови кораби от операторите в сектора, които нямат финансови средства за това. Нарушаването на конкуренцията, което произтича от прилагането на този режим, се илюстрира със закупуването на кораби посредством този данъчен механизъм от дружествата „Seafrance“ и „Brittany Ferries“. Капацитетът на тези компании се увеличава значително вследствие на закупуването на нови кораби.
(70)
Втората заинтересована страна, като желае самоличността ѝ да не се разкрива, се позовава, в рамките на своите коментари, на преференциалната конкурентна позиция, с която се ползват френските оператори на първо място сред които фигурира „Brittany Ferries“, поради финансирането на корабите им от оспорвания режим. Във връзка с това тя посочва, че „Brittany Ferries“ продължава да оперира по линиите отвъд Ламанша и по линията Франция/Ирландия, въпреки неблагоприятните условия за конкуренция, доминиращи по тях, които доведоха до напускането на пазара от „P&O“.
VI. КОМЕНТАРИ НА ФРЕНСКИТЕ ВЛАСТИ ОТНОСНО КОМЕНТАРИТЕ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИТЕ ТРЕТИ СТРАНИ
(71)
Според френските власти, коментарите на по-голямата част от заинтересованите трети страни потвърждават становището им спрямо оценката на оспорвания режим, а именно:
-
член 39 CA от ОКД е точно мярка от общ характер, но не се използва изключително за финансиране на търговски кораби;
-
оспорваният режим поражда последици, сравними с мерки от вътрешното право или с механизми, които съществуват в други държави-членки;
-
одобрението няма субективен характер и предоставянето му зависи от изпълнението на обективни критерии;
-
оспорваният данъчен режим е от голяма полза за икономиката на Общността, по-точно що се отнася до локализирането и запазването на работни места;
-
в заключение, мнозинството от заинтересованите трети страни се позовават на своята легитимна увереност в съвместимостта на оспорвания механизъм с нормативната уредба на Общността.
(72)
Относно коментарите на двете заинтересовани страни, чиято самоличност се пази в тайна, френските власти подчертават, че те се основават на неточни или непрецизни данни.
(73)
Относно аргумента, според който, предоставеното на „Brittany Ferries“ ползване на данъчния режим като финансова ИГ косвено е предизвикало оттеглянето на „Р&O“ от източен и централен Ламанш, френските власти възразяват, че единствено два кораба на „Brittany Ferries“ са се възползвали от това, и че финансирането на кораба ѝ „Mont St Michel“ чрез този механизъм е било одобрено с решение на Комисията от 8 май 2001 г. (27).
(74)
Във връзка с това британските власти са провели задълбочено проучване на конкуренцията по повод оттеглянето на горепосочения оператор от пазара. В техните заключения, обаче, не се споменава за евентуално нарушаване на конкуренцията като причина за оттеглянето на този оператор. Още повече че понижаването на стокооборота на някои оператори се дължи на постоянното увеличаване на конкуренцията на въздухоплавателните компании, чиито разходи са ниски, а не от експлоатацията на нови кораби от други корабособственици.
(75)
Относно желанието на една от заинтересованите страни Комисията да разшири полето на своето разследване до режима за дяловете на корабна съсобственост, френските власти припомнят, че този режим е обявен за съвместим с правилата от Договора в решението на Комисията от 3 май 1996 г.
(76)
В заключение, увеличаването на капацитета отвъд Ламанша не е причинено от компании, които са се ползвали от режима на финансовите ИГ. В това отношение е уместно да се вземе под внимание навлизането на нови оператори по линиите, по които преди това са оперирали познати оператори. В този контекст френските оператори подчертават също, че Евротунелът е удвоил капацитета си за превоз на товари от 2000 до 2003 г. и че „Р&O“ е откупила дяловете на оператора „Stena-Line“ и е модернизирала флота си.
VII. ОЦЕНКА НА ПОМОЩТА
(77)
Вследствие на официалната процедура по разследване, открита на основание член 88, параграф 2 от Договора и отчитайки аргументите, представени в този контекст от френските власти и заинтересованите страни, Комисията счита, че данъчният режим на член 39 СА от ОКД представлява държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 от Договора.
1. Съществуване на държавна помощ
(78)
Според член 87, параграф 1 от Договора „всяка помощ, отпусната от държава-членка или чрез държавни ресурси, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията, поради фаворизирането на определени предприятия или производството на определени стоки, е несъвместима с Общия пазар, доколкото засяга търговията между държавите-членки“.
(79)
Квалификацията на една национална мярка като държавна помощ предполага да са изпълнени следните кумулативни условия, и по-точно: 1) въпросната мярка предоставя облекчение чрез държавни ресурси, 2) това облекчение има избирателен характер, 3) въпросната мярка нарушава или заплашва да наруши конкуренцията и е в състояние да повлияе на търговията между държавите-членки (28).
(80)
Уместно е да се изложат причините, които позволяват да се счита, че описаният по-горе режим, съгласно член 39 СА от ОКД, изпълнява тези кумулативни условия.
(81)
Уместно е да се припомни, че според член 39 С, алинея първа от ОКД амортизацията на имущество, отдадено под наем или предоставено на разположение под каквато и да е форма, се разпределя върху нормалната продължителност на ползването му.
(82)
Член 39 C, алинея втора и член 39 CA от ОКД се отнасят до правилата за амортизационни отчисления, приложими при финансиране, в частност от ИГ, на отдадено под наем или предоставено на разположение имущество. Според френските власти, тези две разпоредби са въведени с цел борба с неправомерното използване на този начин на финансиране.
(83)
Френските власти, както и заинтересованите страни, подчертават, че режимът по член 39 CA от ОКД съответства на препратка към общото право по отношение на приспадането на амортизационните отчисления, тоест към разпоредбите на член 39, параграф 1, алинея втора, и на член 39 С, алинея първа от посочения кодекс, и следователно не представлява държавна помощ. Член 39 С, алинея втора от ОКД представлява дерогация от разпоредбите на тези членове.
(84)
Според постоянната юриспруденция прилагането на член 87, параграф 1 от Договора налага единствено да се определи дали в рамките на даден правен режим, една държавна мярка е в състояние да облагоприятства „определени предприятия или производството на определени стоки“ (29) в сравнение с други, които биха се оказали, с оглед на преследваната от посочения режим цел, в сравнимо фактическо или юридическо положение.
(85)
Следователно, за да се установи какво представлява едно облекчение по смисъла на юриспруденцията, отнасяща се до понятието държавна помощ, е наложително да се определи референтното правило или общия режим, който се прилага в рамките на дадения правен режим, и спрямо който ще се сравнява това облекчение (30). В това отношение Съдът прецени, че определянето на референтна рамка е от особена важност в случая на данъчните мерки, тъй като самото съществуване на едно облекчение може да се установи единствено спрямо едно „нормално“ облагане, а именно действащата данъчна ставка в съответната географска зона (31).
(86)
В дадения случай за определянето на това референтно правило в рамките на режима за амортизационни отчисления на отдадено под наем или предоставено на разположение имущество трябва да се вземат под внимание единствено разпоредбите, които се отнасят до финансирането на такова имущество от персонални дружества като ИГ. В противен случай фактическите и правните положения, които се разглеждат, за да се определи облекчението, не биха могли да се сравняват нито по отношение на членовете на ИГ, нито спрямо ползвателите на въпросното имущество.
(87)
Така прилаганото в дадения случай референтно правило е предвидено в член 39 C, алинея втора от ОКД (32) и се отнася до определянето на амортизацията, която се приспада, като тази амортизация принципно се ограничава до имущество, финансирано от ИГ. Не може да се има предвид член 39 C, алинея първа от ОКД, тъй като тази разпоредба не е приложима за финансова операция на ИГ, тоест на структури, които обединяват няколко юридически единици, по принцип финансови институции, и разпределят помежду си присъщите за операцията рискове за разлика от финансова операция, осъществявана от една единствена финансова институция, която сама поема съответните рискове. В това отношение е уместно да се посочи още, че в противовес на начините на финансиране, които не налагат участието на ИГ, една операция за финансиране от подобна, прозрачна във фискално отношение структура, дава възможност за финансова оптимизация, като отрицателните резултати, регистрирани от ИГ през първите години от дейността, се приспадат от облагаемата печалба, реализирана от членовете ѝ от текущата им дейност.
(88)
Следователно Комисията счита, че френските власти и някои от заинтересованите страни неоснователно твърдят, че режимът по член 39 CA от ОКД представлява препратка към общото право на амортизационните отчисления и че член 39 C, алинея втора от посочения кодекс представлява референтен режим, спрямо който трябва да се оценява произтичащото от прилагането на член 39 CA данъчно облекчение. Уместно е да се подчертае, че член 39 CA от ОКД изрично предвижда, разглежданото данъчно облекчение да се изчислява от салдото на актуализираните положителни или отрицателни стойности, които се отнасят съответно до намаленията или до добавъчните данъчни вноски с оглед на тези, които биха следвали от прилагането на разпоредбите на алинея втора на този член.
(89)
Относно облекчението, което произтича от прилагането на член 39 CA от ОКД, е уместно да се отбележи, че единствено членовете на ИГ (33), които финансират движимо имущество, чийто амортизационен период е минимум 8 години, могат да се ползват от данъчните облекчения, които следват от член 39 CA от ОКД, а именно: 1) дерогация от установения таван на амортизацията, която се приспада, 2) увеличаване с един пункт на амортизационния коефициент, 3) евентуално освобождаване от плащане на данък за доходите при прехвърляне на имущество.
(90)
Относно намаляването на тавана на амортизацията, която се приспада, в съответствие с член 39 CA от ОКД, е уместно да се припомни, че по време на амортизационния период на имуществото, през който резултатите на ИГ са отрицателни, всеки един от членовете на ИГ може да отнесе дефицитите на ИГ, пропорционално на правата, които притежава, към собствената си облагаема печалба. В този контекст не се отчита тавана за амортизация по член 39 C, алинея втора от ОКД.
(91)
Следователно прилагането на предвидената в член 39 CA от ОКД дерогация позволява по време на периода на дефицит всеки един от членовете на ИГ да намали основата, която нормално би се обложила с данък, в съответствие с член 39 C, алинея втора от ОКД. Действително, фактът че размерът на амортизацията през първите финансови години не се ограничава до размера на получения наем, от който са удържани съответните разходи по отдаваното под наем имущество, позволява размерът на амортизацията да се увеличи през първите финансови години, които са с отрицателен резултат. В това отношение обстоятелството, че според член 39 CA от ОКД тези отрицателни резултати се приспадат само до размер една четвърт от печалбата, която е облагаема с данъчната ставка за дружествата по общото право и която всеки от членовете на ИГ реализира от другите си дейности, може несъмнено да ограничи, но не би могло да постави под съмнение съществуването на това облекчение.
(92)
В този контекст френските власти подчертават, че така реализираните икономии от данъци през първите години на финансовата операция се неутрализират от добавъчните данъци, които се налагат от момента, в който ИГ започне да реализира печалби, тъй като дължимите наеми превишават годишните амортизационни отчисления. Комисията обаче счита, че предоставеното облекчение се състои в отсрочване на плащането на данъка и съответства на салдото на актуализираните стойности на данъците, които се плащат по време на пълния амортизационен период, като се отчитат прилаганите лихвени проценти.
(93)
Доклад № 413 (34) на Сената потвърждава този анализ, тъй като там се посочва, че „данъчните икономии, получени по този начин от съдружниците през първите години на експлоатация, се компенсират от добавъчните данъци впоследствие, когато финансовата структура реализира печалба“. Това изместване във времето обаче позволява според доклада да се реализират икономии на ликвидни средства, които съответстват на разликата между актуализираните стойности на икономиите от данъка през първите финансови години и добавъчните данъчни вноски през последните финансови години. Комисията подчертава също, че в данъчна инструкция № 120 от 17 юни 1999 г. (35) се посочва, че данъчното облекчение, което произтича от прилагането на член 39 СА от ОКД, позволява да се реализират икономии от данъци.
(94)
Следователно е видно, че режимът, установен от член 39 CA от ОКД, цели да даде възможност на членовете на ИГ да ползват облекчение под формата на отсрочване на облагането.
(95)
В това отношение аргументът, че ползвателите, за които ИГ не получава предвиденото в член 39 СА от ОКД одобрение, си служат с други методи на финансиране, за да избегнат тавана на амортизацията, приспадана от данъците според член 39 С, алинея втора от посочения кодекс, и следователно не са ощетени спрямо тези, за които ИГ е одобрена, няма основание. Действително, важно е отначало да се припомни, че когато става въпрос за режим за помощи, Комисията може да се ограничи до проучване на общите характеристики на оспорвания режим, без да е задължена да разглежда всеки частен случай (36) на прилагането му. След това, един подобен аргумент налага да се вземат под внимание отделни положения, които се разграничават от фактическа и правна гледна точка (37) и освен това са хипотетични.
(96)
Накрая, не може да се изключи, че ползватели, които не попадат под разпоредбите на член 39 CA от ОКД, не биха имали възможност да си послужат с алтернативен начин на финансиране. Такъв би могъл да е случаят, ако една банкова институция реши, с оглед на финансовото състояние на съответното предприятие, да не поема сама рисковете, присъщи на финансовата операция (по-точно лизинга) или ако поради причини, обусловени от структурата на баланса или от способността за финансиране на ползвателите други начини на финансиране не са възможни (пряко инвестиране чрез заем или със собствен капитал). Във всеки случай, дори само да се предположи, че тези ползватели действително са в състояние да прибягнат до алтернативен начин на финансиране и, в този контекст, таванът на амортизацията се премахне, това не означава, че първоначално избраното най-изгодно решение трябва да се отхвърли заради второ, което със сигурност не е толкова благоприятно и че те не биха се ползвали от специфичното данъчно облагане при отдаване на лизинг от ИГ (благодарение на задължението за преотстъпване, формулирано в член 39 CA от ОКД).
(97)
От друга страна, освен липсата на таван за размера на приспаданата амортизация, членовете на ИГ се ползват от увеличаване с един пункт на дегресивния амортизационен коефициент и, в хипотезата за преждевременно прехвърляне на имуществото на ползвателя, когато са изпълнени известни условия, и от освобождаване от плащане на данък за доходите от прехвърлянето (38).
(98)
Увеличеният коефициент и евентуалното освобождаване от плащане на данък за доходите при прехвърляне на имуществото представляват облекчения, от които членовете на ИГ се ползват в съответствие с член 39 CA от ОКД, но от които те не биха се ползвали в съответствие с референтната данъчна рамка, по-точно член 39 C, алинея втора от посочения кодекс. Във всеки случай, прилагането на член 39 CA от ОКД относно тези две облекчения не може да представлява препратка към общото право на амортизационните отчисления, на което се позовават френските власти, тъй като член 39 C, алинея първа от посочения кодекс изобщо не предвижда подобни данъчни облекчения.
(99)
В този контекст, относно аргумента, според който считано от 2007 г. освобождаването от плащане на данък за доходите от прехвърляне на имущество ще бъде част от общото право, е уместно да се констатира, че той е във всички случаи лишен от правна релевантност, тъй като съществуването на това облекчение трябва да се оценява с оглед действащата правна рамка, а не чрез дадено правно положение в бъдеще (39). Впрочем страните не представят доводи, че при една промяна на прилаганата правна рамка предоставеното преди това данъчно облекчение ще се отмени.
(100)
Относно държавния произход на облекченията, произтичащи от прилагането на оспорвания режим, е уместно да се припомни, че понятието помощ е по-общо отколкото понятието субсидия, защото то включва не само положителните помощи, каквито са самите субсидии, но също и интервенции, които под различна форма облекчават задълженията, утежняващи обикновено бюджета на дадено предприятие и които, без да са субсидии в тесния смисъл на думата, са със същия характер и имат идентични последици (40). Оттук следва, че една мярка, чрез която обществените власти предоставят на определени предприятия освобождаване от плащане на данъци, намаляване или отсрочване на плащането на нормално дължимия данък, и която, макар и да не съдържа прехвърляне на държавни ресурси, поставя бенефициерите в по-изгодно финансово положение спрямо останалите данъкоплатци, представлява държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 от Договора (41). Затова в дадения случай, въпреки че мерките, които произтичат от член 39 СА от ОКД, не съдържат прехвърляне на държавни ресурси, не може да се отрече, че те предизвикват загуба на данъчни ресурси и по този начин представляват държавно финансиране.
(101)
При тези обстоятелства Комисията счита, че членовете на ИГ се ползват с облекчения под формата на икономии от данъци (липса на таван и увеличаване на амортизационния коефициент), а в хипотезата за преждевременно прехвърляне на имуществото, което се извършва при определени условия, и от освобождаване от плащане на данък, а това са бюджетни разходи за френската държава.
(102)
В заключение, що се отнася до членовете на ИГ, вземайки под внимание, че те трябва да преотстъпят минимум две трети от общото данъчно облекчение, произтичащо от приложението на член 39 CA от ОКД, на ползвателя на въпросното имущество, Комисията счита, че облекчението, с което те се ползват, е максимално една трета от това общо облекчение. В този контекст Комисията припомня, че членовете на ИГ са основно финансови институции.
(103)
Относно ползвателите на съответното имущество, преотстъпването на част от общото данъчно облекчение, от което се ползват членовете на ИГ, се конкретизира, според спорната разпоредба, под формата на намаляване на размера на наема или на понижаване на размера на опцията за покупка. Прехвърленото на ползвателите облекчение намалява задълженията, утежняващи обикновено бюджета им в рамките на лизингови операции. Тъй като преотстъпването представлява най-малко две трети от облекчението, което се предоставя на членовете на ИГ посредством държавни ресурси, трябва да се счита, че ползвателите получават облекчение от държавата по смисъла на член 87 от Договора, което възлиза на минимум две трети от общото облекчение.
(104)
Френските власти, както и определени заинтересовани страни твърдят обаче, че данъчният режим, установен по член 39 СА от ОКД, представлява една обща мярка от френското данъчно право. Следователно е уместно да се разгледа дали общото облекчение, което получават членовете на ИГ и ползвателите, има избирателен характер
(105)
Като предисловие е уместно да се отбележи, че спецификата на една държавна мярка, и по-точно нейният избирателен характер съставлява една от характеристиките на понятието държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 от Договора. В този смисъл е важно да се провери дали оспорваният данъчен режим води или не води до облекчения за допълнителната печалба на определени предприятия или на определени сектори на дейност (42).
(106)
По принцип една данъчна мярка, която може да се квалифицира като държавна помощ, се различава от една обща данъчна мярка по ограничения характер, де юре или де факто, на броя на бенефициерите. За да може една мярка да бъде квалифицирана като държавна помощ, предприятията, които се ползват от нея, трябва да принадлежат към ясно определена категория чрез прилагане, де юре и де факто, на установения от въпросната мярка критерий (43).
(107)
В дадения случай, член 39 CA от ОКД се прилага само за движимо имущество, което се амортизира по дегресивен метод за период най-малко от 8 години, и е закупено в ново състояние, с изключение на корабите, които може да са употребявани. В доклада на Сената № 413 (44) е посочено, че „[…] механизмът има за цел именно насърчаване на инвестициите в машини и съоръжения благодарение на един много стимулиращ финансов механизъм“.
(108)
Следователно данъчното облекчение, което произтича от прилагането на тази разпоредба, облагодетелства де юре изключително членовете на ИГ, които финансират такова имущество (45), а посредством задължението за преотстъпване на най-малко две трети от общото данъчно облекчение, което получават членовете на ИГ - и ползвателите на това имущество. Инвеститорите - членове на ИГ, които не финансират посоченото в член 39 СА от ОКД имущество, и ползвателите на имущество, чийто амортизационен период е по-кратък от 8 години, не могат да претендират за такова данъчно облекчение.
(109)
В това отношение, дори само да се предположи, че ползвателите на имущество, които не могат да ползват режима по член 39 CA от ОКД и са заинтересовани да опитат да си послужат с друга, алтернативна на финансовата ИГ, форма на финансиране, се оказват най-малкото лишени от този начин на финансиране.
(110)
Още повече, предвид амортизационния период на въпросното имущество, предвиден в член 39 CA от ОКД, тази разпоредба облагодетелства де факто основно предприятията, опериращи в транспортния сектор, и по-точно в морския и въздушния транспорт, както и ИГ, които финансират имуществото в този сектор.
(111)
В това отношение от предоставените от френските власти сведения е видно, че 182 от 189 молби за одобрение, подадени в съответствие с член 39 CA от ОКД, се отнасят до транспортния сектор. Според тези данни морският сектор представлява сам по себе си 75 % от подадените молби за одобрение и 82 % от предоставените одобрения (виж таблицата под съображение 17 по-горе).
(112)
От друга страна, установяването на този режим, който е дерогационен спрямо тавана на амортизация на финансираното от ИГ имущество, се е мотивирало главно от волята на законодателя да фаворизира транспортния сектор, и по-точно този на морския транспорт.
(113)
Това фактическо положение произтича от известен брой елементи.
(114)
Първо, с инструкция № 120 (46) сред допустимото имущество по смисъла на член 39 CA от ОКД се посочват изрично само корабите. По този начин се предвижда корабите да са единственото употребявано имущество, което да се ползва от данъчния режим на член 39 CA от ОКД. При процедурата за предоставяне на одобрение е предвидено също молбите за одобрение за кораби да се подават преди поръчката за тях, а амортизацията започва от момента на пускането им в док (47).
(115)
Второ, от подготвителната работа по приемането на закон № 98-546 и, по-специално от доклад № 413 (48) на Сената е видно, че предишният данъчен механизъм се е прилагал за всички сектори на икономиката, докато член 39 CA от ОКД се прилага само „за тежки машини и съоръжения (самолети, високоскоростни влакове, кораби…)“. Що се отнася до сектора на морския транспорт, посоченият доклад подчертава недостатъчно благоприятния характер на оспорвания режим, в сравнение с режима за дялове от корабна съсобственост, относно увеличаването на инвестициите в този сектор. Отбелязва се също, че въвеждането в рамките на член 39 CA от ОКД на разпоредба, която предвижда освобождаване от плащане на данък върху доходите в случай на преждевременно прехвърляне на имущество на ползвателя, е мотивирано от недотам благоприятния характер на оспорвания режим относно инвестициите в морския транспорт. Във връзка с това френските власти отбелязват по идентичен начин в своите коментари от 3 май 2004 г., че в контекст, характеризиращ се с грижа да се преодолее стагнацията в броя на регистрираните във Франция търговски кораби, и с воля да се намалят данъчните разходи, като допълнение към отсрочването на данъчното облагане на амортизацията е било предвидено ИГ да може да се ползва, при определени условия, с освобождаване от плащане на данък за доходите при прехвърляне на имущество.
(116)
Трето, в общия доклад № 66 относно проектозакона за финансите 1999 г. (49) се твърди, че „закон № 98-546 […] даде възможност да се създаде нов данъчен механизъм за стимулиране на инвестирането в морския сектор“. Тук се посочва също, че създаденият с член 39 CA от ОКД привилегирован режим за финансиране посредством лизинг, макар и да не се прилага единствено за кораби, в действителност е създаден главно за тях.
(117)
С оглед на всички предходни коментари Комисията е на мнение, че член 39 CA от ОКД има избирателен характер, що се отнася до това, че той облагоприятства определени икономически субекти, упражняващи дейността си в транспортния и финансовия сектор. Тъй като този режим не се прилага към всички икономически субекти, той не би могъл да се разглежда като обща мярка на данъчната политика.
(118)
Тази оценка не би могла да се оспори чрез аргументите, на които се позовават френските власти.
(119)
Така на първо място аргументът на френските власти, основаващ се на големия брой сектори, които могат да бъдат обхванати от оспорваната данъчна мярка, няма основание. Всъщност, като се остави настрана фактът, че само определени машини и съоръжения се ползват от оспорвания данъчен режим, не може да се счита, че твърде ограниченият брой молби за одобрение за финансиране на имущество от други сектори, различни от транспортния (50), е в състояние да оспори спецификата на разглеждания режим. Във връзка с това бе преценено, че обстоятелството, че броят на предприятията, които могат да претендират за ползване на една мярка, е значителен или че тези предприятия принадлежат към различни сектори на дейност, не е достатъчно, за да оспори избирателния му характер (51).
(120)
На второ място, в противовес на приведените от френските власти доводи, аргументът, че в другите държави-членки съществуват еквивалентни данъчни мерки, е лишен от правна релевантност, за да може да оправдае съществуването на режима по член 39 CA от ОКД. В действителност, един сравнителен преглед на данъчните правила, които се прилагат във всички държави-членки, дори само в някои от тях, би опорочил смисъла на разпоредбите за контрол на държавните помощи. При отсъствие, на общностно равнище, на хармонизация на данъчните разпоредби на държавите-членки, такъв преглед би означавал да се сравняват фактически и правни положения, които произтичат от законови или от нормативни различия между държавите-членки (52). Освен това бе преценено, че обстоятелството, че дадена държава-членка се стреми да съпостави, чрез едностранни мерки, условията на конкуренция, които съществуват в определен икономически сектор, с тези, които преобладават в други държави-членки, не може да лиши тези мерки от характера им на помощи (53). По аналогичен начин, обстоятелството, че конкурентите от други държави-членки се ползват със сравними данъчни мерки, били те и неправомерни, не се отразява на определянето на оспорвания режим като помощ (54).
(121)
На трето място Франция и заинтересованите страни твърдят, че неизбирателният характер на оспорвания режим се установява от отсъствието на право на субективна преценка, с което биха разполагали френските власти за предоставяне на разглежданото одобрение.
(122)
Комисията припомня, че според юриспруденцията, дори действия, които на пръв поглед се прилагат към по-голямата част от предприятията, могат да представляват определена избирателност и, поради това, да се считат за мерки, предназначени да облагоприятстват определени предприятия или производството на определени стоки. Такъв е по-специално случаят, когато администрацията, която е призована да прилага общото правило, разполага с определено право на субективна преценка относно прилагането на акта (55).
(123)
В дадения случай, е уместно веднага да се припомни, че тъй като оспорваната данъчна разпоредба може да облагодетелства единствено ползвателите на определено имущество и членовете на ИГ, които го финансират, и чрез това, че де факто се облагодетелстват главно само транспортния и финансовия сектори, условието за специфичност е вече изпълнено. Всъщност, други проекти за финансиране на имущество в сектори, различни от транспортния и/или чийто амортизационен период е по-кратък от 8 години, биха могли да представят гаранции, с които да се изключи всяко желание за финансова оптимизация. От този момент, предвид ограниченото поле на приложение на този данъчен механизъм, установяването на избирателния характер на спорната мярка не налага установяване на факта, че компетентните национални власти разполагат с право на субективна преценка в прилагането на посочената мярка (56).
(124)
Във всеки случай, когато френските власти бяха запитани за обхвата на проверката, която трябва да извършат относно условието, произтичащо от това, че оспорваното инвестиране представлява, от гледна точка на общия интерес и особено по отношение на заетостта, значим икономически и обществен интерес (57), те посочиха, че този интерес се оценява посредством 6 критерия, сред които този за „последиците от инвестицията върху икономическата среда в зоната, в която тя ще се усвои и в която ползвателят упражнява своята дейност“. Комисията обаче счита, че изпълнението на това условие непременно запазва за френските власти поле за субективна преценка.
(125)
Впрочем, въпреки законосъобразния характер на такава цел, е уместно да се отбележи отсъствието на връзка между условието за съществуване на икономически интерес от инвестицията и крайната цел, към която се стреми законодателят като налага изискването за предварително одобрение от министъра, преди реализирането на инвестицията. Всъщност, условията за предоставяне на одобрение трябва да позволяват да се установи, че когато едно ИГ прибягва до този начин на финансиране, това не е с цел финансова оптимизация. При все това, условието, свързано с икономическия интерес от инвестицията, не може да възпрепятства подобна оптимизация. Такива финансови операции, независимо от амортизационния период на разглежданото имущество, биха могли да нямат за цел финансова оптимизация, но да не представляват значим икономически и обществен интерес, главно в областта на заетостта.
(126)
В този контекст е уместно отново да се посочи доклад № 413 (58) на Сената, от който се вижда, че условието, свързано със съществуване на значим икономически и обществен интерес, е „средство да се облагоприятстват стоки, произведени на национална територия, или финансиране, реализирано в интерес на определен френски ползвател“. По-общо, в същия този доклад е посочено също, че процедурата за одобрение оставя твърде голямо поле за оценка на администрацията.
(127)
Според Комисията, несъответствието на условието за икономически интерес от инвестицията с оглед на поставената цел следователно подсилва полето за оценка, с което разполагат френските власти при прилагането му.
(128)
Що се отнася отново до полето за оценка, с което разполагат френските власти, за да предоставят одобрение, трябва да се констатира, че решението на Конституционния съвет от 30 декември 1987 г. (59), на което се позовават френските власти и някои заинтересовани страни, не е правно релевантно в настоящия контекст. В това дело се е оспорвал данъчен механизъм, който предвижда възможността едно новосъздадено след сливане на две дружества юридическо лице да вземе обратно за ограничен период от време, изцяло или частично, дефицита на слелите се дружества и който позволява, с одобрение на финансовия министър и в рамките на това одобрение, при частичен апорт на активи в едно дружество от групата пренасяне на дефицита от преди сливането, който все още не е приспаднат, върху бъдещите печалби. Конституционният съвет бе призован да се произнесе върху съответствието на тази процедура за одобрение с член 34 от Конституцията, който дава право на законодателя да определи полето на приложение на дадено данъчно облекчение. В този контекст той прецени, че оспорваната разпоредба не позволява на законодателя да делегира финансовата си власт на министъра, и че последният притежава само правото да се увери в спазването на определените от закона условия, в съответствие с целта на законодателя, която е възпрепятстване на неплащането на данъци. В това решение Конституционният съвет бе призован да се произнесе относно спазването на съответните компетенции от законодателната и регламентиращата власти в областта на данъчното облагане, но не и за съществуването, в параграфа за министъра, на право на оценка при приемането на индивидуални мерки, които са необходими за прилагането на закона.
(129)
Във всеки случай, Комисията счита, че условията на член 87, параграф 1 от Договора не биха могли да се оспорват от юриспруденцията на националните правораздавателни органи.
(130)
На четвърто място, относно аргумента, според който националните власти не разполагат с неограничена власт, тъй като тяхното решение би могло да се обжалва пред националните правораздавателни органи, за да се оспорят мотивите, с които се обосновава отказа на одобрение, е уместно да се припомни, че за да се отхвърли квалификацията - обща мярка, не е необходимо да се проверява дали данъчната администрация извършва произволни действия. Достатъчно е всъщност да се констатира, че посочената администрация разполага с право за субективна преценка, което ѝ позволява да нюансира условията за предоставяне на въпросното данъчно облекчение в зависимост от характеристиките на инвестиционните проекти, които тя оценява (60). Освен това бе преценено, че отсрочването на дълговете, предоставено в рамките на една съдебна процедура, и в съответствие с приложимото национално право, има избирателен характер, тъй като то не произтича автоматично от прилагането на закона, а от субективния избор на въпросните обществени органи. Съдията на Общността припомни в този контекст, че член 87, параграф 1 от Договора не разграничава държавните действия според причините или целите им, а ги определя в зависимост от техните последици. (61). Още повече, в дадения случай обстоятелството, че решенията за отказ на одобрение могат да се обжалват пред национален правораздавателен орган, не би могло да оспори съществуването на поле за оценка от националните власти, в рамките на прилагане на условията за предоставяне на одобрение от министъра.
(131)
На последно място, Комисията счита че доводът на френските власти, основаващ се на липсата на разграничение, основано на националността на членовете на ИГ и на ползвателите, не би могъл да оспори избирателния характер на режима по член 39 CA от ОКД (62), доколкото докладът на Сената № 413 (63) посочва, че условието за съществуване на значим икономически и обществен интерес от инвестицията е „средство да се облагоприятстват стоки, произведени на национална територия, или финансиране, реализирано в интерес на френските ползватели“.
(132)
Предвид предходното, Комисията счита, че режимът по член 39 CA от ОКД има избирателен характер.
(133)
Френските власти подчертават, че съчетаването на разпоредби на членове 39 C, алинея втора и 39 CA от ОКД представлява средство за предварителен контрол, с което разполага данъчната администрация, с цел борба с неплащането на данъци, което произтича от неправомерното използване на операции за финансиране на движимо имущество от прозрачни във финансово отношение структури като ИГ. Те считат, че по този начин режимът по член 39 CA от ОКД се, обосновава от характера и структурата на френската данъчна система. Във връзка с това те уточняват, че режимът по член 39 CA от ОКД се „основава на обективни и хоризонтални критерии за борба с неплащането на данъци“.
(134)
Наистина, понятието държавна помощ не визира държавните мерки, с които се въвежда разграничаване на предприятията, когато това разграничаване произтича от характера и структурата на системата за облагане, в която те се вписват. Тази обосновка, основана на характера или структурата на данъчната система, препраща към съответствието на една специфична данъчна мярка с вътрешната логика на данъчната система изобщо. Данъчните разграничения обаче не могат да бъдат просто налагани от общите крайни цели и от целите, към които държавата се стреми, като приема въпросните мерки (64).
(135)
В дадения случай Комисията счита, че член 39 С, алинея втора от ОКД, като ограничава размера на приспаданата амортизация, действително цели борба с неправомерното използване на прозрачни във фискално отношение структури за реализиране на данъчни икономии в рамките на операции по финансиране на имущество, отдадено под наем или предоставено на разположение. Тази цел се явява като необходима и рационална, за да се гарантира ефикасността на данъчната система за амортизация на наемано или предоставяно на разположение имущество и, следователно, трябва да се счита за присъща на посочената система (65).
(136)
Създаденият от член 39 CA от ОКД режим, обаче, не би могъл да се обоснове от характера и структурата на френската система за амортизизация на отдадено под наем или предоставено на разположение имущество. Всъщност, въпреки че дерогациите от принципния таван на амортизация, предвиден в член 39 C, алинея втора от ОКД, са приемливи, тези дерогации би трябвало да се основават единствено на условия, чието изпълнение може да препятства прибягването до финансиране на посоченото имущество от прозрачни във фискално отношение структури като ИГ с цел финансова оптимизация.
(137)
Освен това ограничаването на полето на приложение на оспорваната дерогация до финансиране на имущество, което се амортизира за период най-малко от осем години, не би могло да се оправдае, само по себе си или в съчетание с останалите условия за предоставяне на одобрение, с оглед на целта, която френските власти си поставят. Впрочем, в рамките на настоящата административна процедура, те изобщо не обясниха защо са избрали, с оглед на поставената цел за борба с неплащането на данъци, да ограничат тази дерогация до имущество с такъв амортизационен период.
(138)
От друга страна, както бе установено преди това, сред условията за предоставяне на одобрение от министъра, условието, което се основава на съществуване на икономически и обществен интерес от операцията по финансиране, и по-специално в областтта на заетостта, оставя на френските власти поле за оценка. Това условие, впрочем, няма връзка с поставената от Франция цел за борба с неплащането на данъци. Във всеки случай, една такава обществена цел не може, сама по себе си, да изключи оспорвания режим от определението - помощ по смисъла на член 87, параграф 1 от Договора, тъй като този член не разграничава действията на държавата според причините или целите, а ги дефинира в зависимост от техните последици (66). Преди това бе преценено, че член 87, параграф 1 от Договора би бил лишен от полезно действие, ако поради мотиви за създаване или запазване на работни места, определени специфични мерки не се включват в квалификацията държавни помощи, тъй като по-голямата част от мерките са се предоставяли с цел създаване или запазване на работни места (67).
(139)
В този контекст френските власти подчертават също, че данъчният режим по член 39 CA на ОКС е позволил обновяването и оздравяването на морския флот. По същия начин „Air France“ посочва, че режимът благоприятства за обновяването на флотата, налагащо се от изменението на нормите за околната среда. При все това, освен факта, че такива доводи затвърждават оценката на Комисията за избирателния характер на посочения режим, не би могло да се счита че при осъществяването на цели от икономическата или промишлената политика, една мярка, която има избирателен характер, може да се изключи от прилагането на член 87, параграф 1, от Договора (68). В сходен контекст бе преценено, че режим, който предвижда намаляване на лихвите по кредити, предоставени за закупуване или наемане, с опция за покупка, на превозни средства за физически лица, за малки и средни предприятия, за публични териториални единици или за фирми, осигуряващи обществени услуги на местно ниво, е помощ и не може да се оправдае с обстоятелството, че тази мярка е целяла, с грижа за опазване на околната среда и безопасността по пътищата, да даде възможност за обновяване на парка на превозните средства за промишлеността в Испания (69).
(140)
Всички мотиви за общ интерес, с които оспорваният режим си поставя за предмет или за последица да допринесе за заетостта, за обновяването или укрепването на съответните кораби или самолети, колкото и правомерни да са те, не се оправдават от характера и структурата на оспорваната данъчна система и дори се обезсилват по отношение на определението - държавна помощ по смисъла на член 87 параграф 1 от Договора.
(141)
Комисията счита също, че за прилагането на член 87, параграф 1 от Договора, няма разлика дали режимът по член 39 СА от ОКД е по-неблагоприятен за тези бенефициери отколкото режимът за дяловете от корабна съсобственост, тъй като в дадения случай оспорваният режим трябва да се оцени от Комисията в момента на прилагането му (70).
(142)
От предходното става ясно, че Комисията счита, че режимът по член 39 СА от ОКД не се оправдава от характера и структурата на разглежданата данъчна система и следователно неговият избирателен характер не би могъл да се оспорва.
(143)
Както бе констатирано преди това, бенефициерите на данъчния режим по член 39 СА от ОКД са, от една страна, икономическите субекти от транспортния и промишлен сектор и, от друга, членовете на ИГ, които финансират имущество от тези сектори и са, основно, финансови институции. Всички тези субекти упражняват дейност на общностните пазари в горепосочените сектори.
(144)
В този контекст е уместно да се припомни, че помощите, които целят да освободят едно предприятие от обичайните за текущото управление или за неговата нормална дейност разходи, нарушават, по принцип, условията на конкуренция (71). Бе преценено, че всяко предоставяне на помощи на определено предприятие, което упражнява дейността си на пазара на Общността може да предизвика нарушаване на конкуренцията и да засегне търговията между държавите-членки (72).
(145)
В дадения случай обаче, като отчита естеството и международните размери на разглежданите сектори, Комисията счита, че оспорваната помощ укрепва позицията на операторите от тези сектори, които участват в националната търговия и в търговията в Общността.
(146)
И така, бенефициерите на оспорвания режим се оказват в привилегировано положение, както спрямо националните си конкуренти (73) така и спрямо конкурентите от други държави-членки, които не могат да се ползват от този режим поради мотива, че те не финансират или не използват допустимо по този режим имущество или че не подлежат на данъчно облагане във Франция.
(147)
Относно последната точка, ако погледнато формално е вярно, че няма правна пречка пред икономическите субекти от други държави-членки, освен Франция, да финансират или да ползват посоченото в член 39 CA от ОКД имущество, не може да се отрече, че на практика оспорваният режим благоприятства операторите, които са данъчно задължени във Франция. В това отношение е уместно да се констатира, че всички заинтересовани страни - бенефициери на оспорвания режим, които представиха коментарите си в рамките на официалната процедура по разследване, са дружества по френското право. Трябва да се припомни също, че що се отнася до сектора, в който основно се прилага оспорваният данъчен механизъм, и по-специално морския транспорт, френските власти сами подчертават, че с приемането на този механизъм се е целяло прекратяване на стагнацията в броя на регистрираните във Франция кораби и намаляването на данъчните разходи. Накрая, е уместно да се припомни в настоящия контекст, че в Доклад № 143 (74) на Сената е посочено, че този режим е „средство за облагоприятстване на стоки, произведени на национална територия или финансиране в интерес на определен френски ползвател“.
(148)
Следователно, без да е нужно да се пристъпва към икономически анализ на действителното положение на засегнатите пазари (75) и като се отчита фактът, че установеният данъчен режим във Франция укрепва позицията на икономическите субекти, които са по-облагодетелствени спрямо други конкурентни субекти, Комисията счита, че този режим засяга търговията между държавите-членки и нарушава конкуренцията между тези субекти.
(149)
Предвид всички предходни коментари Комисията счита, че режимът на член 39 СА от ОКД представлява помощ по смисъла на член 87, параграф 1 от Договора.
2. Количество и разпределяне на помощта между бенефициерите
(150)
Както бе констатирано, данъчните облекчения, които произтичат от прилагането на член 39 СА от ОКД, са липса на таван за амортизациите, които се приспадат, увеличаване с един пункт на амортизационния коефициент и евентуално освобождаване от плащане на данък за доходите от прехвърляне на имущество.
(151)
Размерът на помощта за всяка лизингова операция съответства на разликата между актуализираните стойности на изплатените през целия амортизационен период данъци, като се отчита увеличеният с един пункт амортизационен коефициент и стойностите, които биха били резултат от прилагането на разпоредбите на член 39 С, алинея втора от ОКД, разлика, към която трябва да се прибави евентуалното освобождаване от плащане на данък за доходите при прехвърляне на имущество (76). Този размер се определя за всяка лизингова операция по начините, предвидени в параграфи 46 и 47 от данъчна инструкция № 120 (77) относно преотстъпване на ползвателя на част от общото облекчение.
(152)
Що се отнася до точното разпределение на общото облекчение, получено в съответствие с член 39 CA от ОКД, членовете на ИГ - преки бенефициери - са задължени да преотстъпят най-малко 2/3 от това облекчение на ползвателя на имуществото. В рамките на всяка лизингова операция точният размер на преотстъпеното на ползвателя облекчение обаче се определя при издаване на одобрението, в съответствие с разпоредбите на член 39 СА от ОКД.
3. Определяне на режима като неправомерна помощ
(153)
Съгласно член 88, параграф 3 от Договора Комисията следва да бъде информирана относно всякакви проекти за отпускане или изменение на помощи. Съответната държава-членка е длъжна да не привежда в изпълнение предлаганите от нея мерки, докато тази процедура не приключи с окончателно решение.
(154)
В дадения случай, с писмо от 17 март 1998 г. (A/32232), френските власти информираха Комисията за въвеждането на диспозитив, с който се ограничава амортизацията на отдаваното под наем имущество с цел борба с използването на този механизъм единствено за финансова оптимизация, като се предвижда и изключение от това ограничение. В това писмо френските власти посочват, че този механизъм явно не представлява държавна помощ, за каквато Комисията следва да бъде предварително информирана в съответствие с член 88, параграф 3 от Договора.
(155)
Комисията е на мнение, че при тези обстоятелства това писмо не би могло да бъде разглеждано като информация по смисъла на член 88, параграф 3 от Договора. Комисията отново подчертава, че въпросното писмо не спазва формалните правила, посочени в писмото на Комисията до държавите-членки SG (81) 12740 от 2 октомври 1981 г., които са в сила по време на описаните факти. Следователно Франция е действала неправомерно, като е започнала прилагането на оспорвания режим за помощ в нарушение на член 88, параграф 3 от Договора.
4. Съвместимост на режима за помощ с Общия пазар
(156)
Тъй като оспорваният данъчен режим представлява държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 от Договора, уместно е да се разгледа неговата възможна съвместимост с оглед на дерогациите, предвидени в параграф 2 и 3 от посочения член. Във връзка с това е нужно да се припомни, че според предадената от френските власти информация, действителните бенефициери на оспорвания режим са от секторите на морския, въздушния и железопътния транспорт, както и в много малка част от промишления сектор (78). Тези бенефициери принадлежат и към финансовия сектор, тъй като членовете на ИГ са основно финансови институции.
(157)
Що се отнася до дерогациите, предвидени в член 87, параграф 2 от Договора, за помощи от социален характер, отпускани на отделни потребители, помощи за компенсиране на вредите, причинени от природни бедствия или необикновени явления, както и до помощи, отпускани на икономиката в определени области на Федерална република Германия, достатъчно е да се отбележи, че те са лишени от всякакво основание в настоящия контекст, каквато и да е самоличността на бенефициерите на оспорвания режим.
(158)
Относно дерогацията в член 87, параграф 3, буква б) от Договора е достатъчно да се отбележи, че оспорваният данъчен режим не представлява важен проект от общоевропейски интерес и няма за цел поправяне на някакво сериозно смущение във френската икономика. Той няма за цел и развитие на културата и съхраняване на историческото наследство по смисъла на дерогацията от член 87, параграф 3, буква г) от Договора.
(159)
В това отношение, Комисията държи да подчертае, че по време на административната процедура френските власти и съответните страни не са се позовали на горепосочените дерогации.
(160)
Разглеждането на дерогациите, предвидени в член 87, параграф 3, букви a) и в) от Договора налага анализ на всеки един от съответните сектори.
(161)
Относно дерогацията от член 87, параграф 3, буква в) от Договора, която разрешава помощи за улесняване развитието на определени икономически дейности, когато такива помощи не оказват неблагоприятно въздействие на условията на търговия до степен, която противоречи на общия интерес, Комисията преценява, че няма основание да се счита, че помощта, която е предоставена, в съответствие с оспорвания режим, в сектора на въздушния транспорт е съвместима с Общия пазар. Всъщност, нито една от дерогациите, предвидени в стратегическите линии на Комисията относно прилагането на членове 92 и 93 от Договора, както и на член 61 от Споразумението за създаване на EИП към държавните помощи в сектора на авиацията (79), не е приложима в дадения случай.
(162)
Трябва да се отбележи обаче, че Комисията разрешава по изключение определена помощ за функционирането на въздушния транспорт:
a)
на базата на стратегическите линии от 1998 г., за държавни помощи за регионални цели, изменени през 2000 г. (80), за въздушни линии, които оперират от територията на крайно отдалечени региони, с цел да се компенсират повишените разходи вследствие резултат на постоянните затруднения на тези региони, които са посочени в член 299, параграф 2 от Договора.
б)
на базата на стратегическите линии на Общността относно финансирането на летища, както и за държавните помощи при започване на дейност, отпускани на въздухоплавателни компании, опериращи от регионални летища (81), на нови въздушни линии, опериращи от регионални летища, чийто годишен трафик е по-малко от 5 милиона пътници, в размер до 30 % от разходите, които са стриктно свързани с тяхната дейност през първите три години (40 % от посочените разходи за първите три години са за регионални летища, разположени в регион със затруднения по смисъла на стратегическите линии).
(163)
Като отчита предходното, Комисията приема, че при изчисляване на помощите, които трябва да се възстановят, Франция не включва размера на съпътстващите помощи:
a)
за самолети трайно причислени към въздушни линии, които оперират от крайно отдалечен регион, освен ако не докаже че поддръжката на тези самолети наистина се е извършвала в този регион и че помощите са по-ниски от констатираните завишени разходи,
б)
и за самолети, зачислени към нови въздушни линии, които оперират от регионално летище в размер до горепосочената част на избираемите разходи, доколкото въпросните линии не са били, през разглеждания период предмет на договор за обществена услуга с финансови компенсации по смисъла на член 4 на Регламент № 2408/92 (ЕИО) на Съвета относно достъпа на въздушни превозвачи на Общността до вътрешните въздушни трасета на Общността (82).
(164)
Във всички останали случаи помощите, предоставени на предприятията от въздушния транспорт в съответствие с оспорвания режим, са несъвместими с Договора.
(165)
В съответствие с член 87, параграф 3, буква в) от Договора, насоките на Общността от 1997 г. и 2004 г. (83) определят режимите за държавни помощи, които могат да бъдат разрешени, за да се подпомогнат интересите на предприятията от морския транспорт в рамките на Общността спрямо конкуренцията на трети страни, за постигане на общи цели като:
-
запазване на заетостта в Общността (едновременно по море и по суша);
-
подобряване на безопасността;
-
опазване на ноу-хауто в морското дело в Общността и развитие на уменията в морското дело.
(166)
Предвид горепосочените цели обаче, насоките на Общността за 1997 г. и 2004 г. разрешават определени данъчни мерки в полза на морските компании с цел подобряване на конкурентоспособността им (точка 3.1).
(167)
По този начин се припомня, че целта на държавните помощи в рамките на общата политика за морския транспорт е насърчаване на конкурентоспособността на флота на Общността на световния пазар. Следователно, в режимите за данъчни облекчения трябва да се изисква, най-общо, съществуването на връзка с даден флот от Общността.
(168)
Предоставените от тези режими облекчения трябва също така да улесняват развитието на морския транспорт и заетостта в този сектор в интерес на Общността. Следователно, горепосочените облекчения трябва стриктно да се ограничат до дейностите в морския транспорт. Ако една компания от морския транспорт упражнява и други търговски дейности, се налага счетоводствата между двете дейности ясно да се разграничат, за се попречи на каквото и да е „преливане“ към дейности, които не отговарят на определението за морски транспорт.
(169)
Не би могло да се оспори, че разглежданият режим цели да облагоприятства финансирането на кораби под френски флаг и се стреми да развива сектора на морския транспорт и заетостта в него.
(170)
Предоставяните в рамките на оспорвания режим помощи, улесняват финансирането на кораби и така допринасят за обновяването на флота на Общността. В това отношение, Комисията споделя мнението на френските власти, според което разглежданите помощи допринасят за оздравяване и обновление на националния флот (84). Тя подкрепя най-вече аргумента, че именно поради механизма на одобрение, който обвързва прилагането на оспорвания режим със задължението на територията на Общността да има стратегически ръководен център за управление на морското дело и за управление на кораби, който взема под внимание съображенията за заетост, посоченият режим допринася за запазване на заетостта в морския транспорт на Общността както по море, така и по суша (85). Това се потвърждава и от известен брой корабособственици - заинтересовани страни, които подчертават значението на оспорвания режим за компенсиране на повишените разходи за екипажите от този флот, за запазване на работните места за висококвалифицирани специалисти в морския транспорт и за принос за запазването и дори развитието на флот под флага на държава-членка (86). Комисията обаче уточнява, че в приложение на насоките на Общността за 2004 г., ако корабите са влекачи или кораби за тралене, предоставените помощи могат да се считат за съвместими с Общия пазар, само ако най-малко 50 % от годишната дейност на тези кораби съответства на определението за морски транспорт (87).
(171)
Предвид предходното, може да се счита, че данъчният режим по член 39 СА от ОКД, като отговаря на точка 3.1 от насоките на Общността за 2004 г., е благоприятен за сектора на морския транспорт и съответства на целите, посочени в приложимите насоки на Общността.
(172)
За да отговарят на дерогацията от член 87, параграф 3, буква в) от Договора, предоставените в съответствие с този режим помощи трябва да са стриктно съизмерими с поставената цел и да не оказват неблагоприятно въздействие на условията на търговия до степен, която противоречи на общия интерес.
(173)
Във връзка с това френските власти трябва да обърнат внимание на правилото за ограничаване на помощите, фигуриращо в член 11 от насоките на Общността за 2004 г., според което: „Максимално допустимото равнище за помощ е отменяне на данъчните разходи и разходите за социални осигуровки на моряците, както и намаляване на данъка върху оборота на морските компании. За да се избегне каквото и да е нарушаване на конкуренцията, не може да бъдат предоставяни по-големи облекчения от други системи за подпомагане. Следователно, въпреки че всяка една система за подпомагане, за която държава-членка е уведомила, се разглежда в зависимост от собствената ѝ стойност, Комисията счита, че общият размер на помощта под формата на преки плащания съобразно точки 3, 4, 5 и 6 не трябва да надвишава общия размер на данъците и социалните осигуровки, удържани от дейностите в морския транспорт и от моряците“. За изпълнение на тази разпоредба, френските власти трябва да проверят дали годишните помощи, от които се е ползвал един корабособственик, към които се прибавят помощите, предоставени в рамките на всички режими за подпомагане, разгледани в раздели 3 - 6 на насоките за 1997 г. и 2004 г., сред които е именно и системата за цялостно облагане на тонажа за морските компании (88), заедно с освобождаването от плащане на разходи за социални нужди и от плащане на морския дял от патентния данък, не надвишава за същия корабособственик общия размер на преките и косвени данъци и на социалните осигуровки, които нормално биха се удържали от дейностите в морския транспорт и от моряците. Всяка част, която евентуално надвишава горепосочения размер, е несъвместима с Общия пазар и трябва да бъде върната.
(174)
Следователно, Комисията е на мнение, че предоставените помощи в съответствие с режима, установен от член 39 CA от ОКД, са съвместими с член 87, параграф 3, буква в) от Договора, с уговорка за условията, описани в писмени съображения 172 и 173.
(175)
Комисията е на мнение, че дерогациите, предвидени в член 87, параграф 3, буква a) от Договора, доколкото се отнасят до развитието на определени региони, не са приложими към оспорвания режим, когато той визира финансирането на имущество от сектора на железопътния транспорт. В замяна, Комисията разгледа съвместимостта на посочения режим до степента, посочена в член 87, параграф 3, буква в) от Договора.
(176)
Предвид историческото положение на железопътните компании и намаляването на пазарния дял е необходимо да се ускори процеса на подмяна на подвижния състав, за да отговори на конкуренцията на другите видове транспорт. Нужни са по-сериозни и по-бързи действия за модернизиране и/или обновяване на подвижния състав, за да се избегне допълнителният спад на пазарния дял на железопътния транспорт спрямо другите видове транспорт, които са по-неустойчиви и по-вредни за околната среда.
(177)
Комисията е на мнение, че подмяната на подвижния състав е съвместима с общата политика за укрепване на вътрешната оперативност. Освен това, подмяната на подвижния състав е принос за безопасността и модернизирането на услугите що се отнася до точност, надеждност и бързина. Тъй като подмяната на подвижния състав е съществен елемент от политиката за укрепване на развитието на сектора на железопътния транспорт, Комисията преценява, че предложените мерки не противоречат на общия интерес.
(178)
Следователно, Комисията е на мнение, че помощите, предоставени на железопътните компании, в съответствие с режима, установен от член 39 СА от ОКД, са съвместими с член 87, параграф 3, буква в) от Договора.
(179)
Що се отнася до дерогацията от член 87, параграф 3, буква в) от Договора, с която се разрешават помощи за улесняване развитието на определени икономически дейности, когато такива помощи не оказват неблагоприятно въздействие на условията за търговията до степен, противоречаща на общия интерес, трябва да се отбележи, че нито една характеристика на този режим не позволява да се счита, че мерките за помощи в промишления сектор, предоставени в съответствие с режима, са съвместими с Общия пазар.
(180)
Въпреки това, Комисията не може непосредствено да изключи хипотезата, според която определено имущество от промишления сектор, финансирано в съответствие с член 39 CA от ОКД би било съвместимо при спазване на условията, предписани в основните насоки за държавните помощи с регионално предназначение (89), и по-специално, когато инвестицията е направена в регион, допустим съгласно член 88, параграф 3, буква a) или в) от Договора и когато апортната вноска на бенефициерите за посоченото финансиране е достигнала минимум 25 %. Във всеки случай, таваните на размера на регионалните помощи трябва да бъдат спазвани в случай че едно предприятие се ползва едновременно от оспорваните помощи и от одобрените помощи с регионално предназначение.
(181)
С уговорка за тези условия, Комисията преценява, че мерките за помощ, която е предоставена в този сектор, са съвместими с Общия пазар.
(182)
Относно финансовия сектор, Комисията счита, че разгледаните преди това дерогации, които не се отнасят до този сектор, нямат правна релевантност при оценяването на съвместимостта на мерките за помощ, от които са се ползвали членовете на ИГ, с Общия пазар.
(183)
При все това, като взема предвид цялостния характер на операцията за финансиране чрез лизинг, Комисията е на мнение, че мерките за помощи в сектора на морския, въздушния и железопътния транспорт, както и в промишления сектор, които могат да се определят като съвместими с Общия пазар, ще са такива не само по отношение на ползвателите на съответното имущество, но също и по отношение на членовете на съответните ИГ. Действително е важно членовете на ИГ да не се санкционират с мотива, че нямат връзка с горепосочените сектори, тъй като тяхното посредничество е необходимо за осъществяване на съответните операции за финансиране, както и за да могат ползвателите да си послужат с горепосочените дерогации. Комисията е на мнение, че този анализ се подкрепя от факта, че точният дял на общото облекчение, което се преотстъпва на ползвателя и представлява най-малко 2/3 от общото облекчение съгласно член 39 CA от ОКД, се определя при търговско договаряне между членовете на ИГ и ползвателите, както са подчертали това френските власти. Това обстоятелство удостоверява факта, че членовете на ИГ запазват само онзи дял от общото облекчение, който е нужен за реализиране на поставените цели, в съответствие с правилата за оценка на съвместимостта на горепосочените мерки за помощ.
5. Възстановяване на помощите
(184)
Комисията припомня, че всяка помощ, която се разглежда като несъвместима с Общия пазар и е предоставена съгласно оспорвания режим, трябва да се възстанови в съответствие с член 14, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. относно установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора [станал член 88 от Договора] (90).
(185)
При все това, според посочения член 14, параграф 1 „Комисията не изисква възстановяването на помощта, ако това противоречи на общ принцип на правото на Общността“. Във връзка с това се прецени, че Комисията трябва да вземе под внимание служебно изключителните обстоятелства, които налагат съгласно посочения член 14, параграф 1, тя да не разпореди възстановяване на неправомерно предоставените помощи, ако това противоречи на общ принцип на правото на Общността (91).
(186)
В този контекст е уместно да се припомни, че основното изискване за правна сигурност цели да гарантира предвидимостта на правните положения и отношения, произтичащи от общностното право и, следователно, се противопоставя на това Комисията да може да забавя неограничено упражняването на своите правомощия (92).
(187)
В дадения случай, въпреки че не може да се счита, че принципът на легитимна увереност е бил нарушен (93), Комисията, предвид твърде специфичните обстоятелства по случая, преценява, че принципът за правна сигурност е бил пренебрегнат по отношение на бенефициерите на оспорвания данъчен режим.
(188)
Комисията преценява, че съществува сбор от изключителни показатели, които позволяват да се приеме от една страна че Комисията е забавила упражняването на своите правомощия относно разследването на тук оспорвания режим, и че от друга страна, бенефициерите на посочения режим са били заблудени относно неговата правомерност.
(189)
Трябва да се припомни, че с писмо от 17 март 1998 г., френските власти са информирали Комисията за съществуването на механизма по член 39 C, алинея втора, и 39 CA от ОКД. Наистина, това писмо не представлява уведомление по смисъла на член 88, параграф 3 от Договора (94) и липсата на реакция от страна на Комисията на това писмо не би могла сама по себе си, и единствено, да представлява нарушение на принципа за правна сигурност или, най-малкото, да лиши разпоредбите на членове 87 и 88 от Договора от полезно действие. И все пак, на тази дата Комисията е била информирана за оспорвания режим (95).
(190)
Освен това, в рамките на разследването на две подадени до нея жалби, в които се разобличават мерките за помощ, от които съответно са се ползвали морските компании „Sea France“ и „BAI“, Комисията двукратно е запитала френските власти за начина на финансиране на някои от техните кораби. В отговора си от 10 юли 2000 г. и в този от2 април 2003 г. френските власти ясно са описали режима по член 39 CA от ОКД (96), като са изложили ясно съдържанието му.
(191)
От този момент, тъй като Комисията е оставила без отговор писмата, предадени от френските власти по нейно искане, в които се описва оспорвания режим, трябва да се счита, че тя е забавила упражняването на своите правомощия, като е открила официалната процедура по разследване едва на 14 декември 2004 г. и едновременно с това е дала повод за съмнение в правомерността на посочения режим.
(192)
Що се отнася до това, че френските власти се позовават на решението на комисията от 8 май 2001 г. относно държавната помощ, предоставена от Франция на „Brittany Ferries“ (97), трябва да се отбележи, че Комисията констатира, че тогава оспорваният режим е представлявал мярка от общ ред, тъй като е бил отворен към всички сектори на икономиката и е релевантен на общото право. Ако наистина оспорваният в това дело режим е същия, който е бил в сила преди 1998 г., все пак трябва да се констатира, че мотивите за решението не посочват ясно този факт, а това обстоятелство е могло да заблуди бенефициерите по отношение на оспорвания тук режим.
(193)
Оттук следва, че съчетаването на горепосочените елементи може да докаже изключителния характер на разглежданите в дадения случай обстоятелства, и за да се спази принципа на правна сигурност спрямо бенефициерите на режима, се налага възстановяването на помощите да се ограничи, като се направи разлика между тях в зависимост от датата на предоставянето им.
(194)
Следователно Комисията е на мнение, че Франция не трябва да възстановява несъвместимите помощи, които са неправомерно предоставени след влизането в сила през 1998 г. на закон № 98-546 в рамките на операции по финансиране, за които компетентните френски власти са се ангажирали да предоставят ползването на режима по член 39 СА от ОКД, по силата на правнозадължителен акт (98), предшестващ публикуваното в Официален вестник на Европейския съюз на 13 април 2005 г. Решение на Комисията от 14 декември 2004 г. за откриване на официална процедура по разследване по смисъла на член 88, параграф 2 от Договора.
(195)
За всяка една операция на финансиране обаче, за която компетентните национални власти са се ангажирали да предоставят ползването на режима по член 39 СА от ОКД, единствено по силата на правнозадължителен акт, издаден след посочената публикация, несъвместимата помощ ще се възстанови от бенефициерите. В този случай, ще се отчита сумата на облекчението, която е останала за членовете на ИГ и размера на преотстъпената на ползвателя сума (99). В случай на частична съвместимост на помощта за ползвателя на имуществото, сумата, която трябва да се възстанови от членовете на ИГ ще се определя в същата пропорция като тази, която се прилага за частта от преотстъпеното облекчение на ползвателя на имуществото.
(196)
В този контекст Комисията преценява за нужно да уточни, че фактът, че финансовите и правни рискове, поети от членовете на ИГ, биха могли, в определени случаи, да се прехвърлят с договор на ползвателите на имуществото, не може да противоречи на принципа, според който, когато Комисията изисква, при необходимост, възстановяването на неправомерна помощ, нейната цел е да лиши различните бенефициери от облекчението, от което те са се ползвали на своя пазар спрямо конкурентите си и да възстанови положението преди изплащането на посочената помощ. Осъществяването на тази цел не би могло да зависи от формата, под която помощта е била предоставена, както не би могло да зависи и от договорните клаузи, за които са се споразумели бенефициерите на помощта (100).
VIII. ЗАКЛЮЧЕНИЕ
(197)
Комисията констатира, че Франция неправомерно е прилагала режима за помощи по член 39 СА от ОКД, в нарушение на член 88, параграф 3, от Договора.
(198)
Следователно, Франция трябва да вземе всички необходими мерки, за да си възстанови тези помощи, с изключение на помощите, които са се ангажирали да предоставят националните власти по силата на правнозадължителен акт, който предшества публикуваното в Официален вестник на Европейския съюз на 13 април 2005 г. решение да се открие официална процедура по разследване, с изключение на помощите за имуществото в железопътния сектор, като за останалите операции се приспаднат максималните размери на допустимите помощи по силата на правилата, които се прилагат за държавните помощи в отделните сектори и като се отчетат вече предоставените по други причини помощи. Тези правила за отделните сектори са насоките на Общността относно държавните помощи за морския транспорт от 1997 г. и 2004 г., стратегическите линии за 1998 г., изменени през 2000 г., стратегическите линии на Общността от 2005 г. относно финансирането на летища и държавните помощи за започване на дейността на авиокомпании, опериращи от регионални летища, както и за финансиране на имущество от промишления сектор, и стратегическите линии относно държавните помощи с регионално предназначение.
(199)
Бенефициерите трябва да възстановят посочените несъвместими помощи, които компетентните национални власти са се ангажирали да предоставят само по силата на правнозадължителен акт, който е издаден след горепосочената публикация съгласно писмени съображения (151), (152) и от (194) до (196).
(200)
Ако са били предоставени такива помощи, Комисията изисква от Франция да ѝ предаде тук приложения формуляр относно етапа на протичане на процедурата за възстановяване на помощите, както и да изготви списък на съответните бенефициери.
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Режимът по член 39 СА от общия кодекс за данъците, прилаган от Франция, в нарушение на член 88, параграф 3, от Договора, е несъвместим с Общия пазар, с изключение на посочените в член 2 мерки.
Член 2
Мерките за помощ, предоставени по силата на посочения в член 1 режим, са съвместими с Общия пазар:
1.
в сектора на морския транспорт и в сектора на въздушния транспорт до максимално допустимия размер помощ, определен в зависимост от случая, в насоките на Общността относно помощите в морския транспорт или помощите, които се прилагат в сектора на въздушния транспорт, като се отчитат вече предоставените за съответния период помощи,
2.
в железопътния сектор, и:
3.
в промишления сектор, до максимално допустимия размер помощ, определен в стратегическите линии относно държавните помощи с регионално предназначение.
Предвид цялостния характер на операцията за финансиране, в съответствие с посочения режим, мерките за помощ в секторите на морския, въздушния и железопътния транспорт, както и в промишления сектор, които могат да се определят като съвместими с Общия пазар, са такива не само по отношение на ползвателите на съответното имущество, но също и по отношение на операторите от финансовия сектор, които са членове на ИГ.
Член 3
Франция прекратява посочения в член 1 режим, в границите на неговата несъвместимост и оттук нататък не предоставя ново одобрение в тази мярка.
Член 4
1. Франция предприема всички необходими мерки, така че бенефициерите да възстановят помощите, които са получени неправомерно, на основание на посочения в член 1 режим, с изключение на помощите, получени в рамките на операции за финансиране, за които компетентните национални власти са се ангажирали да предоставят ползването на посочения режим по силата на правнозадължителен акт, приет преди 13 април 2005 г., както и на помощите, посочени в член 2.
2. За възстановяването на помощите няма срок съгласно процедурите на националното право, доколкото те дават възможност за незабавно и ефективно изпълнение на настоящото решение. Размерът на помощите, които трябва да се възстановят, включва лихвите, които текат от датата на която те са били предоставени на бенефициерите до датата на тяхното ефективно възстановяване. Лихвите се начисляват съгласно разпоредбите на глава V от Регламент (EО) № 794/2004 на Комисията (101).
Член 5
Франция трябва да информира Комисията в двумесечен срок считано от датата на оповестяване на настоящото решение, за мерките, които е предприела и които предлага, за да се съобрази с него.
Франция трябва да предостави тези сведения на Комисията посредством формуляра, фигуриращ в приложение II и да изготви подробен списък на предприятията, ползвали се мерките по силата на посочения в член 1 режим, които са отпуснати при условията на член 4, параграф 1, както и на съответното движимо имущество и изплатените във всеки отделен случай суми.
Франция трябва да изготви също списък на предприятията, които са се ползвали от мерките за помощи, посочени в член 4, параграф 1 и трябва да уточни размера на помощите, от които се е ползвало всяко едно предприятие. За тази цел Франция трябва да използва формулярите от приложение III.
Член 6
Адресатът на настоящото решение е Френската република.
Съставено в Брюксел на 20 декември 2006 година.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 20 dicembre 2006
relativa al regime di aiuti a cui la Francia ha dato esecuzione ai sensi dell’articolo 39 CA del codice generale delle imposte - Aiuto di Stato C 46/2004 (ex NN 65/2004)
[notificata con il numero C(2006) 6629]
(Il testo in lingua francese è il solo facente fede)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
(2007/256/CE)
LA COMMISSIONE DELLE COMUNITÀ EUROPEE,
visto il trattato che istituisce la Comunità Europea, e in particolare l’articolo 88, paragrafo 2, primo comma,
visto l’accordo sullo Spazio economico europeo, e in particolare l’articolo 62, paragrafo 1, lettera a),
dopo aver invitato gli interessati a presentare le proprie osservazioni, in conformità con i suddetti articoli (1) e tenuto conto di queste osservazioni,
considerando quanto segue:
I. PROCEDIMENTO
(1)
Con lettera del 19 febbraio 2004 (D/51178), la Commissione ha presentato alle autorità francesi una richiesta di informazioni, in merito al sistema di leasing fiscale a favore di alcune imprese autorizzate dal ministro del bilancio, attuato a norma dell’articolo 77 della legge n. 98-546 del 2 luglio 1998, relativo ad alcune disposizioni di ordine economico e finanziario (2). Con lettera del 18 marzo 2004, le autorità francesi hanno chiesto una proroga del termine stabilito per fornire le informazioni richieste. La Commissione ha ricevuto le suddette informazioni dalle autorità francesi con lettera del 3 maggio 2004 (A/33117). Con lettera del 6 luglio 2004 (D/54933), la Commissione ha chiesto alle autorità francesi di produrre informazioni complementari, pervenute in data 2 agosto 2004 (A/36007).
(2)
Con lettera del 14 dicembre 2004 (D/205909), la Commissione ha notificato alle autorità francesi la decisione di avviare il procedimento di indagine formale, in applicazione dell’articolo 88, paragrafo 2, del trattato. La decisione è stata pubblicata nella Gazzetta Ufficiale dell’Unione Europea (3). In questa decisione, la Commissione invitava la Francia e le parti interessate a presentare le proprie osservazioni, entro un termine stabilito.
(3)
Con lettere del 6 gennaio 2005 (A/30266) e del 4 febbraio 2005, le autorità francesi hanno chiesto la proroga del termine, richieste alle quali la Commissione ha ottemperato a mezzo lettera, rispettivamente in data 11 gennaio 2005 (D/50220) e 16 febbraio 2005 (D/51190).
(4)
La Commissione ha ricevuto, in data 15 marzo 2005 (A/32251), le osservazioni delle autorità francesi. Ha ricevuto altresì, entro il termine stabilito, le osservazioni di sedici parti interessate, che sono state trasmesse alle autorità francesi in data 9 giugno 2005 (D/54454).
(5)
Con lettera del 7 luglio 2005 (A/35587), le autorità francesi hanno chiesto alla Commissione la proroga del termine stabilito per commentare le osservazioni delle parti interessate. La Commissione ha ottemperato a questa richiesta e le autorità francesi hanno infine presentato le loro osservazioni a mezzo lettera, in data 20 luglio 2005 (A/35981).
(6)
Con lettera del 2 marzo 2006 (A/31655), le autorità francesi hanno, in particolare, trasmesso alla Commissione delle osservazioni complementari, relative al regime in questione.
II. DESCRIZIONE DETTAGLIATA DEL REGIME
(7)
Ai sensi dell’articolo 39 C, primo comma, del codice generale delle imposte «(CGI)», l’ammortamento dei beni concessi in locazione o messi a disposizione in qualsiasi altra forma è suddiviso sulla normale durata di utilizzo.
(8)
L’articolo 77 della legge n. 98-546 introduce nel CGI due disposizioni che mirano a combattere l’evasione fiscale nelle operazioni di finanziamento dei beni mobili, da parte di società di persone e di gruppi di interesse economico «GIE» (4).
(9)
L’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI prevede che l’ammortamento fiscalmente deducibile di un bene, concesso in locazione da un GIE, non possa superare l’ammontare del canone d’affitto percepito da quest’ultima, al netto degli altri oneri afferenti il suddetto bene.
(10)
In effetti, in virtù degli ammortamenti decrescenti e delle spese finanziarie che, per definizione, sono concentrate nei primi anni di utilizzo del bene, i risultati del GIE sono fortemente in passivo nel corso di questi anni e diventano in attivo nel corso di un secondo periodo, quando l’ammontare dei canoni d’affitto percepiti supera il totale degli oneri constatati (compresi ammortamenti e oneri finanziari). Poiché il GIE rientra nel regime delle società di persone, i passivi che registra nel corso dei primi anni di attività vengono quindi detratti dagli utili imponibili realizzati dai suoi membri, in virtù delle loro attività correnti. Il massimale dell’ammortamento previsto dall’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI mira quindi a combattere un ricorso abusivo a questo tipo di finanziamento a fini di ottimizzazione fiscale.
(11)
Tuttavia, nel CGI è stata introdotta una deroga a questa limitazione, che crea un sistema di ammortamento favorevole al profitto di alcune imprese. Così, l’articolo 39 CA del CGI dispone che il massimale previsto nell’articolo 39 C, secondo comma, del CGI non è applicabile al finanziamento, da parte di un GIE, di beni mobili ammortizzabili secondo il metodo decrescente, su un periodo di almeno 8 anni (5), dal momento in cui questa operazione ha ottenuto la previa approvazione del ministro del bilancio.
(12)
Questa approvazione è soggetta a varie condizioni, quali, sostanzialmente:
-
il prezzo di acquisizione del bene corrisponde al prezzo di mercato;
-
questo investimento presenta un interesse economico e sociale rilevante, in particolare in materia d’impiego;
-
l’utente del bene dimostra che il bene è necessario alla sua attività e che le modalità di finanziamento prescelte non sono unicamente fiscali;
-
e almeno i due terzi del vantaggio fiscale derivante dall'autorizzazione vengono trasferiti all’utente del bene.
(13)
In generale, il GIE - costituito, in genere, da enti finanziari - acquisisce il bene da finanziare al prezzo di mercato e lo concede in locazione all’utente. I canoni di affitto versati dall’utente e il prezzo dell’esercizio dell’opzione di acquisto al termine del contratto consentono al GIE di coprire il proprio finanziamento, compresi interessi e capitale.
(14)
Oltre all’eliminazione del massimale dell’ammortamento (6), il conferimento dell'autorizzazione ministeriale consente di aumentare di un punto il coefficiente di ammortamento decrescente, solitamente applicabile al bene considerato. Inoltre, la rivendita del bene da parte del GIE all’utente, in particolare quando sono trascorsi i due terzi della durata normale di utilizzo del bene, è oggetto di un'esenzione del plusvalore di cessione.
(15)
Per quanto riguarda la condizione relativa all’esistenza di un interesse economico e sociale rilevante (7), le autorità francesi hanno dichiarato che non esistono linee guida per la valutazione di questo interesse e che l’esame viene condotto, da un lato, alla luce degli effetti indiretti dell’investimento sul bacino di occupazione, sulle condizioni di concorrenza e sullo sviluppo dell’attività nell’area economica interessata, tra cui in particolare il contributo allo sviluppo o alla creazione di un centro produttivo, gestionale o decisionale, come pure, dall’altro lato, in merito all’apporto di questo investimento in termini di miglioramento della sicurezza e della protezione ambientale.
(16)
In merito al trasferimento all’utente del bene di almeno i due terzi del vantaggio fiscale che il GIE ricava dall’ottenimento dell'autorizzazione (8), si evince dall’articolo 39 CA del CGI che quest’ultima interviene sotto forma di riduzione dell’ammontare del canone di affitto o di riduzione dell’ammontare dell’opzione di acquisto. Inoltre, l’ammontare esatto del vantaggio che deve essere trasferito all’utente da parte del GIE deve essere stabilito al momento dell’ottenimento dell'autorizzazione.
(17)
Su richiesta della Commissione, le autorità francesi hanno fornito una suddivisione, per settori di attività dell’insieme dei richiedenti dell'autorizzazione, come pure dei beneficiari effettivi del regime in questione:
Settori di attività
Richieste di autorizzazione presentate
Decisioni di concessione dell'autorizzazione
Investimenti marittimi
142
110
Investimenti aeronautici
32
18
Investimenti ferroviari
5
2
Investimenti industriali
7
3
Investimenti spaziali
3
0
(18)
In questo contesto, le autorità francesi hanno sottolineato che, tra le 56 richieste non oggetto di decisione di concessione, 21 richieste sono state ritirate, 13 richieste sono state archiviate e 22 richieste sono state respinte. Delle 22 richieste respinte, le autorità francesi hanno precisato che 15 di esse erano relative a un’operazione di finanziamento di un bene appartenente all’ambito del trasporto marittimo e che le altre 7 riguardavano il finanziamento di un bene appartenente all’ambito del trasporto aereo.
(19)
Le autorità francesi hanno altresì segnalato che le procedure di autorizzazione, ai sensi dell’articolo 39 CA del CGI, sono state sospese dal 14 dicembre 2004, data nella quale è stata loro notificata la decisione di avviare il procedimento di indagine formale.
III. MOTIVAZIONI CHE HANNO PORTATO ALL’AVVIO DEL PROCEDIMENTO DI INDAGINE FORMALE
(20)
Nella sua decisione del 14 dicembre 2004, la Commissione ha sottolineato che applicando l'articolo 39 CA del CGI sembrava essere concesso un vantaggio agli investitori, membri dei GIE fiscali, e agli utenti dei beni finanziati dai GIE. In merito alla selettività del provvedimento in questione, la Commissione ha rilevato, da un lato, che il ministro del bilancio sembrava disporre di un potere discrezionale nella valutazione delle condizioni di emissione dell'autorizzazione, che gli consentiva di selezionare, in base a criteri soggettivi, i beneficiari del regime in questione. D’altro canto, sembrava che il regime fiscale di cui all’articolo 39 CA del CGI costituisse una misura di aiuto, principalmente a vantaggio del settore dei trasporti. La Commissione ha ritenuto, in questo contesto, che la misura in questione non sembrava potesse essere giustificato dalla natura o dell’economia del sistema fiscale francese. A suo parere, i vantaggi in questione implicavano altresì un utilizzo delle risorse statali, come pure una distorsione della concorrenza e un'incidenza sugli scambi intra-comunitari.
(21)
Inoltre, per quanto riguarda l’esame della compatibilità del regime in questione con il mercato comune, la Commissione ha ritenuto che, in questa fase, nessuna delle deroghe previste dall’articolo 87, paragrafi 2 e 3, del trattato fosse pertinente nel presente contesto. Il regime fiscale in questione non sembrava soddisfare le condizioni delle discipline e degli orientamenti comunitari adottati in merito agli aiuti di Stato. Il regime appariva quindi incompatibile con il mercato comune.
(22)
La Commissione, di conseguenza, ha deciso di avviare il procedimento di indagine formale, per dissipare i propri dubbi in merito alla qualifica di aiuto di Stato del regime in questione e in merito alla sua compatibilità con il mercato comune.
IV. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ FRANCESI
(23)
Nell’ambito delle loro osservazioni, le autorità francesi sostengono innanzitutto che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI non costituisce un aiuto di Stato. Si tratterebbe, in effetti, unicamente di una modalità tecnica di applicazione del diritto comune, che consente di mettere sotto la sorveglianza dei poteri pubblici la modalità di finanziamento in questione, e non di una deroga al diritto comune. Il limite dell’ammortamento deducibile di cui all’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI mirerebbe, con l’istituzione di una presunzione di evasione fiscale, a impedire il ricorso a questo metodo di finanziamento a fini di ottimizzazione fiscale. Il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI mirerebbe altresì a combattere l’evasione fiscale. Poiché i beni strumentali pesanti, oggetto di questa disposizione, presentano tuttavia un periodo relativamente lungo per un ritorno sull’investimento, il ricorso al leasing corrisponderebbe, in questa ipotesi, non solo ad una ricerca di ottimizzazione fiscale, ma anche a una necessità economica.
(24)
In questo contesto, le autorità francesi sostengono che l’insieme delle condizioni da soddisfare ai fini dell’ottenimento dell'autorizzazione consentirebbero di effettuare un controllo, a priori, delle operazioni di finanziamento di beni strumentali, per mezzo della locazione con opzione d’acquisto, e di escludere dal beneficio del regime fiscale in questione tutti i finanziamenti motivati principalmente da considerazioni di ottimizzazione fiscale.
(25)
Nello specifico, questo sarebbe il caso della condizione in base alla quale l’investimento deve presentare un interesse economico e sociale rilevante, in particolare in termini di occupazione, il cui adempimento presuppone che la richiesta di autorizzazione fornisca impegni in termini di assunzioni. A questo proposito, le autorità francesi precisano che i posti di lavoro creati devono essere mantenuti per il periodo minimo di utilizzo del bene, cioè per la durata del contratto di locazione o di disponibilità, pari ad almeno 8 anni. A loro parere, gli impieghi creati devono consentire un aumento netto del numero di dipendenti della società che richiede l'autorizzazione e devono essere direttamente correlati con l’investimento.
(26)
Le autorità francesi precisano, a questo proposito, che alcune richieste di autorizzazione sono state respinte a causa dell’assenza di un interesse economico e sociale rilevante del progetto di finanziamento proposto. Due tipi di situazioni avrebbero caratterizzato l’assenza di tale interesse. In primo luogo, l’assenza di assunzione o di reclutamento sufficiente, in termini quantitativi e qualitativi, che potesse rafforzare o consentire l’insediamento di un centro decisionale e gestionale. In secondo luogo, l’ipotesi nella quale la situazione finanziaria del richiedente gli avrebbe consentito di fare ricorso a mezzi diversi di finanziamento, che non presentino un carattere di incentivazione.
(27)
La condizione relativa al trasferimento all’utente della maggior parte del vantaggio fiscale di cui beneficerebbero i membri del GIE, in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, consentirebbe altresì di combattere l’ottimizzazione fiscale, escludendo dal beneficio di questo sistema le operazioni destinate unicamente a generare utili di tesoreria.
(28)
Inoltre, le autorità francesi sostengono che il dispositivo di controllo così attuato non presenterebbe un carattere discrezionale. Fanno riferimento, a questo proposito, alla giurisprudenza del Consiglio Costituzionale francese, in virtù della quale una autorizzazione, come quella prevista dall’articolo 39 CA del CGI, non sarebbe di natura discrezionale, ma conferirebbe al ministro del bilancio unicamente il potere di verificare che l’operazione in questione soddisfi le condizioni stabilite dalla legge (9).
(29)
In ogni modo, il vantaggio fiscale connesso alla detrazione dell’ammontare dell’ammortamento non costituirebbe una perdita di entrate fiscali, ma una diversa ripartizione, nel tempo, dell’imponibile. Inoltre, la determinazione della quota precisa del beneficio conservato dagli investitori, membri del GIE, equivarrebbe ad una remunerazione, il cui ammontare deriverebbe dalle condizioni del mercato e da una negoziazione commerciale classica.
(30)
Per quanto concerne, poi, la selettività del regime fiscale in questione addotta dalla Commissione, le autorità francesi invocano diverse argomentazioni.
(31)
In primo luogo, il suddetto regime costituirebbe un provvedimento di ordine generale, suscettibile di interessare contemporaneamente il settore industriale e il settore del trasporto. A titolo esemplificativo, le autorità francesi fanno riferimento al materiale di trasformazione della pasta per carta, ai serbatoi di deposito degli idrocarburi, alle presse da stampa e ai gruppi frigoriferi, che sarebbero beni industriali ammortizzabili in maniera decrescente, per un periodo di almeno otto anni. Inoltre, le autorità francesi segnalano che alcuni mezzi di trasporto sono esclusi dall’ambito del sistema, come i camion e gli autobus, in virtù della loro durata inferiore di ammortamento. La durata di ammortamento in questione si applicherebbe quindi a tutti i beni il cui ritorno sull’investimento richieda un periodo molto lungo.
(32)
In secondo luogo, la concentrazione del beneficio del regime in questione a favore del materiale di trasporto deriverebbe, in realtà, da evoluzioni indipendenti dalla volontà dei poteri pubblici come, da un lato, l’evoluzione della situazione finanziaria delle società industriali e, dall’altro, l’attrazione degli investitori nei confronti del materiale da trasporto. In effetti, quest’ultimo comprenderebbe degli attivi molto interessanti per investitori che, per limitare i rischi, sceglierebbero dei beni facilmente negoziabili, nell’ipotesi in cui l’utente incontrasse delle difficoltà.
(33)
In terzo luogo, il regime in questione non favorirebbe le imprese francesi, nella misura in cui la nazionalità non costituirebbe un fattore pertinente per diventare membro del GIE. Un investitore straniero, in particolare un ente finanziario, potrebbe quindi beneficiare del suddetto regime e dell'utile di tesoreria che ne deriva, indipendentemente dal luogo di residenza fiscale.
(34)
In ogni caso, supponendo che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI costituisca una deroga al diritto comune, quest’ultimo avrebbe un campo d’applicazione illimitato, una durata di applicazione illimitata e sarebbe fondato su criteri oggettivi e orizzontali di lotta all’evasione fiscale. Non rientrerebbe quindi nella qualifica di aiuto di Stato, proprio come il regime fiscale oggetto della decisione della Commissione 96/369/CE, del 13 marzo 1996, concernente a un aiuto fiscale sotto forma di ammortamento, a favore delle compagnie aeree tedesche (10).
(35)
Inoltre, per quanto riguarda l’esenzione del plusvalore di cessione del bene, le autorità francesi sostengono che il vantaggio che i membri del GIE ricavano da questa esenzione deve anche essere restituito, per almeno i due terzi, all’utente finale del bene. Sostengono che detta esenzione, soggetta a condizioni, è giustificata dalla natura e dall’economia del sistema fiscale francese. Sarebbe reso necessario, in caso di cessione anticipata, per garantire il mantenimento del vantaggio fiscale derivante dalla detrazione dell’ammortamento nelle condizioni previste dal diritto comune. Inoltre, le autorità francesi sostengono che questa esenzione, dal 1o gennaio 2007, corrisponderà al diritto comune. In effetti, da quella data, i plusvalori di cessione di titoli di partecipazione, posseduti da oltre due anni, verranno esonerati, con riserva di una quota, da spese ed oneri pari al 5 % del risultato netto dei plusvalori di cessione, considerati per la determinazione del risultato imponibile. Quindi, considerando la data di stipulazione dei contratti di messa a disposizione di beni, conclusi tra i GIE e gli utenti, la data nella quale la cessione anticipata dei beni sarà possibile sarà posteriore al 1 gennaio 2007, poiché questa cessione può avvenire unicamente alla scadenza dei due terzi dell’esecuzione dei suddetti contratti. I membri dei GIE beneficerebbero, da quel momento, di questa esenzione, in applicazione del diritto comune.
(36)
Le autorità francesi riscontrano altresì che l’esenzione del plusvalore di cessione non è automatico. Una delle condizioni di questa esenzione sarebbe il fatto che l’utente effettivo del bene dimostri, considerato il costo di quest’ultimo, di non essere in grado di acquisirlo direttamente, senza compromettere il proprio equilibrio finanziario. In base al rapporto del relatore della Commissione delle Finanze dell’Assemblea Nazionale del 25 marzo 1988, questa condizione si iscriverebbe, in particolare, nella prospettiva di attuazione di meccanismi alternativi alla detrazione fiscale per sottoscrizione di quote di comproprietari di navi, soppressa dalla legge finanziaria del 1988 (di seguito «il regime dei carati»).
(37)
Per quanto concerne la compatibilità del regime fiscale in oggetto con il mercato comune, le autorità francesi sostengono che, presupponendo che questo regime costituisca un aiuto di Stato, esso è conforme all’articolo 87, paragrafo 3, del trattato, poiché agevola lo sviluppo di talune attività, senza per questo alterare le condizioni degli scambi in misura contraria al comune interesse. Effettivamente, il sistema di cui all’articolo 39 CA del CGI non produrrebbe vantaggi per gli operatori economici nazionali a scapito degli operatori di altri Stati membri, e non sarebbe più vantaggioso dei regimi esistenti in altri Stati membri.
(38)
La Francia fa riferimento, a questo proposito, alla situazione particolare del trasporto marittimo, i cui utenti sono i principali utilizzatori del regime in questione. Constata, a questo proposito, che questo regime è una misura d’effetto equivalente al regime dei carati delle navi, regime relativo al finanziamento delle navi immatricolate in Francia, regime precedentemente notificato ed approvato dalla Commissione sulla base dell’articolo 87, paragrafo 3, del trattato (11). Il regime delle quote di partecipazione nelle navi sarebbe stato abrogato nel 1998 a causa dell’eccessivo costo di bilancio. Indicano altresì che è in un contesto caratterizzato dalla stagnazione del numero di navi commerciali immatricolate in Francia e dalla volontà di ridurre la spesa fiscale che il legislatore ha deciso di adattare il leasing fiscale. L’entrata in vigore dell’articolo 39 CA del CGI non avrebbe comportato una crescita del settore marittimo francese, ma un consolidamento e un rinnovamento della flotta di bandiera francese. Nello stesso periodo, le flotte di altri Stati membri sarebbero aumentate, sia nel numero di unità, sia in tonnellaggio. L’entrata in vigore del regime in questione non avrebbe quindi arrecato pregiudizio allo sviluppo del settore marittimo degli altri Stati membri.
(39)
Inoltre, il regime dell’articolo 39 CA del CGI si inserirebbe perfettamente nel quadro degli orientamenti comunitari in materia di aiuti di Stato ai trasporti marittimi (di seguito «gli orientamenti comunitari del 1997») e della comunicazione C (2004) 43 della Commissione - Orientamenti comunitari in materia di aiuti di Stato ai trasporti marittimi (di seguito «gli orientamenti comunitari del 2004») (12). In particolare, contribuirebbe alla promozione della competitività delle flotte comunitarie sul mercato mondiale dei trasporti marittimi, a salvaguardare l’occupazione comunitaria, a bordo e a terra, a preservare il know-how marittimo della Comunità e a sviluppare attitudini marittime (punto 2.2. dei suddetti orientamenti comunitari). Inoltre, contribuirebbe in maniera efficace al miglioramento della sicurezza e alla protezione ambientale, consentendo il rinnovo della flotta. Per quanto riguarda, in particolare, il mantenimento dei posti di lavoro di elevata qualità a bordo e a terra, le autorità francesi ricordano che, tra le contropartite richieste ai fini del rilascio dell'autorizzazione, compare la necessità di disporre, sul territorio dell’Unione, di un centro decisionale strategico, relativo alla gestione delle attività marittime e alla gestione delle navi. I posti di lavoro connessi alla gestione diretta del trasporto marittimo, ma anche quelli connessi alle attività correlate, come l’assicurazione, la mediazione e i finanziamenti, beneficerebbero così indirettamente del regime fiscale in oggetto.
(40)
La autorità francesi fanno tuttavia notare che né gli orientamenti comunitari del 1997 (13), né quelli del 2004 (14) stabiliscono uno stretto legame tra gli aiuti necessari al mantenimento e allo sviluppo del trasporto marittimo e il livello degli impieghi creati. Dagli orientamenti comunitari del 2004 si evincerebbe, inoltre, che allo stato attuale delle cose, nulla indica che esistano distorsioni di concorrenza tra gli Stati membri in misura contraria all’interesse comune e che le misure adottate si sono rivelate positive per la salvaguardia dei posti di lavoro di alta qualità […] (punto 3.1).
(41)
Infine, per quanto riguarda l’applicazione nello specifico del principio del legittimo affidamento, le autorità francesi fanno riferimento alla decisione 2002/15/CE della Commissione, dell’8 maggio 2001, relativa all’aiuto di Stato attuato dalla Francia a favore della società «Bretagne Angleterre Irlande» («BAI» o «Brittany Ferries») (15), nella quale sarebbe stato preso in esame il regime in oggetto.
(42)
Le autorità francesi fanno altresì riferimento alla loro lettera alla Commissione del 17 marzo 1998 (A/32232), in cui esponevano l’introduzione degli articoli 39 C, secondo capoverso, e 39 CA del CGI. Esse considerano che, nonostante questa lettera, così come i diversi casi esaminati dalla Commissione (16), nell’ambito dei quali si fa riferimento all’articolo 39 del CGI, non è stata avviata alcun procedimento relativa al regime in causa nei 6 anni successivi alla sua entrata in vigore.
(43)
In tali circostanze, il silenzio della Commissione avrebbe creato un legittimo affidamento nella compatibilità dell’articolo 39 CA del CGI con il mercato comune, che si asterrebbe a qualsiasi eventuale richiesta di recupero nei confronti delle imprese coinvolte.
V. COMMENTI DEI TERZI INTERESSATI
(44)
Sedici parti interessate hanno trasmesso le loro osservazioni alla Commissione, in applicazione dell’articolo 88, paragrafo 2, del trattato, entro i termini stabiliti. L’elenco di queste parti viene allegato alla presente decisione.
(45)
In primo luogo, per quanto concerne la questione della qualifica di aiuto del regime in oggetto, la maggioranza delle parti interessate contesta la posizione della Commissione a questo proposito.
(46)
In particolare, secondo la Caisse Nationale des Caisses d’Epargne et de Prévoyance (CNCE), Calyon Corporate and Investement Bank (di seguito «Calyon») e BNP Paribas (di seguito «BNP»), il sistema di cui all’articolo 39 CA del CGI non costituisce un aiuto di Stato, ma crea un regime di controllo dell’applicazione del diritto comune relativamente agli ammortamenti di alcuni attivi. Il combinato disposto dell'articolo 39 C, secondo capoverso, e dell'articolo 39 CA del CGI avrebbe lo scopo di lottare contro le perdite eccessive di entrate fiscali, come testimonierebbero i lavori parlamentari precedenti l’adozione della legge n. 98-546 (rapporto della Commissione delle Finanze all’Assemblea Nazionale del 25 marzo 1998).
(47)
La Société Générale (SG), BNP e Brittany Ferries sostengono, da parte loro, che l’articolo 39 CA del CGI non crea un perimetro fiscale di deroga al diritto comune, ma costituisce un ritorno al diritto comune in materia di ammortamento. Si tratterebbe, quindi, di un regime di natura generale. Secondo SG, il vantaggio economico derivante dal differimento dell’imposta, in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, deve essere paragonato al diritto comune degli ammortamenti e non al regime restrittivo derogativo dell’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI. Inoltre, il regime in oggetto sarebbe aperto a tutti gli attori economici operanti sul territorio francese e l’articolo 39 CA del CGI non si riferirebbe, inoltre, a nessun bene o settore economico in particolare. La concessione dei vantaggi derivanti dall’applicazione di questo articolo non sarebbe quindi riservata né alla flotta commerciale marittima francese, né a istituti bancari francesi.
(48)
Inoltre, l’identità dei membri del GIE non costituirebbe un criterio di rilascio dell'autorizzazione e il regime in oggetto non conterrebbe alcuna limitazione relativa ai membri del GIE, portatori di capacità fiscale. Secondo le parti interessate, non si può quindi ragionevolmente ritenere che il combinato disposto degli articoli 39 C e 39 CA del CGI conferiscano un vantaggio fiscale selettivo ai membri dei GIE.
(49)
Inoltre, l'autorizzazione prevista dall’articolo 39 CA del CGI non verrebbe concessa in maniera discrezionale. Al contrario, secondo Gaz de France e BNP, l’ottenimento dell'autorizzazione ministeriale è soggetto a condizioni oggettive e non discriminanti. BNP ricorda, a questo proposito, che, in base alla giurisprudenza della Corte (17), spetta alla Commissione dimostrare il trattamento discrezionale degli attori economici nell’ambito delle misure individuali. Infatti, l’esistenza di un margine di valutazione conferito all’amministrazione potrebbe portare alla constatazione della natura selettiva di una misura solo se si tratta di un provvedimento individuale e non del regime generale, sul quale tale misura si fonda. A questo proposito, va ricordato che l’amministrazione fiscale non può imporre condizioni non previste dalla legge. Nel caso di specie, la legge prevedrebbe esplicitamente quali sono i criteri applicabili ai fini della valutazione dell’esistenza di un «interesse economico e sociale rilevante». BNP, CNCE e Calyon fanno riferimento, in questo contesto, alla decisione del Consiglio Costituzionale (18), invocata dalle autorità francesi. In ogni caso, qualsiasi decisione di rifiuto di rilasciare l'autorizzazione potrebbe essere oggetto di un ricorso per abuso di potere davanti al giudice amministrativo, che si pronuncerebbe alla luce della motivazione prodotta per questo rifiuto.
(50)
In particolare, secondo Calyon e BNP, la selettività del regime in questione deriva dalla pratica del mercato e dalle particolarità degli attivi del trasporto (alcune garanzie di valorizzazione e della liquidità a lungo termine) e non dal tenore dell’articolo 39 CA del CGI. In effetti, i beni di trasporto presenterebbero delle particolarità, che consentono l’attuazione di finanziamenti a lungo termine. Inoltre, anche supponendo che l’articolo 39 CA del CGI non esiga un’approvazione preventiva del ministro del bilancio, i beneficiari di questo sistema sarebbero quelli attuali.
(51)
Inoltre, secondo BNP, le condizioni di applicazione del sistema di cui all’articolo 39 CA del CGI sono giustificate dalla natura e dall’economia del sistema fiscale francese, in cui alcuni settori di attività necessitano di investimenti considerevoli.
(52)
CNCE sostiene altresì che vantaggi finanziari analoghi a quelli derivanti dall’applicazione dell’articolo 39 CA del CGI possono essere ottenuti con l’attuazione di disposizioni di diritto comune. In effetti, le peculiarità dell’articolo 39 CA del CGI non creerebbero una reale differenziazione rispetto al diritto comune degli ammortamenti, dal punto di vista della quota di conseguenze fiscali. Secondo CNCE, queste peculiarità sono, da un lato, il beneficio della maggiorazione dal punto di vista del coefficiente di ammortamento decrescente e, dall’altro, la possibilità di beneficiare dell’esenzione del plusvalore di cessione. La BNP ammette tuttavia che lo Stato calcola il costo di bilancio dell’applicazione dell’articolo 39 CA prendendo come riferimento l’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI.
(53)
Per quanto riguarda la maggiorazione dal punto di vista del coefficiente di ammortamento, il vantaggio sarebbe compensato dal fatto che i passivi registrati sono deducibili, in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, unicamente per un quarto degli utili imponibili, a titolo dell'imposta sulle società di diritto comune che ogni membro del GIE ricava dalle proprie attività. Inoltre, questo vantaggio fiscale mirerebbe a compensare le limitazioni o le restrizioni specifiche imposte ai fini dell’ottenimento dell'autorizzazione. BNP precisa, a questo proposito, che il beneficio che il GIE ottiene dalla maggiorazione di un punto del coefficiente di ammortamento è soggetto a condizioni e relativamente modesto. In ogni caso, non potrebbe procurare un qualsiasi vantaggio concorrenziale. Air France indica, in questo contesto, che un finanziamento realizzato in applicazione del regime in questione genera, rispetto a un finanziamento realizzato con prestito diretto, un risparmio compreso tra il 6 e il 10 % del prezzo dell’aeromobile. Sostiene altresì che il risparmio realizzato dal locatario è del tutto paragonabile al reddito finanziario che potrebbe derivare dal ricorso ad altri strumenti fiscali.
(54)
Per quanto riguarda l’esenzione del plusvalore di cessione, CNCE osserva che la possibilità di richiederlo deriva dall’economia del sistema fiscale francese e, di conseguenza, non dovrebbe essere qualificato come aiuto di Stato. La sua razionalità economica lo renderebbe necessario o funzionale rispetto all’efficacia del sistema. L’esenzione del plusvalore di cessione sarebbe, in effetti, giustificata dalla necessità di mantenere l'utile di tesoreria, derivante dalla prima parte del sistema di cui all’articolo 39 CA del CGI. Secondo Calyon, nel caso specifico delle navi, l’esenzione consente di mettere l’armatore in una condizione paragonabile a quella che gli sarebbe stata propria se avesse acquistato direttamente la nave e se avesse avuto la capacità finanziaria sufficiente per detrarre fiscalmente gli ammortamenti. Secondo BNP, l’esenzione del plusvalore ha lo scopo di non rimettere in discussione il vantaggio connesso alla posticipazione dell’imposta, in caso di esercizio anticipato dell’opzione d’acquisto da parte dell’utente. Dal canto suo, SG indica che l’esenzione del plusvalore di cessione non è altro che la contropartita di limitazioni specifiche legate al sistema fiscale in oggetto, quali, in particolare, il divieto di cedere le quote del locatore, salvo richiesta esplicita in questo senso, presentata originariamente dall’utente. Quindi, gli oneri di utilizzo maggiorati per l’utente compenserebbero questa esenzione.
(55)
Secondo Brittany Ferries, inoltre, l’esenzione del plusvalore prevista dall’articolo 39 CA del CGI non è più favorevole di quanto deriverebbe da disposizioni di diritto comune (con riserva di una quota di spese ed oneri, pari al 5 %), applicabili a partire dal 2007.
(56)
Air France sostiene che i risparmi derivanti da questo sistema fiscale sono paragonabili a quelli realizzati con altre modalità di finanziamento, con strumenti fiscali esistenti a livello mondiale. Inoltre, le operazioni finanziate in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI fornirebbero contropartite per relativizzare i vantaggi di questo sistema. Air France segnala inoltre che, in alcuni casi, il GIE può contrattualmente trasferire sul locatario i rischi fiscali e gli oneri annessi, il che ridurrebbe notevolmente il risparmio che potrebbe essere realizzato dagli utenti.
(57)
Infine, molte parti interessate, tra cui la Compagnie Méridionale de navigation, sostengono che il regime in questione introduce, per gli armatori, molte limitazioni, che costituiscono altrettante contropartite richieste dallo Stato ai fini dell’ottenimento dell'autorizzazione. Di conseguenza i vantaggi derivanti da questo regime fiscale compenserebbero i costi supplementari della gestione di navi di bandiera francese, fondamentalmente dovuti al costo dell’equipaggio francese, che rimane uno dei più elevati d’Europa. Fouquet Sacop sottolinea, a questo proposito, che questo regime lo ha portato a scegliere uno sviluppo accelerato sotto la bandiera francese, poiché le limitazioni e i costi supplementari connessi a questa bandiera erano compensati dal regime fiscale in oggetto. CMA CGM, Broström Tankers, Pétro Marine e Louis Dreyfus Armateurs, dal canto loro, sostengono che, senza il beneficio del suddetto regime, non sarebbero stati in grado di garantire i loro investimenti sotto la bandiera francese e, quindi, di partecipare allo sviluppo della flotta comunitaria. Da parte sua, Bourbon Maritime segnala che il sistema di cui all’articolo 39 CA del CGI consente il mantenimento di posti di lavoro di alta qualità, connessi alla gestione diretta del trasporto marittimo, come pure alle sue attività correlate, e che contribuisce in maniera efficace al miglioramento della sicurezza e della protezione ambientale.
(58)
In secondo luogo, per quanto riguarda la condizione dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato, relativa all'incidenza sugli scambi tra Stati membri, molte parti interessate constatano che i membri dei GIE e gli utenti dei beni interessati possono essere operatori stranieri o loro filiali francesi. Inoltre, il regime in oggetto non sarebbe più favorevole di quelli esistenti in altri Stati membri. SG precisa, a questo proposito, che i suoi clienti, interessati dalle autorizzazioni, sono costituiti da una minoranza francese.
(59)
In terzo luogo, per quanto concerne la compatibilità del regime in oggetto con il mercato comune, CNCE rileva che le autorizzazioni concesse agli operatori marittimi si inseriscono nello spirito degli orientamenti comunitari del 1997 e del 2004 (19). La misura in oggetto sarebbe quindi compatibile con il mercato comune, in applicazione dell’articolo 87, paragrafo 3, punto c), del trattato, interpretato alla luce dei principi enunciati nei suddetti orientamenti comunitari.
(60)
Brittany Ferries sostiene che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI è compatibile con il mercato comune, in applicazione dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato, nella misura in cui questa disposizione mira unicamente ad ovviare ai fallimenti del mercato in materia di finanziamento di investimenti di beni strumentali pesanti. Viene inoltre sottolineato, dalla maggior parte delle parti interessate, che gli altri Stati membri hanno reagito di conseguenza, creando disposizioni simili.
(61)
In quarto luogo, per quanto riguarda l’applicazione nello specifico del principio del legittimo affidamento, la maggioranza delle parti interessate, beneficiarie del regime, sostengono di avere sempre avuto la convinzione che la misura in oggetto non fosse un aiuto di Stato, ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato. L’applicazione, nello specifico, del suddetto principio, si opporrebbe dunque a qualsiasi recupero.
(62)
A questo proposito, SG indica che, in virtù del regime anteriore a quello in oggetto, i deficit delle società di persone, determinati dagli ammortamenti, erano interamente imputabili sui risultati fiscali dei soci di dette società. Quindi, la Commissione non avrebbe mai ritenuto che questo regime di diritto comune potesse costituire un aiuto di Stato.
(63)
Viene altresì sostenuto che la Commissione si è astenuta dall’intervenire per sei anni. Secondo Calyon, la Commissione sembra dovesse essere a conoscenza di molte operazioni di finanziamento di attivi in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, senza aver mai sollevato la questione della loro validità ai sensi dell’articolo 87 del trattato (20). CNCE sostiene, a questo proposito, che il periodo trascorso dalla data nella quale la Commissione è venuta a conoscenza dell’aiuto e la data di avvio del procedimento di indagine formale d’esame è eccessivamente lungo; Calyon definisce questo periodo come irragionevole. Inoltre, la Commissione avrebbe già eccezionalmente stabilito l’esistenza di un legittimo affidamento del beneficiario, che si oppone al rimborso dell’aiuto, quando era trascorso un periodo di circa tre anni tra la presa di conoscenza della misura da parte della Commissione e l’adozione della sua decisione finale (21).
(64)
Alcune parti interessate sottolineano che la Commissione ha precedentemente approvato il regime dei carati, regime fiscalmente più favorevole del regime in oggetto, e che su questa circostanza si sarebbe fondato il loro legittimo affidamento nella legalità del regime in oggetto. Inoltre, secondo CNCE, la nascita di un legittimo affidamento dei beneficiari non presupporrebbe che la Commissione si fosse pronunciata su un regime identico. L’accettazione di un regime semplicemente analogo potrebbe generare un tale affidamento. Pertanto, nella sua decisione dell’8 maggio 2001 (22), la Commissione avrebbe accettato un regime analogo. CNCE e SG fanno riferimento anche a molti regimi simili, approvati dalla Commissione (23), come pure la sentenza della Corte nella causa RSV/Commissione (24).
(65)
Più in particolare, Brittany Ferries ritiene che la decisione della Commissione dell’8 maggio 2001 (25) ha fatto nascere nella sua dirigenza un legittimo affidamento in merito al fatto che il regime in oggetto non comportasse aiuti di Stato.
(66)
CNCE sottolinea altresì che la Francia ha adottato la legge n. 98-546 circa tre mesi dopo aver informato la Commissione, in conformità con l’articolo 88, paragrafo 3, del trattato. Poiché la Commissione non aveva risposto entro i due mesi successivi alla notifica, la misura in oggetto rientrerebbe tra gli aiuti esistenti, ai sensi della giurisprudenza Lorenz (26).
(67)
Inoltre, due delle parti interessate hanno presentato, chiedendo di rimanere anonime, delle osservazioni alla Commissione, nell’ambito del procedimento di procedimento di indagine formale.
(68)
Nelle osservazioni trasmesse alla Commissione nel termine stabilito, la prima di queste parti sostiene che il regime in oggetto è illegale. Chiede alla Commissione di estendere l’ambito della presente procedimento amministrativo al regime dei carati. Questa parte ritiene, come la Commissione nella sua decisione di avvio del procedimento di indagine formale da un lato, che il regime in oggetto sia selettivo, poiché favorisce gli armatori francesi e, dall’altro, che incida sugli scambi tra Stati membri, in particolare sul mercato d’oltre Manica. A questo proposito, sostiene che il regime in oggetto, nello specifico, succedendo al regime dei carati sia stato introdotto per soddisfare l’industria marittima francese, come risulta dal rapporto della Commissione delle Finanze del 25 marzo 1998.
(69)
Inoltre, favorendo gli operatori francesi, questo sistema fiscale contribuirebbe all’aumento dell’eccesso di capacità sul mercato d’oltre Manica, consentendo l’acquisizione di nuove navi da parte degli operatori del settore, che non posseggono i mezzi finanziari. La distorsione della concorrenza, derivante dall’applicazione di questo regime, sarebbe inoltre dimostrata dalle acquisizioni di navi, per mezzo di questo meccanismo fiscale, da parte delle compagnie Seafrance e Brittany Ferries. La capacità di queste compagnie sarebbe quindi notevolmente aumentata in seguito all’acquisizione di nuove navi.
(70)
La seconda parte interessata, che ha chiesto di rimanere anonima, fa riferimento, nell’ambito delle sue osservazioni, alla posizione concorrenziale preferenziale di cui beneficiano gli operatori francesi, primo fra tutti Brittany Ferries, in virtù del finanziamento delle loro navi grazie al regime in oggetto. A questo proposito, fa riferimento al mantenimento di Brittany Ferries sulle linee d’oltre Manica e sulla linea Francia/Irlanda, nonostante le condizioni concorrenziali sfavorevoli che prevalgono su queste linee, che hanno anche portato alla scomparsa di P & O dal mercato.
VI. COMMENTI DELLE AUTORITÀ FRANCESI SULLE OSSERVAZIONI DEI TERZI INTERESSATI
(71)
Secondo le autorità francesi, le osservazioni della maggior parte dei terzi interessati confermano la loro posizione in merito alla valutazione del regime in oggetto, in particolare sul fatto che:
-
l’articolo 39 CA del CGI è una misura di ordine generale, utilizzata in particolare, ma non esclusivamente, per il finanziamento di navi commerciali;
-
il regime in oggetto produce effetti paragonabili a quelli di misure di diritto interno e di sistemi esistenti in altri Stati membri;
-
l'autorizzazione non ha carattere discrezionale e il suo ottenimento dipende dal rispetto di criteri obiettivi;
-
il regime fiscale in oggetto riveste un notevole interesse per l’economia comunitaria, in particolare in termini di localizzazione e di perennità degli impieghi;
-
infine, la maggioranza dei terzi interessati invoca il legittimo affidamento in merito alla compatibilità del sistema in oggetto con la normativa comunitaria.
(72)
Per quanto riguarda le osservazioni presentate dalle due parti interessate la cui identità è stata mantenuta riservata, le autorità francesi riscontrano che esse si fondano su dati inesatti o imprecisi.
(73)
Per quanto riguarda l’argomentazione in base alla quale il beneficio, concesso a Brittany Ferries, del regime del GIE fiscale avrebbe indirettamente portato al ritiro di P & O dalla Manica occidentale e centrale, le autorità francesi ribattono che unicamente due navi di Brittany Ferries ne hanno beneficiato e che il finanziamento della nave «Mont St Michel» con questo sistema è stato approvato con la decisione della Commissione dell’8 maggio 2001 (27).
(74)
A questo proposito, un’inchiesta approfondita sarebbe stata condotta dalle autorità britanniche preposte alla concorrenza, in occasione del ritiro dal mercato del suddetto operatore. Le loro conclusioni non hanno evidenziato un’eventuale distorsione della concorrenza quale causa del ritiro di questo operatore. Inoltre, la riduzione del fatturato di alcuni operatori deriverebbe dall’aumento costante della concorrenza delle compagnie aeree a basso costo e non dalla messa in servizio di navi recenti da parte di altri armatori.
(75)
Per quanto riguarda la volontà di una delle parti interessate di vedere la Commissione estendere l’ambito del suo esame al regime dei carati, le autorità francesi ricordano che questo regime è stato dichiarato compatibile con le norme del trattato nella decisione del 3 maggio 1996.
(76)
Infine, l’aumento della capacità oltre Manica non sarebbe dovuto a compagnie che hanno beneficiato del regime dei GIE fiscali. Sarebbe opportuno, a questo proposito, prendere in considerazione i nuovi concorrenti sulle linee sulle quali operavano in precedenza degli operatori storici. Le autorità francesi segnalano anche, in questo contesto, che Eurotunnel ha raddoppiato la capacità di trasporto del servizio di carico tra il 2000 e il 2003 e che P & O ha riacquistato le quote dell’operatore Stena-Line e ha modernizzato la sua flotta.
VII. VALUTAZIONE DELL’AIUTO
(77)
In seguito al procedimento di indagine formale avviato ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 2, del trattato, e tenuto conto delle argomentazioni presentate in questo contesto dalle autorità francesi e dalle parti interessate, la Commissione ritiene che il regime fiscale di cui all’articolo 39 CA del CGI costituisca un aiuto di Stato, ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato.
1. Esistenza di un aiuto di Stato
(78)
Ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato, sono «incompatibili con il mercato comune, nella misura in cui incidano sugli scambi tra Stati membri, gli aiuti concessi dagli Stati ovvero mediante risorse statali, sotto qualsiasi forma che, favorendo talune imprese o talune produzioni falsino o minaccino di falsare la concorrenza».
(79)
La classificazione di una misura nazionale come aiuto di Stato presuppone che vengano adempiute tutte le seguenti condizioni: 1) che la misura in questione conferisca un vantaggio per mezzo di risorse statali, 2) che questo vantaggio sia selettivo e 3) che la misura in oggetto falsi o minacci di falsare la concorrenza e sia atta ad incidere sugli scambi tra Stati membri (28).
(80)
È opportuno esporre le motivazioni che consentono di ritenere che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI, precedentemente descritto, soddisfi tutte queste condizioni.
(81)
Occorre ricordare che, ai sensi dell’articolo 39 C, primo capoverso, del CGI, l’ammortamento dei beni concessi in locazione o messi a disposizione, in qualsiasi altra forma, viene suddiviso per la normale durata di utilizzo.
(82)
L’articolo 39 C, secondo capoverso, e l’articolo 39 CA del CGI riguardano le norme di ammortamento applicabili al finanziamento, in particolare da parte dei GIE, di beni in locazione o messi a disposizione. Secondo le autorità francesi, queste due disposizioni sono state introdotte per combattere un ricorso abusivo a questo tipo di finanziamento.
(83)
Le autorità francesi, come pure alcune parti interessate, sostengono che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI corrisponde a un ritorno al diritto comune in materia di detrazione degli ammortamenti, cioè alle disposizioni dell’articolo 39, paragrafo 1, secondo capoverso, e dell’articolo 39 C, primo capoverso, del suddetto codice, e non costituisce quindi un aiuto di Stato. L’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI costituirebbe una deroga alle disposizioni di questi articoli.
(84)
Secondo una giurisprudenza costante, l’applicazione dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato, stabilisce unicamente di determinare se, nell’ambito di un dato regime giuridico, una misura statale sia atta a favorire «talune imprese o talune produzioni» rispetto ad altre, che si troverebbero, per quanto riguarda l’obiettivo perseguito dal suddetto regime, in una condizione di fatto e giuridica simile (29).
(85)
Di conseguenza, per identificare ciò che costituisce un vantaggio, ai sensi della giurisprudenza relativa alla nozione di aiuto di Stato, è necessario stabilire la norma di riferimento o il regime comune applicabile, nell’ambito di un dato regime giuridico, rispetto al quale questo vantaggio verrà confrontato (30). A questo proposito, la Corte ha anche stabilito che la determinazione del contesto di riferimento riveste un’importanza ancora maggiore nel caso di misure fiscali, dal momento in cui l’esistenza stessa di un vantaggio può essere accertata solo rispetto a un livello di tassazione definito «normale», cioè ossia l'aliquota fiscale in vigore nell’area geografica di riferimento (31).
(86)
Nel caso di specie, per determinare questa norma di riferimento nell’ambito del regime degli ammortamenti dei beni in locazione o messi a disposizione, si deve unicamente tenere conto delle disposizioni relative al finanziamento di detti beni da parte di società di persone, come i GIE. In mancanza di ciò, le situazioni di fatto e giuridiche considerate ai fini della determinazione del vantaggio non sarebbero paragonabili, né dal punto di vista dei membri del GIE, né di quello degli utenti dei beni in questione.
(87)
Di conseguenza, la norma di riferimento applicabile nello specifico, relativa alla determinazione dell’ammortamento deducibile, è il limite di principio di questo ammortamento per i beni finanziati da GIE, previsto dall’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI (32). Non potrebbe trattarsi dell’articolo 39 C, primo capoverso, del CGI, in quanto questa disposizione non è applicabile a un’operazione di finanziamento da parte di GIE, cioè da parte di strutture che raggruppano diversi soggetti giuridici, in genere istituti finanziari, che suddividono tra loro i rischi inerenti all’operazione, contrapposta a un’operazione di finanziamento realizzata da un unico istituto finanziario, che sostiene da solo tutti i rischi considerati. A questo proposito, è opportuno inoltre rilevare che, contrariamente alle modalità di finanziamento che non ricorrono a un GIE, un’operazione di finanziamento da parte di una tale struttura fiscalmente trasparente consente un’ottimizzazione fiscale, poiché i risultati deficitari registrati dal GIE nel corso dei suoi primi anni di attività vengono detratti dai redditi imponibili realizzati dai suoi membri relativamente alle loro attività correnti.
(88)
La Commissione ritiene quindi che le autorità francesi e alcune delle parti interessate non abbiano fondamenti per sostenere che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI costituisca un ritorno al diritto comune degli ammortamenti e che l’articolo 39 C, secondo capoverso, del suddetto codice costituisca il regime di riferimento, alla luce del quale deve essere valutato il vantaggio fiscale derivante dall’applicazione dell’articolo 39 CA. È opportuno inoltre rilevare che l’articolo 39 CA del CGI prevede espressamente che il vantaggio fiscale considerato venga calcolato a partire dal saldo dei valori attualizzati positivi o negativi, relativi, rispettivamente, alle detrazioni o alle quote supplementari di imposta, rispetto a quelle che risulterebbero dall’applicazione delle disposizioni del secondo capoverso di questo articolo.
(89)
Per quanto riguarda il vantaggio derivante dall’applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, occorre constare che unicamente i membri di GIE (33), finanziando beni mobili la cui durata di ammortamento è pari ad almeno 8 anni, possono beneficiare dei vantaggi fiscali derivanti dall’applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, cioè 1) di una deroga al limite di principio dell’ammortamento deducibile, 2) della maggiorazione di un punto del coefficiente di ammortamento e 3) dell’eventuale esenzione del plusvalore di cessione.
(90)
Da un lato, per quanto concerne l’eliminazione del limite dell’ammortamento deducibile, in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, occorre ricordare che ogni membro del GIE è in grado, per il periodo di svalutazione del bene, durante il quale i risultati del GIE sono in passivo, di imputare i passivi del GIE, in proporzione rispetto ai diritti che detiene, sui propri utili imponibili. In questo contesto, non viene tenuto conto del limite di ammortamento di cui all’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI.
(91)
Di conseguenza, l’applicazione della deroga prevista dall’articolo 39 CA del CGI consente, nella fase in passivo, una riduzione, per ogni membro del GIE, della base che sarebbe normalmente imponibile in applicazione dell’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI. In effetti, il fatto che l’ammontare dell’ammortamento non sia limitato all’ammontare del canone di affitto acquisito, al netto degli altri oneri relativi al bene affittato, consente un aumento dell’ammontare dell’ammortamento, durante i primi esercizi in passivo. A questo proposito, il fatto che, ai sensi dell’articolo 39 CA del CGI, questi passivi siano deducibili unicamente per un quarto degli utili imponibili all'aliquota di imposta sulle società di diritto comune che ogni membro del GIE ricava dal resto delle sue attività, può certamente costituire un limite, ma non potrebbe rimettere in discussione l’esistenza di questo vantaggio.
(92)
In questo contesto, le autorità francesi sostengono che i risparmi fiscali così ottenuti nei primi anni dell’operazione di finanziamento vengono neutralizzati dai supplementi di imposta, che vengono constatati da quando il GIE inizia a realizzare reddito, poiché i canoni di affitto dovuti superano le annualità dell’ammortamento. Tuttavia, la Commissione ritiene che il vantaggio procurato risieda nel rinvio del pagamento dell’imposta e corrisponda al saldo dei valori attualizzati delle imposte versate nel corso del periodo complessivo di ammortamento, tenendo conto dei tassi di interesse applicati.
(93)
La relazione del Senato n. 413 (34) conferma inoltre questa analisi, dal momento che vi viene indicato che [l]e economie d’imposta così ottenute dai soci nel corso dei primi anni di utilizzo vengono compensate dai supplementi di imposta che compaiono in seguito, quando la struttura del finanziamento realizza dei guadagni». Tuttavia, questo spostamento nel tempo consente, secondo questa relazione, di realizzare utili di tesoreria che corrisponde alla differenza tra i valori attualizzati delle economie fiscali dei primi esercizi e le quote supplementari di imposta degli ultimi esercizi. La Commissione rileva anche che viene indicato, nell’istruzione fiscale n. 120, del 17 giugno 1999 (35), che il vantaggio fiscale derivante dall’applicazione dell’articolo 39 CA del CGI consente di realizzare economie fiscali.
(94)
Sembra quindi che il regime creato dall’articolo 39 CA del CGI miri a consentire ai membri dei GIE di beneficiare di un vantaggio sotto forma di posticipazione dell’imposizione fiscale.
(95)
A questo proposito, l’argomentazione in base alla quale gli utenti, per i quali il GIE non ottiene l'autorizzazione prevista dall’articolo 39 CA del CGI, fanno ricorso ad altre modalità di finanziamento per sfuggire alla limitazione del massimale dell’ammortamento fiscalmente deducibile di cui all’articolo 39 C, secondo capoverso, del suddetto codice, e non si trovano svantaggiati rispetto a quelli per cui il GIE ottiene l'autorizzazione, non sarebbe fondata. Infatti, è importante anzitutto ricordare che, trattandosi di un regime di aiuti, la Commissione può limitarsi a esaminare le caratteristiche generali del regime in oggetto, senza essere tenuta ad esaminare ogni caso specifico di applicazione (36). Inoltre, una tale argomentazione conduce a prendere in considerazione delle situazioni individuali distinte, da un punto di vista giuridico e di fatto (37) e, in aggiunta, ipotetiche.
(96)
Infine, non può essere escluso che gli utenti che non possono beneficiare delle disposizioni di cui all’articolo 39 CA del CGI si trovino nell’incapacità di ricorrere ad una modalità alternativa di finanziamento. Questo potrebbe verificarsi, in particolare, se un organismo bancario decidesse, in virtù della situazione finanziaria dell’impresa interessata, di non assumersi da solo i rischi inerenti all’operazione di finanziamento (leasing proprio) o se, per motivi inerenti alla struttura del bilancio o alla capacità di finanziamento degli utenti, si rivelassero impossibili altre modalità di finanziamento (investimenti diretti con ricorso al prestito o su fondi propri). In ogni caso, anche supponendo che questi utenti siano effettivamente in grado di ricorrere a una modalità di finanziamento alternativa e, in questo contesto, il loro ammortamento venga privato del limite del massimale, rimane il fatto che la soluzione più vantaggiosa, inizialmente scelta, ha dovuto essere abbandonata per una seconda scelta, necessariamente meno favorevole, e che non beneficeranno della fiscalità specifica del leasing da parte del GIE (grazie all’obbligo di trasferimento, stabilito dall’articolo 39 CA del CGI).
(97)
D'altro canto, oltre all’eliminazione del massimale dell’ammontare dell’ammortamento deducibile, i membri dei GIE beneficiano di una maggiorazione di un punto del coefficiente d’ammortamento decrescente e, nell’ipotesi di una cessione anticipata del bene all’utente e se vengono soddisfatte alcune condizioni, di un'esenzione del plusvalore (38).
(98)
Questo coefficiente maggiorato e questa eventuale esenzione dei plusvalori di cessione costituiscono vantaggi di cui beneficiano i membri dei GIE in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, ma di cui non beneficerebbero in applicazione dell’ambito fiscale di riferimento, cioè l’articolo 39 C, secondo capoverso, del suddetto codice. In ogni caso, l’applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, relativamente a questi due vantaggi, non potrebbe costituire un ritorno al diritto comune degli ammortamenti, come invocato dalle autorità francesi, poiché l’articolo 39 C, primo capoverso, del suddetto codice non prevede affatto tali vantaggi fiscali.
(99)
In questo contesto, per quanto riguarda l’argomentazione in base alla quale, a partire dall’anno 2007, l’esenzione del plusvalore di cessione sarà di diritto comune, è opportuno constatare che detta argomentazione è, in ogni caso, priva di pertinenza, dal momento che l’esistenza di questo vantaggio deve essere valutata rispetto all’ambito giuridico in vigore e non nell’ottica di una situazione giuridica futura (39). D’altra parte, non viene addotto dalle parti che una modifica del quadro giuridico applicabile farebbe scomparire il vantaggio ottenuto in precedenza.
(100)
Per quanto riguarda l’origine statale dei vantaggi derivanti dall’applicazione del regime in oggetto, è necessario ricordare che la nozione di aiuto è più generica di quella di sovvenzione, perché comprende non solo prestazioni positive, come le sovvenzioni stesse, ma anche gli interventi che, in forme diverse, riducono gli oneri che normalmente gravano sul bilancio di un’impresa e che, per questo, senza essere sovvenzioni nel senso stretto del termine, sono della stessa natura e hanno identici effetti (40). Se ne evince che una misura con la quale le autorità pubbliche concedono ad alcune imprese un'esenzione, una riduzione o ancora un rinvio del pagamento dell’imposta normalmente dovuta che, anche non comportando un trasferimento delle risorse statali, colloca i beneficiari in una condizione finanziaria più favorevole rispetto agli altri contribuenti, costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato (41). Quindi, nel caso di specie, sebbene le misure derivanti dall’articolo 39 CA del CGI non comportino trasferimenti di risorse statali, non può essere negato che esse comportino una perdita di risorse fiscali e costituiscano, per questo, un finanziamento statale.
(101)
In queste circostanze, la Commissione ritiene che i membri del GIE beneficino di vantaggi, sotto forma di economie fiscali (assenza di limitazione del massimale e maggiorazione del coefficiente di ammortamento) e, nell’ipotesi di una cessione anticipata del bene effettuata a determinate condizioni, di un'esenzione fiscale, che rappresentano una spesa per il bilancio dello Stato francese.
(102)
In conclusione, per quanto concerne i membri dei GIE, considerando che questi devono trasferire all’utente del bene in questione almeno i due terzi del vantaggio fiscale complessivo derivante dall’applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, la Commissione ritiene che il vantaggio di cui beneficiano è, al massimo, di un terzo del vantaggio complessivo. La Commissione ricorda che, in questo contesto, i membri dei GIE sono fondamentalmente degli istituti finanziari.
(103)
Per quanto riguarda gli utenti dei beni considerati, il trasferimento di una parte del vantaggio fiscale di cui beneficiano i membri dei GIE si concretizza, in base alla disposizione in questione, sotto forma di una riduzione dell’ammontare del canone di affitto o di una diminuzione dell’ammontare dell’opzione d’acquisto. Questo vantaggio trasferito agli utenti riduce quindi gli oneri che gravano normalmente sul loro bilancio nell’ambito delle operazioni di prestito. Poiché il trasferimento rappresenta almeno i due terzi del vantaggio concesso ai membri del GIE per mezzo di risorse statali, si deve ritenere che gli utenti beneficino, in questa misura, di un vantaggio statale ai sensi dell’articolo 87 del trattato, che ammonta almeno ai due terzi del vantaggio complessivo.
(104)
Le autorità francesi, come alcune delle parti interessate, sostengono tuttavia che il regime fiscale creato dall’articolo 39 CA del CGI costituisce una misura generica del diritto fiscale francese. È quindi necessario esaminare se il vantaggio complessivo di cui beneficiano i membri del GIE e gli utenti presenti un carattere selettivo.
(105)
A titolo di introduzione, è opportuno ricordare che la specificità di una misura statale, cioè il suo carattere selettivo, costituisce una delle caratteristiche della nozione di aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato. A questo proposito, è importante verificare se il regime fiscale in oggetto comporti o meno dei vantaggi a beneficio esclusivo di determinate imprese o di determinati settori di attività (42).
(106)
In genere, una misura fiscale, atta ad essere classificata come aiuto di Stato, si distingue da un provvedimento fiscale generico per il carattere limitato, di diritto o di fatto, del numero dei suoi beneficiari. Pertanto, affinché una misura possa essere classificata come aiuto di Stato, le imprese beneficiarie devono appartenere a una categoria ben determinata con l’applicazione, di diritto o di fatto, del criterio stabilito dalla misura in questione (43).
(107)
Nel caso di specie, l’articolo 39 CA del CGI si applica unicamente ai beni mobili ammortizzabili secondo una modalità decrescente per un periodo di almeno 8 anni e acquisiti in condizioni nuove, ad eccezione delle navi, che possono essere di seconda mano. Nella relazione del Senato n. 413 (44) viene inoltre indicato che il […] sistema ha precisamente lo scopo di incoraggiare investimenti pesanti, grazie ad uno strumento fiscale molto incentivante.
(108)
La riduzione dell'onere fiscale derivante dall’applicazione di questa disposizione spetta quindi, di diritto, esclusivamente ai membri dei GIE che finanziano tali beni (45) e agli utenti dei beni, grazie all’obbligo di trasferimento di almeno i due terzi del vantaggio fiscale complessivo di cui beneficiano i membri del GIE. Gli investitori, membri di GIE, che non finanziano i beni oggetto dell’articolo 39 CA del CGI e gli utenti di beni che hanno un periodo di ammortamento inferiore a 8 anni, non possono, al contrario, accedere al beneficio di questo vantaggio fiscale.
(109)
A questo proposito, anche supponendo che gli utenti di beni che non possono beneficiare del regime di cui all’articolo 39 CA del CGI abbiano interesse a tentare di ricorrere a una forma di finanziamento, in alternativa al GIE fiscale, questi ultimi si trovano, in definitiva, privati di questa modalità di finanziamento.
(110)
Inoltre, in merito alla durata dell’ammortamento dei beni in oggetto, prevista dall’articolo 39 CA del CGI, questa disposizione arreca benefici, di fatto, soprattutto alle imprese che operano nel settore del trasporto, in particolare quello marittimo ed aereo, come pure ai GIE che finanziano beni appartenenti a questo settore.
(111)
A questo proposito, dalle informazioni fornite dalle autorità francesi si evince che 182 delle 189 richieste di autorizzazione, presentate in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, riguardavano il settore del trasporto. Inoltre, in base a questi dati, il settore marittimo rappresenta, da solo, il 75 % delle richieste di autorizzazione presentate e l’82 % delle autorizzazioni approvate (cfr. tabella al precedente punto 17).
(112)
D’altro canto, la creazione di questo regime di deroga alla limitazione del massimale di ammortamento dei beni finanziati da GIE è stata motivata, principalmente, dalla volontà del legislatore di favorire il settore del trasporto e, più in particolare, quello del trasporto marittimo.
(113)
Questo stato di fatto emerge da molti elementi.
(114)
In primo luogo, tra i beni ammissibili al beneficio ai sensi dell’articolo 39 CA del CGI, solo le navi sono espressamente oggetto dell’istruzione fiscale n. 120 (46). Viene così previsto che gli unici beni di seconda mano che possono beneficiare del regime fiscale di cui all’articolo 39 CA del CGI sono le navi. Per quanto riguarda la procedura di ottenimento dell'autorizzazione, viene altresì previsto, per le navi, che le richieste di autorizzazione che le riguardano debbano essere presentate prima del loro ordine, dal momento che vengono ammortizzate a partire dal posizionamento nello scalo (47).
(115)
In secondo luogo, dai lavori preparatori dell’adozione della legge n. 98-546 e, più specificamente, dalla relazione del Senato n. 413 (48), emerge che il sistema fiscale precedente veniva applicato a tutti i settori economici, mentre l’articolo 39 CA del CGI si applica unicamente ai beni strumentali pesanti (aerei, TGV, navi…). Più in particolare, per quanto riguarda il settore marittimo, la suddetta relazione denuncia il carattere insufficientemente favorevole del regime in oggetto rispetto al regime dei carati, per dinamicizzare l’investimento in questo settore. Viene altresì indicato che l’introduzione, ai sensi dell’articolo 39 CA del CGI, di una disposizione che prevede l’esenzione del plusvalore in caso di cessione anticipata del bene all’utente, è stata motivata dal carattere meno favorevole del regime in oggetto per l’investimento marittimo. Le autorità francesi ribadiscono, a questo proposito, in maniera identica, nell’ambito delle loro osservazioni del 3 maggio 2004, che è in un contesto contraddistinto dal desiderio di contenere la stagnazione del numero di navi commerciali immatricolate in Francia e dalla volontà di ridurre gli oneri fiscali che, in completamento della posticipazione fiscale connessa all’ammortamento, si è previsto che il GIE possa beneficiare, in determinate condizioni, di un'esenzione del plusvalore di cessione del bene.
(116)
In terzo luogo, la relazione generale n. 66, relativa al progetto di legge finanziaria del 1999 (49), afferma che la legge n. 98-546 […] ha consentito la creazione di un nuovo sistema fiscale, a favore dell’investimento marittimo. Viene altresì indicato che, sebbene il regime privilegiato di finanziamento con leasing, creato dall’articolo 39 CA del CGI, non si applichi unicamente alle navi, è stato in realtà principalmente concepito per esse.
(117)
In merito all’insieme delle precedenti considerazioni, la Commissione ritiene che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI presenti un carattere selettivo, in quanto favorisce determinati operatori economici attivi nel settore del trasporto, come pure nel settore finanziario. Poiché questo regime non si applica a tutti gli operatori economici, non può essere considerato una misura generale di politica fiscale.
(118)
Questa valutazione non può essere rimessa in discussione dalle argomentazioni invocate dalle autorità francesi.
(119)
Pertanto, in primo luogo, l’argomentazione delle autorità francesi dedotta dalla molteplicità di settori che possono essere coinvolti nel provvedimento fiscale in oggetto, non è fondata. Infatti, ad eccezione del fatto che solo determinati beni sono interessati dal regime fiscale in oggetto, non si può ritenere che il numero molto marginale di richieste di autorizzazione per il finanziamento di beni appartenenti a settori diversi da quello del trasporto (50) possa rimettere in discussione la specificità del regime in oggetto. A questo proposito, è stato altresì stabilito che il fatto che il numero di imprese che possono richiedere di beneficiare di una misura sia molto rilevante o che queste imprese appartengano a settori di attività diversi non può essere sufficiente per metterne in discussione il carattere selettivo (51).
(120)
In secondo luogo, contrariamente a quanto sostenuto dalle autorità francesi, l’argomentazione in base alla quale esistono misure fiscali equivalenti negli altri Stati membri non è pertinente ai fini della giustificazione dell’esistenza del regime di cui all’articolo 39 CA del CGI. In effetti, non si potrebbe procedere a un esame comparativo delle normative fiscali applicabili nell’insieme degli Stati membri, o semplicemente di alcuni di essi, senza snaturare la finalità delle disposizioni relative al controllo degli aiuti di Stato. In assenza di armonizzazione, a livello comunitario, delle disposizioni fiscali degli Stati membri, questo esame consisterebbe nel confrontare le condizioni giuridiche di fatto e diverse, che derivano da disparità legislative o normative tra gli Stati membri (52). Inoltre, è stato stabilito che il fatto che uno Stato membro cerchi di ravvicinare, attraverso misure unilaterali, le condizioni di concorrenza di un determinato settore economico a quelle prevalenti in altri Stati membri può togliere a tali misure il carattere di aiuto (53). In modo analogo, il fatto che dei concorrenti di altri Stati membri beneficino di misure fiscali simili, benché illegali, non incide sulla classificazione di aiuto del regime in oggetto (54).
(121)
In terzo luogo, la Francia e le parti interessate sostengono che il carattere non selettivo del regime in oggetto viene stabilito in base all’assenza di potere discrezionale di cui disporrebbero le autorità francesi ai fini del rilascio dell'autorizzazione in questione.
(122)
La Commissione ricorda che, secondo la giurisprudenza, anche interventi che, a prima vista, sono applicabili alla generalità delle imprese possono presentare una certa selettività e, quindi, essere considerati come misure destinate a favorire determinate imprese o determinate produzioni. Questo si verifica, in particolare, quando l’amministrazione, chiamata ad applicare la norma generale, dispone di un certo potere discrezionale per quanto riguarda l’applicazione dell’atto (55).
(123)
Nel caso di specie, va anzitutto ricordato che, poiché la disposizione fiscale in oggetto può essere applicata unicamente agli utenti di determinati beni e ai membri dei GIE che li finanziano e, di fatto, principalmente, al settore del trasporto e a quello finanziario, la condizione di specificità è già soddisfatta. Infatti, altri progetti di finanziamento, relativi a beni appartenenti ad altri settori diversi dal trasporto e/o che presentino un periodo di ammortamento inferiore a otto anni, potrebbero presentare garanzie di natura tale da escludere qualsiasi volontà di ottimizzazione fiscale. Quindi, in merito all’ambito applicativo limitato di questo sistema fiscale, non è necessario, ai fini della determinazione del carattere selettivo del provvedimento in questione, stabilire che le autorità nazionali competenti dispongano di un potere discrezionale nell’applicazione della suddetta misura (56).
(124)
In ogni caso, interrogate sulla portata della verifica alla quale si ritengono tenute, per quanto riguarda la condizione in base alla quale l’investimento in oggetto presenti, dal punto di vista dell’interesse generale e in particolare in materia di impiego, un interesse economico e sociale rilevante (57), le autorità francesi hanno dichiarato che questo interesse veniva valutato alla luce di 6 criteri, tra i quali quello relativo agli effetti dell’investimento sull’ambiente economico dell’area in cui verrà effettuato e nella quale opera l’utente. La Commissione ritiene che l’adempimento di questa condizione riservi necessariamente alle autorità nazionali un margine di valutazione discrezionale.
(125)
Inoltre, malgrado il carattere legittimo di un tale obiettivo, è opportuno rilevare l’assenza di collegamento tra questa condizione, legata all’esistenza di un interesse economico dell’investimento, e la finalità perseguita dal legislatore imponendo la concessione preventiva di un’approvazione ministeriale alla realizzazione dell’investimento. In effetti, le condizioni per il rilascio dell'autorizzazione devono consentire di stabilire che il ricorso alla modalità di finanziamento tramite GIE non abbia come obiettivo un’ottimizzazione fiscale. La condizione legata all’interesse economico dell’investimento non è di natura tale da impedire una tale ottimizzazione. Tali operazioni di finanziamento, nonostante il periodo di ammortamento dei beni in oggetto, potrebbero non avere come obiettivo un’ottimizzazione fiscale, senza peraltro presentare un interesse economico e sociale rilevante, soprattutto in termini di occupazione.
(126)
In questo contesto, occorre di nuovo fare riferimento alla relazione del Senato n. 413 (58), da cui emerge che la condizione connessa all’esistenza di un interesse economico e sociale rilevante è un mezzo per favorire i beni prodotti sul territorio nazionale o i finanziamenti effettuati a favore di un utente francese. Più in generale, viene altresì indicato nella stessa relazione che la procedura di emissione lascia all’amministrazione un margine troppo elevato di valutazione.
(127)
L’inadeguatezza della condizione relativa all’interesse economico dell’investimento, rispetto all’obiettivo perseguito, rafforza quindi, secondo la Commissione, il margine di valutazione di cui dispongono le autorità nazionali nella sua applicazione.
(128)
Sempre in merito al margine di valutazione di cui dispongono le autorità francesi ai fini del rilascio dell'autorizzazione, deve essere rilevato che la decisione del Consiglio Costituzionale del 30 dicembre 1987 (59), citata dalle autorità francesi e da alcune parti interessate, non è pertinente nel presente contesto. In tal caso, era in discussione un sistema fiscale che prevedeva la possibilità, per una nuova persona giuridica, derivante dalla fusione di due società, di riprendere, per un periodo limitato, l'interezza o parte del disavanzo delle società oggetto della fusione e che consentiva, con approvazione del ministro del bilancio e nei limiti di questa approvazione, in caso di apporto parziale di attivi a una società del gruppo, il riporto dei passivi non ancora dedotti, precedentemente alla fusione, dagli utili futuri. Il Consiglio Costituzionale è stato chiamato a pronunciarsi sulla conformità della procedura con l’articolo 34 della Costituzione, che affida al legislatore la determinazione dell’ambito applicativo di un vantaggio fiscale. In questo contesto, il Consiglio ha ritenuto che la disposizione in oggetto non consentisse al legislatore di subdelegare il suo potere fiscale al ministro e che a quest’ultimo venisse conferito unicamente il potere di accertare, in conformità con l’obiettivo del legislatore di evitare che l’imposta venga elusa, il rispetto delle condizioni stabilite dalla legge. In questa decisione, il Consiglio Costituzionale è stato chiamato a pronunciarsi sul rispetto delle competenze rispettive dei poteri legislativo e normativo in materia fiscale, ma non sull’esistenza, per il ministro, di un potere di valutazione nell’adozione delle misure individuali, necessarie all’applicazione della legge.
(129)
In ogni caso, la Commissione ritiene che le condizioni di cui all’articolo 87, paragrafo 1, del trattato, non possano essere messe in discussione dalla giurisprudenza delle giurisdizioni nazionali.
(130)
In quarto luogo, per quanto riguarda l’argomentazione in base alla quale le autorità nazionali non disporrebbero di un potere arbitrario poiché la loro decisione potrebbe essere oggetto di ricorso davanti alle giurisdizioni nazionali, affinché vengano messe in discussione le motivazioni che hanno giustificato il rifiuto dell'autorizzazione, occorre ricordare che non è necessario, per rifiutare la classificazione di misura generale, verificare se il comportamento dell’amministrazione fiscale possegga un carattere arbitrario. È sufficiente infatti constatare che la suddetta amministrazione dispone di un potere di valutazione discrezionale, che le consente di modulare le condizioni di concessione del vantaggio fiscale in questione, in base alle caratteristiche dei progetti di investimento sottoposti alla sua valutazione (60). Inoltre, si è stabilito che le cancellazioni di debiti, concesse nell’ambito di un procedimento giudiziario e in conformità al diritto nazionale applicabile, presentava un carattere selettivo, poiché non derivavano automaticamente dall’applicazione della legge, ma dalla scelta discrezionale degli organismi pubblici in questione. Il giudice comunitario ha ricordato, in questo contesto, che l’articolo 87, paragrafo 1, del trattato, non distingue secondo le cause o gli obiettivi degli interventi statali, ma li definisce in funzione dei loro effetti (61). Quindi, nel caso di specie, a maggior ragione, il fatto che le decisioni di rifiuto dell'autorizzazione possano essere oggetto di ricorso davanti a una giurisdizione nazionale non può mettere in discussione l’esistenza di un margine di valutazione delle autorità nazionali nell’ambito applicativo delle condizioni di ottenimento dell'autorizzazione ministeriale.
(131)
Infine, la Commissione ritiene che l’affermazione delle autorità francesi, relativa all’assenza di distinzione fondata sulla nazionalità dei membri del GIE e degli utenti, non può mettere in discussione il carattere selettivo del regime di cui all’articolo 39 CA del CGI (62), tanto più che la relazione del Senato n. 413 (63) indica che la condizione connessa all’esistenza di un interesse economico e sociale rilevante dell’investimento è un mezzo per favorire i beni prodotti sul territorio nazionale o i finanziamenti realizzati a favore di un utente francese.
(132)
In considerazione di quanto precedentemente esposto, la Commissione ritiene che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI presenti carattere selettivo.
(133)
Le autorità francesi sostengono che il combinato disposto degli articoli 39 C, secondo capoverso, e 39 CA del CGI costituisce un mezzo di controllo a priori, di cui l’amministrazione fiscale dispone per combattere l’evasione fiscale derivante da un uso abusivo delle operazioni di finanziamento di beni mobili da parte di strutture fiscalmente trasparenti, quali i GIE. Esse ritengono che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI sia, in questo modo, giustificato dalla natura e dall’economia del sistema fiscale. A questo proposito, precisano che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI si fonda su criteri oggettivi e orizzontali di lotta all’evasione fiscale.
(134)
È vero che la nozione di aiuto di Stato non riguarda le misure statali che introducono una diversificazione tra imprese, quando questa diversificazione deriva dalla natura e dall’economia del sistema di oneri nel quale si inseriscono. Questa giustificazione, fondata sulla natura o l’economia del sistema fiscale, rinvia alla coerenza di un provvedimento fiscale specifico con la logica interna del sistema fiscale in generale. Tuttavia, le diversificazioni fiscali non possono semplicemente essere dettate dalle finalità generali e dagli obiettivi perseguiti dallo Stato adottando le misure in oggetto (64).
(135)
Nel caso di specie, la Commissione ritiene che l’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI, limitando l’ammontare dell’ammortamento deducibile, miri in effetti a combattere il ricorso abusivo a strutture fiscalmente trasparenti allo scopo di realizzare un guadagno fiscale, nell’ambito di operazioni di finanziamento di beni in locazione o messi a disposizione. Questo scopo appare necessario e razionale al fine di garantire l’efficacia del sistema fiscale degli ammortamenti di beni affittati o messi a disposizione e deve, quindi, essere considerato come inerente al suddetto sistema (65).
(136)
Per contro, il regime creato dall’articolo 39 CA del CGI non sarebbe giustificato dalla natura e dall’economia del sistema francese di ammortamento dei beni concessi in locazione o messi a disposizione. Infatti, sebbene siano accettabili le deroghe alla limitazione del massimale dell’ammortamento previste all’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI, queste deroghe dovrebbero unicamente fondarsi su condizioni il cui adempimento mirerebbe ad impedire il ricorso, a fini di ottimizzazione fiscale, al finanziamento dei suddetti beni tramite strutture fiscalmente trasparenti, quali i GIE.
(137)
Da un lato, la limitazione del campo di applicazione della deroga in questione al finanziamento di beni ammortizzabili su un periodo pari ad almeno otto anni non sarebbe giustificata, di per sé o in combinazione con le altre condizioni di ottenimento dell'autorizzazione, in relazione all’obiettivo perseguito dalle autorità francesi. Queste ultime non hanno neanche fornito, nell’ambito del presente procedimento, alcuna spiegazione in merito alla scelta, in relazione all’obiettivo perseguito di lotta all’evasione fiscale, di limitare questa deroga ai beni con la suddetta durata di ammortamento.
(138)
D’altro canto, come precedentemente constatato, tra le condizioni per l’ottenimento dell'autorizzazione ministeriale, quella relativa all’esistenza di un interesse economico e sociale, in particolare in materia di occupazione, dell’operazione di finanziamento lascia alle autorità nazionali un margine di valutazione. Questa condizione, d’altronde, non ha collegamenti con lo scopo perseguito dalla Francia di lotta all’evasione fiscale. In ogni caso, un tale obiettivo sociale non ha, di per sé, una natura tale da esimere il regime in oggetto dalla classificazione di aiuto, ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato, poiché questo articolo non fa distinzioni in base alle cause o agli obiettivi degli interventi statali, ma li definisce in funzione dei loro effetti (66). È stato inoltre precedentemente stabilito che l’articolo 87, paragrafo 1, del trattato sarebbe privo di effetto utile, se delle motivazioni relative alla creazione o al mantenimento di posti di lavoro potessero sottrarre misure specifiche alla classificazione di aiuto di Stato, dal momento che la maggior parte degli aiuti viene concessa in vista della creazione o della salvaguardia dell'occupazione (67).
(139)
In questo contesto, le autorità francesi sostengono anche che il regime fiscale di cui all’articolo 39 CA del CGI ha permesso un rinnovamento e un consolidamento della flotta marittima. In modo analogo, Air France indica che questo regime favorisce il rinnovo della sua flotta, reso necessario dalla modifica delle norme ambientali. Oltre al fatto che queste dichiarazioni sostengono la valutazione della Commissione relativa al carattere selettivo del suddetto regime, non sarebbe possibile ritenere che il perseguimento di obiettivi di politica economica o industriale abbia una natura tale da esimere una misura selettiva dall’applicazione dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato (68). In un contesto simile, è stato inoltre stabilito che un regime che prevede un abbuono di interessi sui crediti concessi per l’acquisto o la locazione, con opzione d’acquisto, di veicoli a vantaggio di persone fisiche, PME, enti pubblici territoriali ed enti di prestazione di servizi pubblici locali costituiva un aiuto e non poteva essere giustificato dal fatto che la misura mirasse, a fini di protezione ambientale e di sicurezza stradale, a consentire il rinnovo del parco veicoli industriali in Spagna (69).
(140)
L’insieme delle motivazioni di interesse generale, in base alle quali il regime in oggetto avrebbe lo scopo o l’effetto di contribuire, ad esempio, all’occupazione, al rinnovo o al consolidamento delle navi o degli aeromobili interessati, per legittime che siano, non sono giustificate dalla natura o dall’economia del sistema fiscale in questione e sono ininfluenti per quanto riguarda la classificazione di una misura come aiuto di Stato, ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato.
(141)
La Commissione ritiene anche ininfluente, ai fini dell’applicazione dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato, il fatto che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI sia meno favorevole per questi beneficiari di quanto non lo fosse il regime dei carati, poiché il regime in oggetto deve essere valutato dalla Commissione al momento della sua attuazione (70).
(142)
In considerazione di quanto sopra esposto, emerge che la Commissione ritiene che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI non è giustificato dalla natura e dall’economia del sistema fiscale in questione e che il suo carattere selettivo non può, quindi, essere messo in discussione.
(143)
Come precedentemente constatato, i beneficiari del regime fiscale di cui all’articolo 39 CA del CGI sono, da un lato, gli operatori economici operanti nei settori del trasporto e dell’industria e, dall’altro, i membri di GIE che finanziano beni appartenenti a questi settori costituiti, fondamentalmente, da istituti finanziari. L’insieme di questi operatori presente sui mercati comunitari dei suddetti settori.
(144)
In questo contesto, è opportuno ricordare che gli aiuti che mirano a liberare un’impresa dalle spese che dovrebbe normalmente sostenere nell’ambito della normale gestione o delle normali attività alterano, di norma, le condizioni di concorrenza (71). È stato infatti stabilito che qualsiasi concessione di aiuti a un’impresa, che esercita le proprie attività sul mercato comunitario, è atto a provocare distorsioni della concorrenza e incidere sugli scambi tra Stati membri (72).
(145)
Nel caso di specie, tenuto conto della natura e della dimensione internazionale dei settori in questione, la Commissione ritiene che l’aiuto in oggetto rafforzi la posizione degli operatori di questi settori, che partecipano agli scambi nazionali e intracomunitari.
(146)
Di conseguenza, i beneficiari del regime in oggetto si trovano in una posizione privilegiata rispetto sia ai loro concorrenti nazionali (73), sia ai loro concorrenti di altri Stati membri, che non possono beneficiare di questo regime per il fatto che non finanziano o non utilizzano beni ammissibili ai sensi di questo regime, o che non sono soggetti a imposizione fiscale in Francia.
(147)
Su quest’ultimo punto, se è vero che, da un punto di vista formale, nessun ostacolo giuridico impedisce agli operatori economici di altri Stati membri, diversi dalla Francia, di finanziare o di utilizzare i beni oggetto dell’articolo 39 CA del CGI, è innegabile che, in pratica, il regime in questione favorisce gli operatori fiscalmente domiciliati in Francia. A questo proposito, è opportuno constatare che tutte le parti interessate beneficiarie del regime in questione, che hanno presentato osservazioni nell’ambito del procedimento di indagine formale, sono società di diritto francese. È anche opportuno ricordare che, per quanto concerne il settore principalmente interessato dal sistema fiscale in questione, ossia il trasporto marittimo, le autorità francesi hanno esse stesse sostenuto che l’adozione di questo sistema mira ad arginare la stagnazione del numero di navi commerciali immatricolate in Francia e a ridurre le spese fiscali. Infine, nel presente contesto, va ricordato che la relazione del Senato n. 143 (74) sottolinea che questo regime è un mezzo per favorire i beni prodotti nel territorio nazionale o i finanziamenti realizzati a favore di un utente francese.
(148)
Di conseguenza, senza necessità di procedere ad un’analisi economica della situazione reale dei mercati interessati (75), e tenendo conto del fatto che il regime fiscale creato dalla Francia rafforza la posizione degli operatori economici che ne beneficiano rispetto ad altri operatori concorrenti negli scambi intracomunitari, la Commissione ritiene che questo regime incida sugli scambi tra Stati membri e distorca la concorrenza tra questi operatori.
(149)
Considerato l’insieme delle considerazioni che precedono, la Commissione ritiene che il regime di cui all’articolo 39 CA del CGI costituisca un aiuto ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato.
2. Quantificazione e ripartizione dell’aiuto tra beneficiari
(150)
È stato precedentemente constatato che i vantaggi fiscali derivanti dall’applicazione dell’articolo 39 CA del CGI sono, da un lato, l’assenza di limitazione del massimale dell’ammortamento deducibile e, dall’altro, la maggiorazione di un punto del coefficiente di ammortamento e, infine, l’eventuale esenzione del plusvalore di cessione.
(151)
L’ammontare dell’aiuto, per ogni operazione di leasing, corrisponde alla differenza tra i valori attualizzati delle imposte versate durante il periodo complessivo di ammortamento, tenendo conto della maggiorazione di un punto del coefficiente di ammortamento, e quelli che sarebbero derivati dall’applicazione delle disposizioni dell’articolo 39 C, secondo capoverso, del CGI, differenza alla quale occorre aggiungere l’eventuale esenzione del plusvalore di cessione (76). Questa somma viene stabilita, per operazioni di leasing, secondo le modalità previste ai paragrafi 46 e 47 dell’istruzione fiscale n. 120 (77), ai fini del trasferimento all’utente di una quota del vantaggio complessivo.
(152)
Per quanto riguarda la ripartizione esatta del vantaggio complessivo ottenuto in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, i membri di un GIE, beneficiari diretti, sono tenuti a trasferire almeno i 2/3 di questo vantaggio all’utente del bene considerato. Nell’ambito di ogni operazione di leasing, l’ammontare preciso del vantaggio da trasferire all’utente viene tuttavia determinato al momento del rilascio dell'autorizzazione, ai sensi delle disposizioni dell’articolo 39 CA del CGI.
3. Classificazione del regime come aiuto illegale
(153)
In conformità con l’articolo 88, paragrafo 3, del trattato, lo Stato membro è tenuto a notificare tutti i progetti diretti a istituire o modificare aiuti. Lo Stato membro in questione non può dare esecuzione alle misure progettate prima che tale procedura abbia condotto a una decisione finale.
(154)
Nel caso di specie, le autorità francesi, con lettera del 17 marzo 1998 (A/32232), hanno informato la Commissione dell’introduzione del sistema che limita l’ammortamento dei beni in locazione, per combattere l’utilizzo di questo meccanismo unicamente a fini di ottimizzazione fiscale e prevedendo un’eccezione a tale limitazione. In tale lettera, le autorità francesi affermano che il sistema non sembra costituire un aiuto di Stato che debba essere oggetto di una notifica preventiva alla Commissione in applicazione dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato.
(155)
La Commissione ritiene che tale lettera, in queste circostanze, non può essere considerata come una notifica ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato. Ad abundantiam, la Commissione sottolinea inoltre che la lettera in questione non rispettava le norme di forma menzionate nella lettera della Commissione agli Stati membri SG (81) 12740, del 2 ottobre 1981, in vigore all’epoca dei fatti. La Francia ha quindi agito in maniera illegale, dando esecuzione al regime di aiuti in oggetto in violazione dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato.
4. Compatibilità del regime di aiuti con il mercato comune
(156)
Poiché il regime fiscale in oggetto costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato, occorre esaminare la sua eventuale compatibilità alla luce delle deroghe di cui ai paragrafi 2 e 3 di detto articolo. È opportuno ricordare, a questo proposito, che i beneficiari effettivi del regime in questione appartengono, secondo le informazioni trasmesse dalle autorità francesi, ai settori del trasporto marittimo, aereo e ferroviario come pure, in maniera marginale, al settore industriale (78). Questi beneficiari appartengono anche al settore finanziario, poiché i membri dei GIE sono, fondamentalmente, degli istituti finanziari.
(157)
Per quanto concerne le deroghe previste dall’articolo 87, paragrafo 2, del trattato, relative agli aiuti a carattere sociale concessi ai singoli consumatori, agli aiuti destinati a ovviare ai danni arrecati dalle calamità naturali oppure da altri eventi eccezionali, così come agli aiuti concessi all’economia di determinate regioni della Repubblica federale di Germania, è sufficiente constatare che esse sono prive di qualsiasi pertinenza nel presente contesto, a prescindere dall’identità dei beneficiari del regime in questione.
(158)
Quanto alla deroga dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera b), del trattato, è sufficiente constatare che il regime fiscale in oggetto non costituisce un progetto importante di comune interesse europeo e non è destinato a porre rimedio a un grave turbamento dell’economia francese. Esso non è neanche destinato a promuovere la cultura e la conservazione del patrimonio ai sensi della deroga prevista dall’articolo 87, paragrafo 3, lettera d), del trattato.
(159)
La Commissione sottolinea, a questo proposito, che né le autorità francesi né le parti interessate hanno invocato le suddette deroghe durante il procedimento.
(160)
L’esame delle deroghe previste dall’articolo 87, paragrafo 3, lettere a) e c), del trattato, richiede un’analisi per settore di interesse.
(161)
La Commissione ritiene che, per quanto riguarda la deroga dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato, che autorizza gli aiuti che agevolano lo sviluppo di talune attività, a condizione che gli scambi non siano alterati in misura contraria al comune interesse, nulla consente di ritenere che gli aiuti concessi al settore del trasporto aereo, in applicazione del regime in questione, siano compatibili con il mercato comune. Infatti, nessuna delle deroghe previste a questo proposito dagli orientamenti della Commissione, relative all’applicazione degli articoli 92 e 93 del trattato e dell’articolo 61 dell’accordo SEE agli aiuti di Stato nel settore dell’aviazione (79) è applicabile nel caso di specie.
(162)
Tuttavia, è opportuno notare che la Commissione autorizza, in maniera eccezionale, alcuni aiuti al funzionamento del trasporto aereo:
a)
sulla base degli orientamenti in materia di aiuti di Stato a finalità regionale del 1998, modificati nel 2000 (80), per linee aeree operate a partire dal territorio di regioni ultraperiferiche, allo scopo di compensare i sovraccosti derivanti dagli svantaggi permanenti che presentano queste regioni, identificate nell’articolo 299, paragrafo 2, del trattato;
b)
sulla base degli orientamenti comunitarie concernenti il finanziamento degli aeroporti e gli aiuti pubblici di avviamento concessi alle compagnie aeree operanti su aeroporti regionali (81) caratterizzati da un traffico annuo inferiore a 5 milioni di passeggeri, nella misura del 30 % dei costi strettamente connessi al loro avviamento per i primi tre anni (il 40 % dei suddetti costi per i primi quattro anni per gli aeroporti regionali situati in una regione svantaggiata ai sensi degli orientamenti).
(163)
Tenuto conto di quanto sopra esposto, la Commissione accetta che la Francia non consideri nel calcolo degli aiuti da riscuotere le somme relative ad aiuti concernenti:
a)
gli aeromobili destinati in maniera stabile a linee aeree operanti su una regione ultraperiferica, a condizione che possa dimostrare che la manutenzione di questi aeromobili viene effettivamente eseguita in questa regione e che gli aiuti sono inferiori ai sovraccosti constatati;
b)
gli aeromobili destinati a linee aeree nuove, operanti su un aeroporto regionale, nella misura della quota suddetta dei costi ammissibili, a condizione che le linee in questione non siano oggetto, nel periodo in questione, di un contratto di servizio pubblico con compensazioni finanziarie, ai sensi dell’articolo 4 del regolamento (CEE) n. 2408/92 del Consiglio, del 23 luglio 1992, sull’accesso dei vettori aerei della Comunità alle rotte intracomunitarie (82).
(164)
In tutti gli altri casi, gli aiuti concessi alle imprese di trasporto aereo in applicazione del regime in oggetto sono incompatibili con il trattato.
(165)
In applicazione dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato, gli orientamenti comunitari del 1997, nonché quelli del 2004 (83), definiscono i regimi di aiuto di Stato che possono essere autorizzati per sostenere gli interessi delle imprese comunitarie di trasporto marittimo, rispetto alla concorrenza di paesi terzi, nel perseguimento di obiettivi generali, quali:
-
salvaguardare l’occupazione comunitaria (nel settore marittimo e terrestre);
-
migliorare la sicurezza;
-
preservare il know-how marittimo nella Comunità e sviluppare le competenze marittime.
(166)
Tenuto conto dei suddetti obiettivi, gli orientamenti comunitari del 1997 e del 2004 autorizzano determinate misure fiscali a favore delle compagnie marittime, allo scopo di migliorare la loro competitività (punto 3.1)
(167)
Va quindi ricordato che l’obiettivo degli aiuti di Stato, nell’ambito della politica comune dei trasporti marittimi, è quello di promuovere la competitività della flotta comunitaria sul mercato mondiale. Di conseguenza, i regimi di riduzione del carico tributario devono esigere, in maniera generale, l’esistenza di una connessione con la bandiera comunitaria.
(168)
Inoltre, i vantaggi procurati da questi regimi devono agevolare lo sviluppo del trasporto marittimo e dell’occupazione in questo settore, nell’interesse della Comunità. Di conseguenza, i suddetti vantaggi fiscali devono essere strettamente limitati alle attività di trasporto marittimo. Quando una compagnia di trasporto marittimo esercita anche altre attività commerciali, occorre dunque una separazione contabile tra le due attività, per evitare qualsiasi «straripamento» verso attività che non rispondono alla definizione di trasporto marittimo.
(169)
Non può essere contestato che il regime in questione miri a favorire il finanziamento di navi di bandiera francese e tenda allo sviluppo del settore marittimo e dell'occupazione in detto settore.
(170)
Inoltre, gli aiuti concessi in applicazione del regime in questione agevolano il finanziamento di navi e contribuiscono quindi al rinnovo della flotta comunitaria. A questo proposito, la Commissione condivide il parere delle autorità francesi, secondo il quale gli aiuti in oggetto contribuiscono al consolidamento della flotta di bandiera nazionale, così come al suo rinnovamento (84). La Commissione sottoscrive in particolare l’argomentazione in base alla quale, in particolare in virtù del meccanismo di concessione, che subordina l’applicazione del regime in questione all’obbligo di disporre, sul territorio della Comunità, di un centro strategico decisionale relativo alla gestione delle attività marittime e alla gestione di navi, e che tiene conto di considerazioni connesse all’occupazione, il suddetto regime contribuisce a salvaguardare l’occupazione comunitaria del settore marittimo, sia a terra che in mare (85). Questi elementi sono altresì confermati da molti armatori, parti interessate, che sottolineano l’importanza del regime in questione per compensare il sovraccosto degli equipaggi di questa bandiera, garantire il mantenimento di posti di lavoro di elevata qualità nel trasporto marittimo e contribuire al mantenimento, e allo sviluppo, di una flotta di bandiera di uno Stato membro (86). La Commissione precisa tuttavia che, in applicazione degli orientamenti comunitari del 2004, se le navi sono dei rimorchiatori o delle draghe, gli aiuti concessi possono essere considerati compatibili con il mercato comune unicamente se almeno il 50 % della loro attività annua corrisponde alla definizione di trasporto marittimo (87).
(171)
Tenuto conto di quanto sopra esposto, si può quindi ritenere che il regime fiscale di cui all’articolo 39 CA del CGI, in quanto corrispondente al capitolo 3.1 degli orientamenti comunitari del 2004, sia favorevole al settore marittimo e sia conforme agli obiettivi stabiliti dagli orientamenti comunitari applicabili.
(172)
Tuttavia, per poter beneficiare della deroga di cui all’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato, gli aiuti concessi in applicazione di questo regime devono essere strettamente proporzionati all’obiettivo perseguito e non alterare le condizioni degli scambi in misura contraria al comune interesse.
(173)
A questo proposito, si attira l’attenzione delle autorità francesi sulla norma in materia di limitazione degli aiuti, di cui al capitolo 11 degli orientamenti comunitari del 2004, secondo la quale: «L'azzeramento delle imposte sul reddito e dei contributi di sicurezza sociale dei marittimi e la riduzione dell'imposta sulle società per le attività di trasporto marittimo [...] sono il livello massimo di aiuto autorizzato. Per evitare distorsioni alla concorrenza, altri eventuali sistemi di aiuto non possono prevedere benefici maggiori di quelli previsti da tale regime. Inoltre, benché ciascun regime di aiuto notificato da uno Stato membro sia soggetto ad esame in funzione delle proprie caratteristiche positive, va ritenuto che l'entità totale dell'aiuto concesso nel quadro dei capitoli da 3 a 6 non debba superare l'importo complessivo delle imposte e dei contributi sociali riscossi per le attività di trasporto marittimo e per i marittimi.». Per l’attuazione di questa disposizione, le autorità francesi dovranno verificare che gli aiuti annui di cui ha beneficiato un armatore, concessi ai sensi del presente regime, sommati a quelli concessi ai sensi di tutti gli altri regimi di aiuto autorizzati in base alle sezioni da 3 a 6 degli orientamenti comunitari del 1997 e del 2004, tra cui in particolare il sistema di imposta forfettaria in base al tonnellaggio a favore delle compagnie di trasporto marittimo (88) e le esenzioni di oneri sociali e del pagamento della quota marittima dell’imposta professionale, non superino, per uno stesso armatore, l’ammontare complessivo di imposte, tasse e contributi sociali che avrebbero dovuto normalmente essere prelevate sulle attività di trasporto marittimo e sui marittimi. Qualsiasi eventuale parte che ecceda il suddetto ammontare è incompatibile con il mercato comune e deve essere recuperata.
(174)
Di conseguenza, la Commissione ritiene che gli aiuti concessi alle imprese di trasporto marittimo in applicazione del regime attuato dall’articolo 39 CA del CGI siano compatibili con l’articolo 87, paragrafo 3, punto c), del trattato, fatte salve le condizioni enunciate ai punti (172) e (173).
(175)
La Commissione ritiene che le deroghe previste nell’articolo 87, paragrafo 3, lettera a), del trattato, in quanto riguardanti lo sviluppo di alcune regioni, non siano applicabili al regime in questione, poiché esso mira al finanziamento di beni appartenenti al settore del trasporto ferroviario. Per contro, la Commissione ha esaminato la compatibilità del suddetto regime nella misura suddetta con l’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato.
(176)
Tenuto conto della situazione storica delle imprese ferroviarie e della riduzione della quota di mercato del trasporto ferroviario, è necessario accelerare il processo di sostituzione del materiale viaggiante, per affrontare la concorrenza di altri mezzi di trasporto. È necessario uno sforzo più serio e più rapido di modernizzazione e/o di rinnovo del materiale viaggiante, per evitare una riduzione ulteriore della quota di mercato del trasporto ferroviario, rispetto ad altri mezzi di trasporto meno duraturi e più nocivi per l’ambiente.
(177)
La Commissione ritiene che la sostituzione del materiale viaggiante sia compatibile con la politica comune di rafforzamento dell’interoperabilità. Inoltre, la sostituzione del materiale viaggiante contribuisce alla sicurezza e alla modernizzazione dei servizi, in termini di puntualità, affidabilità e velocità. Poiché la sostituzione del materiale viaggiante è un elemento fondamentale della politica di rafforzamento dello sviluppo del settore ferroviario, la Commissione ritiene che le misure proposte non siano contrarie al comune interesse.
(178)
Di conseguenza, la Commissione ritiene che gli aiuti concessi alle imprese ferroviarie, in applicazione del regime attuato dall’articolo 39 CA del CGI, siano compatibili con l’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato.
(179)
Per quanto concerne la deroga di cui all’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato, che autorizza gli aiuti che agevolano lo sviluppo di talune attività, a condizione che non alterino gli scambi in misura contraria al comune interesse, è opportuno notare che nessuna caratteristica di questo regime consente di ritenere che le misure di aiuto al settore industriale, concessi in applicazione di detto regime, siano compatibili con il mercato comune.
(180)
Tuttavia, la Commissione non può escludere l’ipotesi in base alla quale alcuni beni, appartenenti al settore industriale, finanziati in applicazione dell’articolo 39 CA del CGI, lo siano stati nel rispetto delle condizioni stabilite dagli orientamenti in materia di aiuti di Stato a finalità regionale (89) come, in particolare, il fatto che l’investimento sia stato effettuato in una regione ammissibile agli aiuti ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 3, lettere a) o c), del trattato e che la quota dei beneficiari destinata al finanziamento in questione raggiunga al massimo il 25 %. In ogni caso, dovranno essere rispettati i massimali di intensità degli aiuti regionali, nell’ipotesi in cui un’impresa abbia beneficiato del cumulo degli aiuti in questione e di aiuti a finalità regionale approvati.
(181)
Fatte salve queste condizioni, la Commissione ritiene che le misure di aiuto concesse in tal modo a questo settore siano compatibili con il mercato comune.
(182)
Per quanto riguarda il settore finanziario, la Commissione ritiene che le deroghe non settoriali, precedentemente indicate, non siano pertinenti ai fini della valutazione della compatibilità con il mercato comune delle misure di aiuto di cui hanno beneficiato i membri di GIE.
(183)
Tuttavia, tenuto conto del carattere globale dell’operazione di finanziamento con leasing, la Commissione ritiene che, poiché le misure di aiuto al settore dei trasporti marittimo, aereo e ferroviario, come pure al settore industriale possono essere dichiarate compatibili con il mercato comune, lo siano non solo rispetto agli utenti dei beni considerati, ma anche rispetto ai membri dei GIE interessati. È importante infatti non penalizzare i membri dei GIE a causa del fatto che non appartengono ai suddetti settori, dal momento che la loro intermediazione è stata indispensabile alla realizzazione delle operazioni di finanziamento considerate, e al fine di far beneficiare gli utenti delle suddette deroghe. La Commissione ritiene che questa analisi sia sostenuta dal fatto che la quota esatta del vantaggio complessivo da trasferire all’utente, che rappresenta almeno i 2/3 del vantaggio complessivo, in conformità con l’articolo 39 CA del CGI, deriva da una negoziazione commerciale tra i membri dei GIE e gli utenti, come sostenuto dalle autorità francesi. Questa circostanza conferma infatti il fatto che solo la parte del vantaggio complessivo indispensabile alla realizzazione degli obiettivi perseguiti, in conformità con le norme relative alla valutazione della compatibilità delle suddette misure di aiuto, viene conservata dai membri dei GIE.
5. Recupero
(184)
La Commissione ricorda che qualsiasi aiuto considerato incompatibile con il mercato comune e concesso in conformità al regime in questione, deve essere recuperato in applicazione dell’articolo 14, paragrafo 1, del regolamento (CE) n. 659/1999 del Consiglio del 22 marzo 1999 recante modalità di applicazione dell’articolo 93 del trattato CE [ora articolo 88 del trattato] (90).
(185)
Tuttavia, ai sensi del suddetto articolo 14, paragrafo 1, «la Commissione non impone il recupero dell’aiuto qualora ciò sia in contrasto con un principio generale del diritto comunitario». A questo proposito, si è giudicato che la Commissione sia tenuta d’ufficio a prendere in considerazione le circostanze eccezionali che giustificano, in conformità con il suddetto articolo 14, paragrafo 1, la sua rinuncia a ordinare il recupero degli aiuti concessi illegalmente, quando questo recupero è contrario a un principio generale del diritto comunitario (91).
(186)
In questo contesto, è opportuno ricordare che l’esigenza fondamentale della certezza del diritto mira a garantire la prevedibilità delle situazioni e dei rapporti giuridici disciplinati dal diritto comunitario e, quindi, osta a che la Commissione possa ritardare indefinitamente l’esercizio dei suoi poteri (92).
(187)
Nello specifico, benché non si possa ritenere che il principio del legittimo affidamento sia stato violato (93), la Commissione ritiene, in merito alle circostanze molto specifiche del caso di specie, che il principio della certezza del diritto sia stato disconosciuto nei confronti dei beneficiari del regime fiscale in questione.
(188)
In effetti, la Commissione ritiene che esista una serie di indizi eccezionali che consentono di ritenere, da un lato, che la Commissione abbia ritardato l’esercizio dei suoi poteri in merito all’esame del regime in questione e, dall’altro, che i beneficiari del suddetto regime siano stati indotti in errore in merito alla sua regolarità.
(189)
È opportuno ricordare che, con lettera del 17 marzo 1998, le autorità francesi hanno informato la Commissione in merito all’esistenza del meccanismo di cui all’articolo 39 C, secondo capoverso, e 39 CA del CGI. È vero che questa lettera non costituisce una notifica ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato (94) e che l’assenza di reazione da parte della Commissione a questa lettera non può quindi, di per sé, costituire una violazione del principio della certezza del diritto a meno di voler negare qualsiasi effetto utile delle disposizioni degli articoli 87 e 88 del trattato. È vero tuttavia che l’attenzione della Commissione è stata attirata, in quella data, sul regime in questione (95).
(190)
Inoltre, nell’ambito dell’esame delle due denuncie presentate, relative a misure di aiuto di cui avrebbero beneficiato rispettivamente le compagnie marittime Sea France e BAI, la Commissione ha, in due occasioni, interrogato le autorità francesi in merito alla modalità di finanziamento di alcune loro navi. Sia nella risposta del 10 luglio 2000, sia in quella del 2 aprile 2003, le autorità francesi hanno chiaramente illustrato il regime dell’articolo 39 CA del CGI (96), esponendone con chiarezza la portata.
(191)
Per questo, poiché la Commissione non ha dato seguito a queste lettere trasmesse dalle autorità francesi su sua richiesta e nelle quali veniva descritto il regime in questione, si può ritenere che essa abbia ritardato l’esercizio dei propri poteri, poiché l’avvio della procedimento di indagine formale è avvenuto solo in data 14 dicembre 2004, sollevando contemporaneamente dubbi sulla regolarità del suddetto regime.
(192)
Per quanto riguarda il riferimento delle autorità francesi alla decisione della Commissione dell’8 maggio 2001, relativa all’aiuto di Stato attuato dalla Francia a favore di Brittany Ferries (97), è opportuno rilevare che la Commissione ha riscontrato che il regime in questione costituiva una misura generale, in quanto aperta a tutti i settori dell’economia e appartenente al diritto comune. Se è vero che il regime in questione, in questa circostanza, era quello in vigore prima del 1998, si deve tuttavia constatare che questo fatto non emergeva chiaramente dalle motivazioni di questa decisione e che questa circostanza ha potuto, pertanto, contribuire a indurre in errore i beneficiari del regime qui in questione.
(193)
Ne consegue che la combinazione dei suddetti elementi è di natura tale da dimostrare il carattere eccezionale delle circostanze in questione e giustifica, ai fini del rispetto del principio della certezza del diritto nei confronti dei beneficiari del regime in questione, la limitazione del recupero degli aiuti, facendo una distinzione in base alla loro data di concessione.
(194)
La Commissione ritiene quindi che la Francia non debba recuperare gli aiuti incompatibili, concessi in maniera illegale dopo l’entrata in vigore, nel 1998, della legge n. 98-546 nell’ambito delle operazioni di finanziamento, in merito alle quali le autorità francesi si sono impegnate a concedere il beneficio di cui all’articolo 39 CA del CGI in virtù di un atto giuridicamente vincolante (98), anteriore alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione Europea, il 13 aprile 2005, della decisione della Commissione del 14 dicembre 2004 di avviare il procedimento di indagine formale ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 2, del trattato.
(195)
Per contro, per ogni operazione di finanziamento, in merito alla quale le autorità nazionali competenti si sono impegnate a concedere il beneficio di cui all’articolo 39 CA del CGI unicamente in virtù di un atto giuridicamente vincolante posteriore alla suddetta pubblicazione, l’aiuto incompatibile verrà recuperato presso i beneficiari. In questo contesto, si terrà conto dell’ammontare del vantaggio conservato in definitiva dai membri del GIE e dell’ammontare trasferito all’utente (99). In caso di compatibilità parziale dell’aiuto, per quanto concerne l’utente del bene in oggetto, l’ammontare da riscuotere presso i membri del GIE verrà stabilito nella stessa proporzione applicata alla quota del vantaggio trasferita all’utente del bene.
(196)
La Commissione ritiene opportuno precisare, in questo contesto, che il fatto che i rischi fiscali e giuridici sostenuti dai membri dei GIE avrebbero potuto essere, in alcuni casi, contrattualmente trasferiti sugli utenti dei beni non è contrario al principio in base al quale l’obiettivo perseguito dalla Commissione quando esige, se necessario, il recupero di un aiuto illegale è quello di far perdere ai diversi beneficiari il vantaggio di cui hanno beneficiato sul loro rispettivo mercato rispetto ai loro concorrenti, e di ristabilire la condizione preesistente alla concessione dell'aiuto. La realizzazione di questo obiettivo non può dipendere dalla forma nella quale l’aiuto è stato concesso, così come la sua attuazione non può dipendere da clausole contrattuali concordate dai beneficiari dell’aiuto (100).
VIII. CONCLUSIONE
(197)
La Commissione constata che la Francia ha illegalmente dato esecuzione al regime di aiuti di cui all’articolo 39 CA del CGI, in violazione dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato.
(198)
Di conseguenza, la Francia deve attuare tutte le misure necessarie per recuperare questi aiuti, ad esclusione di quelli che le autorità nazionali competenti si sono impegnate a concedere in virtù di un atto giuridicamente vincolante anteriore alla pubblicazione nella Gazzetta Ufficiale dell’Unione Europea, in data 13 aprile 2005, della decisione di avviare il procedimento di indagine formale, ad esclusione di quelli relativi a beni del settore ferroviario e, per le altre operazioni, al netto della detrazione delle somme massime di aiuto ammissibili, in virtù delle norme settoriali, applicabili in materia di aiuti di Stato, e tenendo conto degli aiuti già concessi ad altro titolo. Queste norme settoriali sono gli orientamenti comunitari in materia di aiuti di Stato ai trasporti marittimi del 1997 e del 2004, gli orientamenti in materia di aiuti di Stato a finalità regionale del 1998, modificati nel 2000, e gli orientamenti comunitari concernenti il finanziamento degli aeroporti e gli aiuti pubblici di avviamento concessi alle compagnie aeree operanti su aeroporti regionali del 2005 e, infine, per il finanziamento di beni appartenenti al settore industriale, gli orientamenti in materia di aiuti di Stato a finalità regionale.
(199)
Si deve procedere al recupero presso i beneficiari dei suddetti aiuti incompatibili, che le autorità nazionali competenti non si sono impegnate a concedere unicamente in virtù di un atto giuridicamente vincolante posteriore alla suddetta pubblicazione, in conformità con i considerando (151), (152) e da (194) a (196).
(200)
In caso di concessione di detti aiuti, la Commissione chiede alla Francia di trasmettere il modulo allegato relativo allo stato di avanzamento della procedura di recupero e di redigere un elenco dei beneficiari interessati dal recupero.
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
Il regime di cui all’articolo 39 CA del codice generale delle imposte, a cui la Francia ha dato esecuzione in violazione dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato, è incompatibile con il mercato comune, ad esclusione delle misure di cui all’articolo 2.
Articolo 2
Le misure di aiuto concesse, ai sensi del regime di cui all’articolo 1, sono compatibili con il mercato comune:
1)
nel settore del trasporto marittimo e nel settore del trasporto aereo, in presenza del massimo aiuto consentito, a seconda dei casi, dagli orientamenti comunitari in materia di aiuto di Stato ai trasporti marittimi o da quelli applicabili nel settore del trasporto aereo, tenendo conto inoltre degli aiuti già concessi nel periodo in questione;
2)
nel settore ferroviario e
3)
nel settore industriale, fino al massimale di aiuto consentito dalle linee guida relative agli aiuti di Stato a finalità regionale.
Tenuto conto del carattere globale dell’operazione di finanziamento in applicazione del suddetto regime, poiché le misure di aiuto ai settori del trasporto marittimo, aereo e ferroviario, come pure quelle al settore industriale, possono essere dichiarate compatibili con il mercato comune, esse sono compatibili non solo per quanto riguarda gli utenti dei beni considerati, ma anche per ciò che riguarda gli operatori del settore finanziario membri dei GIE interessati.
Articolo 3
La Francia pone fine al regime di aiuti di cui all’articolo 1 nei limiti della sua incompatibilità e, quindi, non concede più nuove autorizzazioni ai sensi di detta misura.
Articolo 4
1. La Francia attua tutte le misure necessarie per recuperare, presso i loro beneficiari, gli aiuti concessi illegalmente sulla base del regime di cui all’articolo 1, ad esclusione di quelli concessi nell'ambito delle operazioni di finanziamento per le quali le autorità nazionali competenti si sono impegnate a concedere il beneficio del suddetto regime in virtù di un atto giuridicamente vincolante, adottato prima del 13 aprile 2005, e di quelli di cui all’articolo 2.
2. Il recupero avviene immediatamente, in conformità con le procedure di diritto nazionale, nella misura in cui consentano l’esecuzione immediata ed effettiva della presente decisione. Le misure di aiuto da recuperare sono comprensive di interessi, calcolati a partire dalla data in cui sono state messe a disposizione dei beneficiari, fino alla data del loro effettivo recupero. Gli interessi vengono calcolati in conformità con le disposizioni del capitolo V del regolamento (CE) n. 794/2004 della Commissione (101).
Articolo 5
La Francia informa la Commissione, entro due mesi dalla data di notifica della presente decisione, in merito ai provvedimenti attuati e previsti per conformarvisi.
La Francia fornisce tali informazioni alla Commissione sulla base del modulo di cui all’allegato II e redige un elenco esaustivo delle imprese che hanno beneficiato delle misure di aiuto ai sensi del regime di cui all’articolo 1 e concesse alle condizioni di cui all’articolo 4, paragrafo 1, degli attivi mobili di trasporto in questione e delle somme versate in ciascun caso.
La Francia redige altresì un elenco delle imprese che hanno beneficiato delle misure di aiuto di cui all’articolo 4, paragrafo 1, e precisa l’ammontare dell’aiuto di cui ogni impresa ha beneficiato. A tale scopo, la Francia utilizza i moduli di cui all’allegato III.
Articolo 6
La Repubblica francese è destinataria della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, il 20 dicembre 2006.