31992L0049
L 228/1
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА 92/49/EИО НА СЪВЕТА
от 18 юни 1992 година
относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, свързани с прякото застраховане, различно от животозастраховането и за изменение на Директиви 73/239/EИО и 88/357/EИО (Трета директива за застраховането, различно от животозастраховане)
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската икономическа общност, и по-специално член 57, параграф 2 и член 66 от него,
като взе предвид предложението на Комисията (1),
в сътрудничество с Европейския парламент (2),
като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет (3),
(1)
като има предвид, че е необходимо завършване на изграждането на вътрешния пазар в сектора на прякото застраховане, различно от животозастраховането от гледна точка както на правото на установяване, така и на свободното предоставяне на услуги, с цел да се улеснят застрахователните предприятия, чиито главни управления са в Общността, да покриват рискове в Общността;
(2)
като има предвид, че Втората директива на Съвета от 22 юни 1988 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, свързани с прякото застраховане, различно от животозастраховането, която предвижда разпоредби с цел улесняване ефективното упражняване на свободното предоставяне на услуги и за изменение на Директива 72/239/EИО (88/357/EИО) (4) вече е допринесла значително за изграждането на вътрешния пазар в сектора на прякото застраховане, различно от животозастраховането, като се предоставя на титулярите на полици, които, поради техния статут, размер или характера на рисковете за застраховане, не изискват специална защита в държавата-членка, в която възниква рискът, пълна свобода за достъп до възможно най-широкия застрахователен пазар;
(3)
като има предвид, че поради това Директива 88/357/EИО представлява важен етап в сближаването на вътрешните пазари в един интегриран пазар и че този етап трябва да бъде допълнен с други инструменти на Общността с оглед осигуряване на възможност на всички титуляри на полици, независимо от техния статус, размер и характер на застрахованите рискове, да се обръщат към всеки застраховател с главно управление в Общността, който извършва дейност там, по силата на правото на установяване или на свободното предоставяне на услуги като едновременно им гарантира нужната защита;
(4)
като има предвид, че настоящата директива е част от основната част на вече е влязлото в сила законодателство на Общността, което, включва Първа директива на Съвета от 24 юли 1973 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, свързани със започването и упражняването на пряка застрахователна дейност, различна от животозастраховане (73/239/EИО) (5) и Директива на Съвета от 19 декември 1991 г. относно годишните счетоводни отчети и консолидираните счетоводни отчети на застрахователните предприятия (91/674/EИО) (6);
(5)
като има предвид, че приетият подход се свежда до осъществяване на основната хармонизация, която е необходима и достатъчна за постигане на взаимно признаване на разрешителните и системите за разумен контрол, което позволява предоставянето на едно разрешително, валидно за цялата Общност и прилагане на принципа за надзор от страна на държавата-членка по произход;
(6)
като има предвид, че в резултат на това, започването и упражняването на застрахователна дейност подлежат на издаване на едно официално разрешително от компетентните органи на държавата-членка, в която се намира главното управление на застрахователното предприятие; като има предвид, че такова разрешително дава възможност на едно предприятие да извършва дейност навсякъде в Общността, съгласно правото на установяване или на свободното предоставяне на услуги; като има предвид, че държавата-членка на клона или на предоставянето на услуги не може повече да изисква от застрахователно предприятие, което желае да извършва застрахователна дейност там и което вече е получило разрешително в своята държава-членка по произход, да иска ново разрешително; като има предвид, че Директиви 73/239/EИО и 88/357/EИО трябва следователно да бъдат изменени в този смисъл;
(7)
като има предвид, че компетентните органи на държавите-членки по произход следователно ще носят отговорност за надзора върху финансовото здраве на застрахователното предприятие, включително състоянието му на платежоспособност, формирането на необходимите технически резерви и покриването на тези резерви със съпоставими активи;
(8)
като има предвид, че някои разпоредби от настоящата директива определят минимални стандарти; като има предвид, че държавата-членка по произход може да определи по-строги правила за застрахователните предприятия, които имат разрешителни от нейните компетентни органи;
(9)
като има предвид, че компетентните органи на държавата-членка трябва да имат на свое разположение такива средства за надзор, каквито са необходими за осигуряването на системно упражняване на дейност от застрахователните предприятия навсякъде в Общността, независимо дали се упражнява съгласно правото на установяване или на свободното предоставяне на услуги; като има предвид по-специално, че те трябва да могат да въвеждат подходящи гаранции или да налагат санкции, предназначени да предотвратят нередности или нарушения на разпоредбите за застрахователен надзор;
(10)
като има предвид, че вътрешният пазар съдържа пространство без вътрешни граници и включва достъп до всякаква застрахователна дейност, различна от животозастраховане, навсякъде в Общността и, оттук, възможността за всеки застраховател с надлежно издадено разрешително да покрие всеки от рисковете, посочени в приложението към Директива 73/239/EИО; като има предвид, с тази цел, че трябва да бъде премахнат монополът, от който се ползват дадени органи в някои държави-членки по отношение на покритието на определени рискове;
(11)
като има предвид, че разпоредбите за прехвърляне на портфейли трябва да бъдат изменени по такъв начин, че да бъдат приведени в съответствие със системата за издаване на едно разрешително, въведена от настоящата директива;
(12)
като има предвид, че Директива 91/674/EИО вече осъществи необходимото хармонизиране на правилата на държавите-членки относно техническите резерви, които застрахователите трябва да формират, за да покрият задълженията си и че хармонизирането дава възможност за взаимно признаване на тези резерви;
(13)
като има предвид, че правилата, уреждащи диверсификацията, локализирането и съпоставимостта на активите, използвани за покритие на техническите резерви, трябва да се съгласуват с цел улесняване на взаимното признаване на правилата на държавите-членки; като има предвид, че тази координация трябва да отчита мерките за либерализиране на движението на капитали, предвидено в Директива на Съвета от 24 юни 1988 г. за прилагането на член 67 от Договора (88/361/EИО (7) и извършеният от Общността напредък с оглед изграждането на икономически и паричен съюз;
(14)
като има предвид, обаче, че държавата-членка по произход не може да изисква от застрахователните предприятия да инвестират активите, покриващи техническите им резерви в конкретни категории активи, тъй като подобно изискване би било несъвместимо с мерките за либерализиране на движението на капитали, предвидено в Директива 88/361/EИО;
(15)
като има предвид, че до приемането на директива за инвестиционните услуги, която хармонизира inter alia определението на понятието регулиран пазар, по смисъла на настоящата директива и без да се засяга такова бъдещо хармонизиране, това понятие трябва да се определи временно; като има предвид, че определението ще бъде заменено от такова, което е хармонизирано на общностно равнище, от което ще произтече за държавата-членка по произход на пазара отговорността за тези въпроси, които настоящата директива временно възлага на държавата-членка по произход на застрахователното предприятие;
(16)
като има предвид, че списъкът с елементи, от които изискуемата от Директива 73/239/EИО граница на платежоспособност може да бъде съставена, трябва да бъде допълнена, за да се вземат предвид новите финансови инструменти и улесненията, предоставени на други финансови институции за сформиране на собствените им фондове;
(17)
като има предвид, че в рамките на интегрирания застрахователен пазар титулярите на полици, които, поради техния статут, размер или характера на застрахованите рискове, не изискват специална защита в държавата-членка, където е разположен рискът, трябва да получат пълна свобода на избор на приложимо право по отношение на техните застрахователни договори;
(18)
като има предвид, че хармонизирането на правото за застрахователните договори не е предварително условие за осъществяването на вътрешен пазар на застраховки; като има предвид, следователно, че дадената на държавите-членки възможност да налагат прилагане на тяхното право към застрахователните договори, покриващи рискове на тяхна територия, може да осигури достатъчни гаранции за титулярите на полици, които изискват специална защита;
(19)
като има предвид, че в рамките вътрешния пазар е в интерес на титуляра на полица да има достъп до възможно най-широка гама от застрахователните продукти, предлагани в Общността, така че да може да избере този, който отговаря максимално на нуждите му; като има предвид, че държавата-членка, където е разположен рискът, трябва да се погрижи нищо да не възпрепятства пускането на пазара на всички застрахователни продукти, предлагани за продажба в Общността, на нейна територия, доколкото те не противоречат на действащите законови разпоредби за защита на общия интерес в държавата-членка, където е разположен рискът и доколкото общият интерес не е защитен от правилата на държавата-членка по произход, при условие че такива разпоредби трябва да се прилагат без дискриминация към всички предприятия, осъществяващи дейност в тази държава-членка и да бъдат обективно необходими и пропорционални на преследваната цел;
(20)
като има предвид, че държавите-членки трябва да са в състояние да гарантират, че застрахователните продукти и договорни документи, използвани съгласно правото на установяване или свободното предоставяне на услуги, за покриването на рискове, възникващи на тяхна територия, да отговарят на такива конкретни законови разпоредби, защитаващи общия интерес, каквито са приложими; като има предвид, че използваните системи за надзор трябва да отговарят на изискванията на интегрирания пазар, но тяхното използване не може да представлява предварително условие за упражняване на застрахователна дейност; като има предвид, че от тази гледна точка системите за предварително одобрение на условията на застраховката не изглеждат основателни; като има предвид, следователно, че е необходимо да се предвидят други системи, съответстващи по-добре на изискванията на вътрешен пазар, които позволяват на всяка държава-членка да гарантира достатъчна защита на титулярите на полици;
(21)
като има предвид, че ако титулярът на полица е физическо лице, то трябва да бъде информирано от застрахователното предприятие за приложимото право към договора и за договореностите за разглеждане на жалби на титулярите на полици, свързани с договорите;
(22)
като има предвид, че в някои държави-членки частното или доброволно здравно осигуряване заменя частично или напълно здравното покритие, предвиждано от системите за социално осигуряване;
(23)
като има предвид, че характерът и социалните последици от здравноосигурителните договори дават основание на компетентните органи на държавата-членка, където е разположен рискът, да изискват системно уведомяване на общите и специалните условия на полицата с цел да се провери дали такива договори заменят частично или напълно здравното покритие, осигурено от системата за социално осигуряване; като има предвид, че тази проверка не трябва да бъде предварително условие за пускането на пазара на продуктите; като има предвид, че специфичният характер на здравната застраховка, когато заменя частично или цялостно здравното покритие, осигурено от системата за социално осигуряване, я разграничава от други класове застраховки за вреди и животозастраховане, доколкото е нужно да се осигури на титулярите на полици ефективен достъп до частно здравно покритие или здравно покритие на доброволна основа, независимо от тяхната възраст или рисков профил;
(24)
като има предвид, че за целта някои държави-членки са приели специфични законови разпоредби; като има предвид, че с цел защита на общия интерес е възможно да се приемат или запазят такива законови разпоредби, доколкото те не ограничават неоснователно правото на установяване или свободното предоставяне на услуги, като се подразбира, че такива разпоредби трябва да се прилагат по еднакъв начин, независимо коя е държавата-членка по произход на предприятието; като има предвид, че тези законови разпоредби могат да бъдат различни по своето естество според условията във всяка държава-членка; като има предвид, че мерките могат да осигуряват открито вписване, ставки на еднаква основа според вида полица и покритие до живот; като има предвид, че тази цел може да бъде постигната и като се изисква от предприятията, предлагащи частна здравна застраховка или доброволна здравна застраховка, да предлагат стандартни полици в съответствие с покритието, осигурено от законовите схеми за социално осигуряване при премийна ставка равна или под предписания минимум и да участват в схеми за компенсиране на загуби; като има предвид, че, като по-нататъшна възможност може да се изисква техническата основа на частната здравна застраховка или доброволната здравна застраховка да бъде сходна с животозастраховането;
(25)
като има предвид, че поради координирането, извършено с Директива 73/239/EИО, последно изменена с настоящата директива, възможността, предоставена на Федерална република Германия по силата на член 7, параграф 2, буква в) от същата директива, за забрана на едновременни транзакции със здравни застраховки и други класове, вече не е основателна и следователно трябва да бъде премахната;
(26)
като има предвид, че държавите-членки могат да изискват от всяко застрахователно предприятие, предлагащо задължителни застраховки срещу трудова злополука за собствен риск на своя територия да спазва специфичните разпоредби, постановени в националното му законодателство за такива застраховки; като има предвид, обаче, че това изискване не може да се прилага към разпоредбите, отнасящи се до финансовия надзор, които са от изключителната отговорност на държавата-членка по произход;
(27)
като има предвид, че упражняването на правото на установяване изисква от едно предприятие да поддържа постоянно присъствие в държавата-членка на клона; като има предвид, че отговорността за специфичните интереси на застрахованите лица и жертви в случай на застраховка гражданска отговорност изисква адекватни структури в държавата-членка на клона за събирането на цялата необходима информация за исковете за обезщетение, свързано с този риск, и достатъчни правомощия с цел да се представлява предприятието спрямо увредената страна, която може да претендира за обезщетение, включително правомощия за изплащане на обезщетението и за представляване на предприятието или, ако е необходимо, да се договори представителство на предприятието в съда и пред компетентните органи на тази държава-членка във връзка с искове за обезщетение;
(28)
като има предвид, че в рамките на вътрешния пазар никоя държава-членка не може да продължава да забранява едновременното упражняване на застрахователна дейност на своя територия съгласно правото на установяване и свободното предоставяне на услуги; като има предвид, че възможността, предоставена на държавите-членки в тази връзка от Директива 88/357/EИО, трябва следователно да бъде отнета;
(29)
като има предвид, че следва да се предвиди система от санкции, които да бъдат налагани, когато в държавата-членка, където е разположен рискът, застрахователно предприятие не спазва тези разпоредби, защитаващи общия интерес, които са приложими към него;
(30)
като има предвид, че някои държави-членки не подлагат застрахователните транзакции на никаква форма на косвено данъчно облагане, докато по-голямата част прилагат специални данъци и други форми на вноски, включително допълнителни такси, предназначени за компенсаторните органи; като има предвид, че структурите и ставките на такива данъци и вноски се различават значително в различните държави-членки, в които се прилагат; като има предвид, че е желателно да се предотврати съществуващите различия да доведат до нарушаване на конкуренцията в областта на застрахователните услуги между държавите-членки; като има предвид, че до последващата хармонизация, прилагането на данъчни системи и други форми на вноски, предвидени от държавата-членка, където е разположен рискът, може да разреши този проблем, като отговорността на държавата-членка е да определи условията за събирането такива данъци и вноски;
(31)
като има предвид, че периодично може да са необходими технически изменения на подробните правила, включени в настоящата директива, с оглед отчитане на бъдещото развитие на застрахователната индустрия; като има предвид, че Комисията ще направи такива изменения и когато е необходимо, след консултации със Застрахователния комитет, учреден с Директива 91/675/EИО (8), в процеса на упражняване на правомощията за прилагане, предоставени ѝ от Договора;
(32)
като има предвид, че е необходимо да се приемат специфични разпоредби, предназначени да осигурят плавния преход от съществуващия правен режим, когато настоящата директива стане приложима към режима, който тя въвежда, като целта е да се избягва допълнителното натоварване с работа на компетентните органи на държавите-членки;
(33)
като има предвид, че съгласно член 8в от Договора трябва да се вземе предвид степента на усилие, което трябва да бъде направено от някои икономики на различни етапи на развитие; като има предвид, следователно, че трябва да бъдат приети преходни режими за постепенното прилагане на настоящата директива от определени държави-членки,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
ДЯЛ I
ОПРЕДЕЛЕНИЯ И ПРИЛОЖНО ПОЛЕ
Член 1
По смисъла на настоящата директива:
а)
„застрахователно предприятие“ означава предприятие, което е получило официално разрешително съгласно член 6 от Директива 73/239/EИО;
б)
„клон“ означава агенция или клон на застрахователно предприятие, предвид член 3 от Директива 88/357/EИО;
в)
„държава-членка по произход“ означава държавата-членка, в която се намира главното управление на застрахователното предприятие, покриващо риска;
г)
„държава-членка на клона“ означава държавата-членка, в която се намира клона, покриващ риска;
д)
„държава-членка на предоставяне на услуги“ означава държавата-членка, където е разположен рискът, както е определено в член 2, буква г) от Директива 88/357/EИО, ако е покрит от застрахователно предприятие или клон, разположени в друга държава-членка;
е)
„контрол“ означава връзката между предприятието майка и дъщерно предприятие, както е определено в член 1 от Директива 83/349/EИО (9), или подобна връзка между което и да е физическо или юридическо лице и предприятие;
ж)
„квалифицирано участие“ означава пряко или непряко участие в предприятие, което представлява 10 % или повече от капитала, или правата на глас, или което дава възможност да се упражнява значително влияние върху управлението на предприятието, в което се осъществява участието.
За целите на това определение, по смисъла на членове 8 и 15 и на другите нива на участие, посочени в член 15, се вземат предвид правата на глас, посочени в член 15, правата на гласуване, посочени в член 7 от Директива 88/627/EИО (10);
з)
„предприятие майка“ означава предприятие майка съгласно определението в членове 1 и 2 на Директива 83/349/ЕИО;
и)
„дъщерно предприятие“ означава дъщерно предприятие на дружество, както е определено в членове 1 и 2 от Директива 83/349/EИО; всяко дъщерно предприятие на дъщерно предприятие също се разглежда като дъщерно предприятие на предприятието, което е начело на тези предприятия;
й)
„регулиран пазар“ означава финансов пазар, считан от държавата-членка по произход на предприятие за регулиран пазар до приемане на определение в директива за инвестиционните услуги и характеризиращ се с:
-
редовно функциониране, и
-
факта, че издадени или одобрени от съответните органи правила определят условията за функциониране на пазара, условията за достъп до пазара и, когато се прилага Директива на Съвета от 5 март 1979 г., относно координирането на условията за допускане на ценни книжа до официално регистриране на фондова борса (79/279/EИО) (11), не се прилагат условията за допускане до регистрация, наложени от тази директива или, когато тази директива не се прилага, условията, на които трябва да отговаря финансов инструмент, за да се търгува ефективно на пазара.
За целите на настоящата директива регулиран пазар може да бъде разположен в държава-членка или в трета страна. В последния случай, пазарът следва да бъде признат от държавата-членка по произход и да отговаря на съответните изисквания. Всички финансови инструменти, използвани на този пазар, следва да бъдат от качество, сравнимо с това на инструментите, използвани на регулирания пазар или на пазарите на съответните държави-членки;
к)
„компетентни органи“ означава национални органи, които са упълномощени по силата на закона и подзаконовите актове да осъществяват надзор върху застрахователните предприятия.
Член 2
1. Настоящата директива се прилага за видовете застраховки и предприятия, посочени в член 1 от Директива 73/239/EИО.
2. Настоящата директива не се прилага нито за видовете застраховки или операции, нито за предприятия или институции, за които не се прилага Директива 73/239/EИО, нито за органите, посочени в член 4 от настоящата директива.
Член 3
Независимо от член 2, параграф 2, държавите-членки вземат всички необходими мерки, за да гарантират, че до 1 юли 1994 г. ще бъдат премахнати монополите по отношение на започването на дейност по определени класове застраховки, предоставени на органи, установени на тяхна територия и посочени в член 4 от Директива 73/239/EИО.
ДЯЛ II
ЗАПОЧВАНЕ НА ЗАСТРАХОВАТЕЛНА ДЕЙНОСТ
Член 4
Член 6 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 6
Започването на пряка застрахователна дейност подлежи на предварително официално разрешително.
Такова разрешително трябва да се иска от компетентните органи на държавата-членка по произход от:
а)
всяко предприятие, което установява главното си управление на територията на тази държава;
б)
всяко предприятие, което, след като е получило разрешителното, посочено в първа алинея, разширява дейността си върху целия клас или върху други класове“.
Член 5
Член 7 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 7
1. Разрешителното е валидно за цялата Общност. То позволява на предприятие да извършва дейност там или съгласно правото на установяване, или съгласно свободното предоставяне на услуги.
2. Разрешителното се издава за конкретен клас застраховки. То покрива целия клас, освен ако заявителят не желае да покрие само някои от рисковете, отнасящи се до класа, както е вписано в точка А от приложението.
Въпреки това:
а)
държавите-членки могат да издават разрешително за групите класове, изброени в точка Б от приложението, като приложат към тях необходимите наименования, указани там;
б)
разрешително, издадено за един клас или група класове, е валидно също за целите на покриване на допълнителни рискове, включени в друг клас, ако условията, наложени в точка В от приложението са изпълнени“.
Член 6
Член 8 от Директива 72/239/EИО се заменя със следното:
„Член 8
1. Държавата-членка по произход изисква от всяко застрахователно предприятие, което иска разрешително, да:
а)
приеме една от следните форми:
-
Кралство Белгия: „société anonymenaamloze vennootschap“, „société en commandite par actionscommanditaire vennootschap op aandelen“, „association d'assurance mutuelleonderlinge verzekeringsvereniging“, „société coopérativecoöperatieve vennootschap“,
-
Кралство Дания: „aktieselskaber“, „gensidige selskaber“,
-
Федерална република Германия: „Aktiengesellschaft“, „Versicherungsverein auf Gegenseitigkeit“, „Öffentlich-rechtliches Wettbewerbsversicherungsunternehmen“,
-
Френска република: „société anonyme“, „société d'assurance mutuelle“, „institution de prévoyance régie par le code de la sécurité sociale“, „institution de prévoyance régie par le code rural“ и „mutuelles régies par le code de la mutualité“,
-
Ирландия: incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited,
-
Италианска република: „società per azioni“, „società cooperativa“, „mutua di assicurazione“,
-
Велико херцогство Люксембург: „société anonyme“, „société en commandite par actions“, „association d'assurances mutuelles“, „société coopérative“,
-
Кралство Нидерландия: „naamloze vennootschap“, „onderlinge waarborgmaatschappij“,
-
Обединено кралство: incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited, societies registered under the Industrial and Provident Societies Acts, societies registered under the Friendly Societies Acts, the association of underwriters known as Lloyd's,
-
Република Гърция: „ανώνυμη εταιρία“, „αλληλασφαλιστικός συνεταιρισμός“,
-
Кралство Испания: „sociedad anónima“, „sociedad mutua“, „sociedad cooperativa“,
-
Португалска република: „sociedade anónima“, „mutua de seguros“.
Застрахователно предприятие може също да приеме формата на Европейско дружество (EД), когато е създадено.
Освен това държавите-членки могат, когато е целесъобразно, да учредяват предприятия във всякаква публичноправна форма, при условие че тези органи имат за предмет на дейност застрахователни операции съгласно условия, които са еднакви с тези, съгласно които функционират публичноправни предприятия;
б)
ограничи предмета си до застрахователна дейност и операции, пряко произтичащи от нея, изключвайки всички останали търговски дейности;
в)
представи схема на действията в съответствие с член 9;
г)
притежава минимален гаранционен фонд, предвиден в член 17, параграф 2;
д)
бъде ефективно управлявано от лица с добра репутация с подходяща професионална квалификация или опит.
2. От предприятие, което иска разрешително за разширяване на дейността си, като включи други класове или за разширяване на разрешително, което обхваща някои от рисковете, отнасящи се към един клас, се изисква да представи схема на действията съгласно член 9.
Освен това от него се изисква да представи доказателство, че притежава границата на платежоспособност, предвидена в член 16 и ако по отношение на такива други класове член 17, параграф 2 изисква по-висок минимален гаранционен фонд отпреди, че притежава този минимум.
3. Нито една разпоредба в настоящата директива не възпрепятства държавите-членки да поддържат действащите или да въвеждат законовите, подзаконови или административни разпоредби, изискващи одобрение на учредителния договор и устава и съобщаване на всякакви други документи, необходими за нормалното упражняване на контрол.
Въпреки това, държавите-членки не приемат разпоредби, изискващи предварително одобрение или системно съобщаване на общите и специални условия на полицата, ставките на премии и формите и други печатни документи, които едно предприятие възнамерява да използва в сделките си с титулярите на застрахователни полици.
Държавите-членки не могат да запазват или въвеждат предварително уведомление или одобрение на предложено увеличение на ставките на премиите, освен като част от общите системи за контрол на цените.
Нито една разпоредба в настоящата директива не възпрепятства държавите-членки да подлагат предприятията, които искат или са получили разрешително за клас 18 от точка А от приложението, на проверки на преките или непреки ресурси в персонал и оборудване, включително квалификацията на медицинския им екип и качеството на оборудването, което е на разположение на такива предприятия за поемане на техните задължения, произтичащи от този клас застраховки.
4. Горепосочените разпоредби не могат да предвиждат разглеждането на заявлението за разрешително да зависи от икономическите нужди на пазара.“
Член 7
Член 9 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 9
Схемата на действията, посочени в член 8, параграф 1, буква в) включва данни или доказателство относно:
a)
естеството на рисковете, които предприятието предлага да покрие;
б)
водещите принципи за презастраховане;
в)
елементите, сформиращи минималния гаранционен фонд;
г)
разчети на разходи за създаване на административните служби и организацията за обезпечаване на дейността; финансовите ресурси, предвидени за посрещане на тези разходи и, ако рисковете, които ще бъдат покрити, са класифицирани в клас 18 на точка А от приложението, ресурсите, с които разполага предприятието за осигуряване на обещаното съдействие и,
в допълнение, за първите три финансови години:
д)
разчети на управленските разходи, различни от разходите за учредяване, в частност текущите общи разходи и комисионни;
е)
разчети на премиите или налозите и исковете;
ж)
прогнозен баланс;
з)
разчети на финансовите ресурси, предвидени за покриване на основните пасиви и на границата на платежоспособност.“
Член 8
Компетентните органи на държавата-членка по произход не разрешават на предприятие започване на застрахователна дейност преди да са информирани за самоличността на акционерите или членовете, преки или непреки, физически или юридически лица, които имат квалифицирано участие в това предприятие и за размерите на тези участия.
Същите органи отказват издаването на разрешително ако, предвид необходимостта да се осигури стабилно и разумно управление на застрахователното предприятие, те не са удовлетворени от квалификацията на акционерите или членовете.
ДЯЛ III
ХАРМОНИЗИРАНЕ НА УСЛОВИЯТА, УРЕЖДАЩИ ЗАСТРАХОВАТЕЛНАТА ДЕЙНОСТ
Глава 1
Член 9
Член 13 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 13
1. Финансовият надзор на застрахователно предприятие, включително на дейността, която то извършва или посредством клонове, или по силата на свободното предоставяне на услуги, е отговорност единствено на държавата-членка по произход.
2. Финансовият надзор включва проверка, по отношение на цялостната дейност на застрахователното предприятие, на състоянието му на платежоспособност, на формирането на техническите резерви и на активите, които ги покриват съгласно установените правила или следваните практики в държавата-членка по произход в съответствие с разпоредби, приети на равнище на Общността.
Когато съответното предприятие има разрешение да покрива рисковете, класифицирани в клас 18 на точка А от приложението, надзорът се разширява до наблюдение на техническите ресурси, които предприятието има на разположение за целите на извършване на действия по предоставяне на помощ, които се е ангажирало на извършва, когато правото на държавата-членка по произход предвижда наблюдение на такива ресурси.
3. Компетентните органи на държавата-членка по произход изискват от всяко застрахователно предприятие стабилни административни и счетоводни процедури и адекватен механизъм за вътрешен контрол.“
Член 10
Член 14 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 14
Държавата-членка на клона предвижда, когато застрахователно предприятие, получило разрешително в друга държава-членка извършва дейност чрез клон, компетентните органи на държавата-членка по произход да могат, след като са информирали компетентните органи на държавата-членка на клона, да извършват сами или чрез посредничеството на лица, назначени от тях за тази цел, да извършват проверка на място на информацията, необходима за осигуряване на финансов надзор на предприятието. Компетентните органи на държавата-членка на клона могат да участват в проверката.“
Член 11
Член 19, параграфи 2 и 3 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„2. Държавите-членки изискват от застрахователните предприятия с главно управление на техните територии периодично да предоставят декларациите, заедно със статистически документи, необходими за целите на надзора. Компетентните органи си предоставят взаимно всякаква документация или информация, която е полезна за целите на надзора.
3. Всяка държава-членка предприема всички необходими стъпки, за да гарантира, че компетентните органи имат необходимите правомощия и средства за надзор на дейността на застрахователните предприятията с главно управление на нейна територия, включително дейност, извършвана извън тази територия в съответствие с директивите на Съвета, уреждащи такава дейност и за целите на осигуряване на тяхното прилагане.
Тези правомощия и средства трябва, по-специално, да дават възможност на компетентните органи да:
а)
правят подробни запитвания относно състоянието на предприятието и цялостната му дейност, inter alia, чрез:
-
събиране на информация или изискване предаването на документи, касаещи неговата застрахователна дейност,
-
осъществяване разследвания на място в работните помещения на предприятието;
б)
вземат всякакви мерки спрямо предприятието, неговите директори или управители или лицата, които го контролират, които са подходящи и необходими, за да гарантира, че дейността на предприятието продължава да е в съответствие със законовите, подзаконовите и административните разпоредби, които предприятието трябва да съблюдава във всяка държава-членка и особено схемата на действия, доколкото тя остава задължителна и да предотвратява или поправя всякакви нередности, засягащи интересите на застрахованите лица;
в)
осигуряват изпълнението на тези мерки, ако е необходимо принудително и, ако е целесъобразно, по съдебен път.
Държавите-членки могат също да предвидят компетентните органи да получават всякаква информация, отнасяща се договорите, държани от посредници.“
Член 12
1. Член 11, параграфи 2-7 от Директива 88/357/EИО се отменят.
2. Съгласно условията на националното право всяка държава-членка разрешава на застрахователните предприятия със седалище на нейна територия да прехвърлят всички или част от техните портфейли с договори, сключени съгласно правото на установяване или свободното предоставяне на услуги, на цесионер, установен в Общността, ако компетентните органи на държавата-членка на цесионера удостоверят, че след вземане предвид на прехвърлянето, последният притежава необходимата граница на платежоспособност.
3. Когато клон предложи да прехвърли всички или част от портфейла си с договори, сключени или съгласно правото на установяване, или съгласно свободното предоставяне на услуги, трябва да се направи консултация с държавата-членка на клона.
4. При обстоятелствата, посочени в параграфи 2 и 3, компетентните органи на държавата-членка по произход на прехвърлящото предприятие разрешават прехвърлянето след получаване съгласието на компетентните органи на държавите-членки, където са разположени рисковете.
5. Компетентните органи на държавите-членки, с които е направена консултация, дават своето становище или съгласие на компетентните органи на държавата-членка по произход на прехвърлящото предприятие в срок от три месеца след получаване на заявление; отсъствието на отговор в рамките на този период от органи, с които е направена консултация, се счита за равнозначно на положително становище или мълчаливо съгласие.
6. Прехвърляне, разрешено в съответствие с настоящия член, се публикува както е постановено от вътрешното право на държавата-членка, където е разположен рискът. Такива прехвърляния са автоматично валидни спрямо титуляри на застрахователни полици, застраховани лица и всякакви други лица, имащи права или задължения, произтичащи от прехвърляните договори.
Настоящата разпоредба не засяга правата на държавите-членки да дават на титулярите на полици възможност за анулиране на договори в рамките на определен срок след прехвърлянето.
Член 13
1. Член 20 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 20
1. Ако предприятие не спазва член 15, компетентният орган на неговата държава-членка по произход може да забрани свободното разпореждане с неговите активи след съобщаване на намерението на компетентните органи на държавите-членки, където са разположени рисковете.
2. За целите на възстановяване на финансовото състояние на предприятие, чиято граница на платежоспособност е паднала под изискуемия от член 16, параграф 3 минимум, компетентните органи на държавата-членка по произход изискват представянето за одобрение на план за възстановяване на стабилното финансово състояние.
При изключителни обстоятелства, ако компетентният орган счита, че финансовото състояние на предприятието ще се влоши допълнително, той може също да ограничи или забрани свободното разпореждане с неговите активи. Той информира органите на други държави-членки на територията на които предприятието извършва дейност, за всякакви мерки, които е взел и последните, по молба на първите, вземат същите мерки.
3. Ако границата на платежоспособност падне под гаранционния фонд, както е определен в член 17, компетентните органи на държавата-членка по произход изискват от предприятието да представи краткосрочна финансова схема за одобрение.
Те могат също да ограничат или забранят свободното разпореждане с активите на предприятието. Те информират органите на други държави-членки, на територията на които предприятието извършва дейност за това и последните, по искане на първите, вземат същите мерки.
4. Компетентните органи могат да вземат допълнително всякакви мерки, необходими за защита на интересите на застрахованите лица в случаите, предвидени в параграфи 1, 2 и 3.
5. Всяка държава-членка взема необходимите мерки, за да може, в съответствие с вътрешното си право, да забрани свободното разпореждане с активи, разположени на нейна територия по искане, в случаите, предвидени в параграфи 1, 2 и 3, на държавата-членка по произход на предприятието, която определя активите, които да бъдат обхванати от такива мерки.“
Член 14
Член 22 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 22
1. Разрешително, издадено на застрахователно предприятие от компетентния орган на неговата държава-членка по произход, може да бъде отнето от този орган, ако предприятието:
а)
не използва разрешителното в рамките на 12 месеца, изрично се отказва от него или преустанови извършването на дейност за повече от шест месеца, освен ако съответната държава-членка не е предвидила срокът на разрешителното да изтича в такива случаи;
б)
престане да отговаря на условията за допускане;
в)
не е успяло, в разрешения срок, да вземе мерките, посочени в плана за възстановяване или финансовата схема, посочена в член 20;
г)
сериозно наруши изпълнението на задълженията си по разпоредбите, приложими спрямо него.
В случай на отнемане или изтичане срока на разрешително, компетентните органи на държавата-членка по произход уведомяват съответно компетентните органи на другите държави-членки и те вземат съответни мерки за възпрепятстване започването на нови операции от предприятието на тяхна територия, съгласно правото на установяване или на свободното предоставяне на услуги. Компетентните органи на държавата-членка по произход, съвместно с тези органи, вземат всички необходими мерки за защита на интересите на застрахованите лица, и по-специално ограничават свободното разпореждане с неговите активи съгласно член 20, параграфи 1 и 2, втора алинея, или параграф 3, втора алинея.
2. Всяко решение за отнемане на разрешително се обосновава с точните мотиви и се съобщава на съответното предприятие.“
Член 15
1. Държавите-членки изискват от всяко физическо или юридическо лице, което предлага да придобие, пряко или непряко, квалифицирано участие в застрахователно предприятие, първо да информира компетентните органи на държавата-членка по произход, като посочи размера на предвиденото участие. Такова лице трябва също да информира компетентните органи на държавата-членка по произход, ако предлага да увеличи квалифицираното си участие така че делът на правата за гласуване или капитала, който държи, би достигнал или надвишил 20, 33 или 50 %, или така че застрахователното предприятие да стане негово дъщерно предприятие.
Компетентните органи на държавата-членка по произход разполагат с три месеца след датата на уведомяване, предвидена в първата алинея, да се противопоставят на такъв план, ако с оглед осигуряване на стабилно и разумно управление на съответното застрахователно предприятие, те не са удовлетворени от квалификацията на лицето, посочено в първата алинея. Ако нямат възражения относно съответния план, те могат да определят максимален период за прилагане.
2. Държавите-членки изискват от всяко физическо или юридическо лице, което предлага да разполага, пряко или непряко, с квалифицирано участие в застрахователно предприятие, първо да информира компетентните органи на държавата-членка по произход, като посочи размера на предвиденото участие. Такова лице трябва също да информира компетентните органи, ако предлага да намали квалифицираното си участие, така че делът на правата за гласуване или капиталът, който държи, би паднал под 20, 33 или 50 %, или така че застрахователното предприятие би престанало да бъде негово дъщерно предприятие.
3. Когато узнаят за тях, застрахователните предприятия информират компетентните органи на своята държава-членка по произход за всяко придобиване или разпореждане с участия в техния капитал, които предизвикват надвишаване или спадане под границата, посочена в параграфи 1 и 2.
Те също така, поне веднъж годишно, ги информират за имената на акционери и членове, притежаващи квалифицирани участия и размера на такива участия, както е показано, например, в информацията, получавана на общите годишни събрания на акционерите или членовете или в резултат на спазването на правилата, отнасящи се до дружествата, регистрирани на фондовата борса.
4. Държавите-членки изискват, когато упражняваното от посочените в параграф 1 лица влияние би могло да окаже въздействие срещу разумното и стабилно управление на застрахователно предприятие, компетентните органи на държавата-членка по произход да вземат необходимите мерки за прекратяване на тази ситуация. Подобни мерки могат да представляват, например, съдебно разпореждане, санкции срещу управители и ръководители или преустановяване на правото за гласуване, произтичащо от акциите, държани от съответните акционери или членове.
Подобни мерки се прилагат към физически или юридически лица, които не изпълняват задължението за предоставяне на предварителна информация, наложено в параграф 1. Ако едно участие бъде придобито въпреки възражението на компетентните органи, държавите-членки, независимо от всякакви други санкции, които ще бъдат приети, разпорежда или преустановяване на съответните права за гласуване или анулиране на дадените гласове или възможност за тяхното анулиране.
Член 16
1. Държавите-членки предвиждат всички лица, които работят или са работили за компетентните органи, както и одитори и експерти, действащи от името на компетентните органи, да се обвържат със задължението за запазване на професионална тайна. Това означава, че никаква конфиденциална информация, която могат да получат по време на изпълнението на своите задължения, не може да бъде разкривана пред никакви лица или органи, освен в обобщена или сбита форма така че да не може да бъде идентифицирано отделно застрахователно предприятие, без да се засягат случаите, предмет на наказателното право.
Независимо от това, когато застрахователно предприятие бъде обявено в несъстоятелност или бъде принудително ликвидирано, поверителна информация, незасягаща трети страни, участващи в опити за спасяване на предприятието, може да бъде разкривана в производства по граждански или търговски дела.
2. Параграф 1 не възпрепятства компетентните органи на различни държави-членки да обменят информация в съответствие с директивите, приложими към застрахователните предприятия. Такава информация се урежда от условията за професионална тайна, посочени в параграф 1.
3. Държавите-членки могат да сключват споразумения за сътрудничество, предвиждащи обмен на информация, с компетентните органи на трети страни само ако разкритата информация подлежи на гаранции за професионална тайна, най-малко равни на предвидените в настоящия член.
4. Компетентните органи, получаващи поверителна информация по силата на параграфи 1 или 2, могат да я използват единствено в хода на изпълнение на техните задължения:
-
за да проверят дали условията, уреждащи започването на застрахователна дейност, са спазени и за да подпомогнат наблюдението на провеждането на такава дейност, особено що се отнася до наблюдението на техническите резерви, границата на платежоспособност, административните и счетоводните процедури и механизмите за вътрешен контрол,
-
за да налагат санкции,
-
в административни апелативни жалби срещу решения на компетентните органи, или
-
в съдебни производства, образувани съгласно член 56 или специални разпоредби, предвидени в директивите, приети в сферата на застрахователните предприятия.
5. Параграфи 1 и 4 не изключват обмена на информация в държава-членка, където има два или повече компетентни органи в една и съща държава-членка, или между държави-членки, между компетентните органи и:
-
органи, отговорни за официалния надзор на кредитните институции и други финансови организации и органите, отговорни за надзора на финансовите пазари,
-
органи, участващи в ликвидацията и несъстоятелността на застрахователно предприятие, и в други сходни процедури,
-
и лица, отговорни за извършване на изискваните от закона одити на отчетите на застрахователни предприятия и други финансови институции,
в изпълнение на надзорните им функции, или оповестяване пред органи, администриращи производства по принудителна ликвидация или гаранционни фондове, на информация, необходима за изпълнение на техните задължения. Информацията, получена от тези органи, органи и лица се урежда с условията за професионална тайна, посочени в параграф 1.
6. Освен това, независимо от параграфи 1 и 4, държавите-членки, съгласно законовите разпоредби, разрешават оповестяването на определена информация пред други отдели на тяхната централна администрация, отговорни за законодателството по надзора на кредитните институции, финансовите институции, инвестиционните услуги и застрахователните дружества и пред инспектори, действащи от името на тези отдели.
Въпреки това, такива разкрития могат да се правят единствено, когато е необходимо, от съображения за финансов контрол.
Държавите-членки, въпреки това, предвиждат информацията, получена съгласно параграфи 2 и 5, както и придобитата посредством проверка на място, посочена в член 14 от Директива 73/239/EИО, да не може изобщо да бъде разкривана в случаите, посочени в настоящия параграф, освен с изричното съгласие на компетентните органи, които са разкрили информацията или компетентните органи на държавата-членка, в която е била извършена проверката на място.
Глава 2
Член 17
Член 15 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 15
1. Държавата-членка по произход изисква от всяко застрахователно предприятие да осигури достатъчно технически резерви по отношение на цялостната си дейност.
Размерът на такива резерви се определя в съответствие с правилата, посочени в Директива 91/674/EИО.
2. Държавата-членка по произход изисква от всяко застрахователно предприятие да покрие техническите резерви по отношение на цялостната си дейност чрез съпоставими активи в съответствие с член 6 от Директива 88/357/EИО. По отношение на рискове, разположени в Европейската общност, тези активи трябва да се намират в Общността. Държавите-членки не изискват от застрахователните предприятия да локализират активите си в определена държава-членка. Държавата-членка по произход може обаче да позволи либерализиране на правилата за локализиране на активи.
3. Ако държавата-членка по произход позволи покриване на техническите резерви от вземания от презастрахователи, тя трябва да определи позволения процент. В такива случаи тя не може да уточнява локализирането на активите, представляващи такива вземания.“
Член 18
Член 15а от Директива 72/239/EИО се заменя със следното:
„Член 15a
1. Държавите-членки изискват от всички застрахователни предприятия с главно управление на техни територии, които застраховат рискове, включени в клас 14, точка А от приложението (наричано по-долу „кредитно застраховане“) да формират резерв за изравняване за целите на компенсирането на всякакъв технически дефицит или иск над средния запас, възникващ в този клас в края на всяка финансова година.
2. Резервът за изравняване се изчислява съгласно правилата, определени от държавата-членка по произход съгласно един от петте метода, определени в точка Г от приложението, които се считат за еквивалентни.
3. До сумата, изчислена съгласно методите, определени в точка Г от приложението, резервът за изравняване не се взема предвид за целите на изчисляване на границата на платежоспособност.
4. Държавите-членки могат да освободят застрахователните предприятия с главно управление на тяхна територия от задължението да формират резерви за изравняване за дейността по кредитно застраховане, когато премиите или вноските, които се получават по кредитни застраховки, са по-малко от 4 % от общите премии или вноски, получаеми от тях и по-малко от 2 500 000 ECU.“
Член 19
Член 23 от Директива 88/357/EИО се отменя с настоящото.
Член 20
Активите, покриващи техническите резерви, отчитат вида дейност, извършвана от предприятие по начин, гарантиращ сигурността, доходността и продаваемостта на неговите инвестиции, диверсификацията и достатъчното разпространение на които се осигуряват от предприятието.
Член 21
1. Държавата-членка по произход не може да разрешава на застрахователни предприятия да покриват техническите си резерви с никакви други, освен следните категории активи:
A.
Инвестиции
а)
дългови ценни книжа, облигации и други инструменти на паричния и капиталовия пазар;
б)
заеми;
в)
дялове и други разнообразни доходоносни участия;
г)
единици в предприятия за колективно инвестиране в прехвърляеми ценни книжа и други инвестиционни фондове;
д)
земя, сгради и права върху недвижимо имущество;
Б.
Дългове и искове
е)
дългове, притежавани от презастрахователи, включително дялове на презастрахователи от техническите резерви;
ж)
депозити в и дългове, собственост на предприятия цеденти;
з)
дългове, собственост на титуляри на полици и посредници, резултат от преки и презастрахователни операции;
и)
искове, произтичащи от спасяване на имущество и суброгиране;
й)
възстановяване на данъци;
к)
искове срещу гаранционни фондове;
В.
Други
л)
дълготрайни материални активи, различни от земя и сгради, оценени на база благоразумна амортизация;
м)
парични средства в банка или налични, депозити в кредитни институции всякакви други органи, упълномощени да получават депозити;
н)
отложени разходи за придобиване;
о)
натрупани лихви и наеми, други натрупани приходи и предварителни плащания;
В случая на сдружение на застрахователи, познат като „Лойд'с“, категориите активи включват също гаранции и акредитиви, издадени от кредитни институции по смисъла на Директива 77/780/EИО (12) или от застрахователни предприятия, заедно с доказуеми суми, резултат от животозастрахователни полици, до степента, в която представляват фондове, принадлежащи на членове.
Включването на актив или категория активи, изброени в първата алинея не означава, че всички категории активи трябва автоматично да бъдат приети като покритие на технически резерви. Държавата-членка по произход определя по-подробни правила, дефиниращи условията за използването на приемливи активи; в тази връзка тя може да изисква ценни книжа или гаранции, особено в случая на дългове, собственост на презастрахователи.
При определянето и прилагането на правилата, които определя, държавата-членка по произход осигурява, по-специално, съблюдаване на следните принципи:
i)
активи, покриващи техническите резерви, се оценяват нетно от всякакви дългове, произтичащи от тяхното придобиване;
ii)
всички активи трябва да се оценяват на благоразумна база като се допуска рискът за всякакви суми да не бъде реализуем. По-специално, дълготрайни материални активи, различни от земя и сгради, могат да се приемат за покритие на технически резерви, само ако се оценяват на база благоразумна амортизация;
iii)
заеми, независимо дали към предприятия, държавни органи или международни организации, към местни или регионални структури или към физически лица, могат да се приемат като покритие на техническите резерви, само ако съществуват достатъчни гаранции за тяхната сигурност, било на база статута на заемополучателя, ипотеки, банкови гаранции или гаранции, дадени от застрахователни предприятия или други форми на обезпечение;
iv)
дериватни инструменти като опции, фючърси и суапове във връзка с активи, покриващи технически резерви, могат да се използват, доколкото те допринасят за намаляване на инвестиционния риск или улесняват ефективното управление на портфейла. Те трябва да се оценяват на благоразумна основа и могат да се вземат предвид при оценката на основните активи;
v)
прехвърляеми ценни книжа, които не се търгуват на регулиран пазар, могат да се приемат за покритие на технически резерви, само ако могат да се реализират краткосрочно;
vi)
дългове, собственост на или искове срещу трети страни могат да се приемат за покритие на технически резерви само след приспадане на всички суми, дължими на същата трета страна;
vii)
стойността на всякакви дългове и искове, приети за покритие на технически резерви, трябва да се изчисляват на благоразумна основа, с надлежно осигуряване на рисковете по всякакви суми, които са нереализуеми. В частност дългове на титуляри на полици и посредници, произтичащи от застрахователни и презастрахователни операции, могат да се приемат само доколкото са били просрочени за не повече от три месеца;
viii)
когато държаните активи включват инвестиция в дъщерно предприятие, което управлява всички или част от инвестициите на предприятието за негова сметка, държавата-членка по произход трябва, при прилагането на правилата и принципите, залегнали в настоящия член, да има предвид основните активи, държани от дъщерното предприятие; държавата-членка по произход може да третира активите на други дъщерни предприятия по същия начин;
ix)
отложените разходи за придобиване могат да се приемат за покритие на технически резерви само до степента, в която това отговаря на изчисленията на техническите резерви за неизплатени премии.
2. Независимо от параграф 1, при изключителни обстоятелства и по искане на застрахователното предприятие държавата-членка по произход може, временно и след добре мотивирано решение, да приеме други категории активи за покритие на техническите резерви при условията на член 20.
Член 22
1. По отношение на активите, покриващи техническите резерви, държавата-членка по произход изисква от всяко застрахователно предприятие да инвестира не повече от:
а)
10 % от общите си брутни технически резерви в парцел земя или сграда, или повече парцели земя или сгради в достатъчна близост един до друг, за да бъдат ефективно считани за една инвестиция;
б)
5 % от общите си брутни технически резерви в акции и други търгуеми ценни книжа, третирани като акции, облигации, дългови ценни книжа и други инструменти на паричния или капиталов пазар от същото предприятие, или в заеми, дадени на същия заемополучател, взети заедно, като заемите са заеми, различни от дадените на държава, регионални или местни органи или на международна организация, на които една или повече държави-членки са членове. Тази граница може да се увеличи до 10 %, ако предприятието не инвестира повече от 40 % от брутните си технически резерви в заемите или ценните книжа на емитиращи институции или заемополучатели, във всеки от които то инвестира повече от 5 % от активите си;
в)
5 % от общите си брутни технически резерви в негарантирани заеми, включително 1 % за всеки негарантиран заем, различен от заем, отпуснат на кредитни институции, застрахователно предприятие - доколкото позволява член 8 от Директива 73/239/EИО - и инвестиционни дружества, установени в държавата-членка;
г)
3 % от общите си брутни технически резерви под формата на налични пари в брой;
д)
10 % от общите си брутни технически резерви в акции, други ценни книжа, разглеждани като акции и дългови ценни книжа, които не са търгувани на регулиран пазар.
2. Отсъствието на граница в параграф 1 за инвестиции в определена категория не предполага, че активите в тази категория трябва да се приемат за покритие на технически резерви без ограничение. Държавата-членка по произход определя по-подробни правила, установяващи условията за използване на приемливи активи. В частност, тя осигурява, при определянето и прилагането на тези правила, спазването на следните принципи:
i)
активите, покриващи технически резерви, трябва да бъдат диверсифицирани и разпределени по начин, който гарантира, че не съществува прекомерна зависимост, на която и да е конкретна категория активи, инвестиционен пазар или инвестиция;
ii)
инвестиция в конкретен вид актив, показващ високо ниво на риск, било поради характера на актива или качеството на емитента, трябва да бъде ограничена до разумни нива;
iii)
ограниченията за конкретни категории активи трябва да вземат предвид третирането на презастраховането при изчисляване на техническите резерви;
iv)
когато държаните активи включват инвестиция в дъщерно предприятие, което управлява всички или поотделно инвестициите на дружеството от негово име, държавата-членка по произход трябва, при прилагането на правилата и принципите, посочени в настоящия член, да има предвид основните активи, държани от дъщерно предприятие; държавата-членка по произход може да третира активите на други дъщерни предприятия по същия начин;
v)
процентът на активите, покриващи техническите резерви, предмет на неликвидни инвестиции, трябва да се поддържат на разумно ниво;
vi)
когато държаните активи включват заеми или дългови ценни книжа, емитирани от определени кредитни институции, държавата-членка по произход може, при прилагането на правилата и принципите, залегнали в настоящия член, да вземе предвид основните активи, държани от такива кредитни институции. Това третиране може да се прилага само когато седалището на кредитната институция е в държава-членка, и е изключителна собственост на тази държава-членка, и/или на местните органи и стопанската ѝ дейност, съгласно нейния учредителен договор и устав, се състои от предоставяне, посредством нейн посредник, на заеми на или гарантирани от държавата или местните органи или заеми на органи, тясно свързани с държавата или с местните органи.
3. В контекста на подробните правила, определящи условията за използване на приемливи активи, държавата-членка третира по-ограничително:
-
всеки заем, непридружен от банкова гаранция, гаранция, издадена от застрахователно предприятие, ипотека или всякаква друга форма на гаранция, в сравнение със заеми, придружени от такава допълнителна гаранция,
-
ПКИПЦК, некоординирани по смисъла на Директива 85/611/EИО (13) и други инвестиционни фондове, в сравнение с ПКИПЦК, координирани по смисъла на тази директива,
-
ценни книжа, които не се търгуват на регулиран пазар, в сравнение с тези, които се търгуват,
-
облигации, дългови ценни книжа и други парични и капиталови пазарни инструменти, неемитирани от държави, местни или регионални органи или предприятия, принадлежащи на зона А, както е определено в Директива 89/647/EИО (14), или чиито емитенти са международни организации, сред членовете на които няма поне една държава-членка на Общността, в сравнение със същите финансови инструменти, издадени от такива органи.
4. Държавите-членки могат да увеличат границата, определена в параграф 1, буква б), до 40 %, в случай на определени дългови ценни книжа, когато те са емитирани от кредитна институция, чието седалище е в държава-членка и подлежи по закон на специален официален надзор, целящ да защити титулярите на тези дългови ценни книжа. В частност, суми произтичащи от емитирането на такива дългови ценни книжа, трябва да бъдат инвестирани съгласно закона в активи, които през целия срок на валидност на дълговите ценни книжа, са достатъчни за покриване на искове, произтичащи от дълговите ценни книжа и които, в случай на неуспех на емитирането, ще бъдат използвани приоритетно за възстановяване на капитала и изплащане на натрупани лихви.
5. Държавите-членки не изискват от застрахователните предприятия да инвестират в конкретни категории активи.
6. Независимо от параграф 1, при изключителни обстоятелства и по молба на застрахователно предприятие държавата-членка по произход може, временно и след надлежно мотивирано решение, да позволи изключения от правилата, посочени в параграф 1, букви от а) до д), при условията на член 20.
Член 23
Точки 8 и 9 от приложение I към Директива 88/357/EИО се заменят със следното:
„8.
Застрахователните предприятия могат да държат несъпоставими активи за покриване на сума, ненадвишаваща 20 % от техните задължения в конкретна валута.
9.
Държава-членка може да предвиди, когато съгласно предишните процедури едно задължение трябва да бъде покрито от активи, изразени във валутата на държава-членка, това изискване да се счита също за удовлетворено, когато активите са изразени в екю.“
Член 24
Член 16, параграф 1 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„1. Държавата-членка по произход изисква от всяко застрахователно предприятие да установи достатъчна граница на платежоспособност по отношение на цялостната си дейност.
Границата на платежоспособност съответства на активите на предприятието, освободени от предвидими пасиви, без нематериалните компоненти. В частност се включва следното:
-
платеният акционерен капитал или, в случай на взаимозастрахователно предприятие, ефективният първоначален фонд плюс всички сметки на членове, които отговарят на следните критерии:
а)
учредителният договор и уставът трябва да постановяват, че плащанията могат да се извършват от тези сметки на членове единствено доколкото това не предизвиква спадане на границата на платежоспособност под изискуемото ниво или, след прекратяване на предприятието, ако всички останали дългове на предприятието са били уредени;
б)
учредителният договор и уставът трябва да постановяват, по отношение на всякакви такива плащания по причини, различни от индивидуално прекратяване на членство, че компетентните органи трябва да бъдат уведомени най-малко един месец предварително и могат да забранят плащането в рамките на този период; и
в)
съответните разпоредби на учредителния договор и уставът могат да бъдат изменяни, само след като компетентните органи са декларирали, че нямат възражения срещу изменението, без да се засягат критериите, посочени в букви a) и б);
-
половината от неплатения акционерен капитал или първоначален фонд, след като платената част възлиза на 25 % от този акционерен капитал или фонд,
-
резерви (законови резерви и свободни резерви), несъответстващи на основните пасиви,
-
всяка пренесена печалба,
-
в случай на взаимоспомагателно дружество или на дружество от взаимоспомагателен вид с различни вноски, всяка претенция, която то има срещу членовете си във вид на покана за допълнителни вноски, в рамките на финансовата година, до половината от разликата между максималните вноски и реално платените вноски и до 50 % от границата,
-
по молба на и при привеждане на доказателство от страна на застрахователното предприятие, всякакви скрити резерви, произтичащи от оценка под реалната цена на активите, доколкото тези скрити резерви не са от изключителен характер,
-
кумулативен преференциален акционерен капитал и подчинен заемен капитал могат да бъдат включвани, но ако това се прави, само до 50 % от границата, от който не повече от 25 % се състои от подчинени заеми с фиксиран падеж, или кумулативен преференциален акционерен капитал с фиксиран срок, ако са спазени следните минимални условия:
а)
в случай на несъстоятелност или ликвидация на застрахователното предприятие трябва да съществуват обвързващи споразумения, съгласно които подчиненият заемен капитал или преференциалният акционерен капитал се подрежда след вземанията на всички останали кредитори и не изплаща обратно, докато всички останали дългове, неуредени за момента, не бъдат изплатени.
Подчиненият заемен капитал трябва да отговаря на следните допълнителни условия:
б)
само напълно изплатени фондове могат са бъдат вземани предвид;
в)
за заеми с фиксиран падеж, първоначалният падеж трябва да бъде най-малко пет години. Не по-късно от една година преди датата на изплащане, застрахователното предприятие трябва да предаде на компетентните органи за одобрение план, показващ как границата на платежоспособност ще бъде поддържана или доведена до изискуемото ниво при падежа, освен ако степента, до която заемът може да се подреди като елемент на границата на платежоспособност постепенно не намалява поне през последните пет години преди датата на изплащане. Компетентните органи могат да разрешат предварителното изплащане на такива заеми, при условие че емитиращото застрахователно предприятие е подало искане и границата му на платежоспособност следва да не пада под изискуемото ниво;
г)
заеми без фиксиран падеж трябва да бъдат платими само след петгодишно уведомление, освен ако заемите вече не се считат за елемент на границата на платежоспособност или ако специално не се изисква предварителното съгласие на компетентните органи за предварително погасяване. В последния случай застрахователното предприятие трябва да уведоми компетентните органи най-малко шест месеца преди датата на предложеното погасяване като уточни действителната и изискуемата граница на платежоспособност както преди, така и след това погасяване. Компетентните органи разрешават изплащане, само ако границата на платежоспособност на застрахователното предприятие няма да падне под изискуемото ниво;
д)
договорът за заем не трябва да включва клаузи, разпореждащи при определени обстоятелства, различни от ликвидацията на застрахователното предприятие, дългът да стане платим преди договорените дати за погасяване;
е)
споразумението за заем може да бъде изменено, само след като компетентните органи са декларирали, че нямат възражения по отношение на изменението;
-
ценни книжа без определена дата на падеж и други инструменти, отговарящи на следните условия, включително кумулативни преференциални акции, различни от споменатите в предходното тире, до 50 % от границата на цялостните подобни книжа и подчинения заемен капитал, посочен в предходното тире:
а)
не могат да бъдат изплащани по инициатива на титуляра или без предварителното съгласие на компетентните органи;
б)
договорът за емитиране трябва да дава възможност на застрахователното предприятие да отложи плащането на лихвите по заема;
в)
предявените вземания на заемодателя към застрахователното предприятие трябва да се подреждат изцяло след тези на неподчинените кредитори;
г)
документите, уреждащи емитирането на ценни книжа, трябва да осигуряват капацитет за поглъщане на загуби от дългове и неплатени лихви, като същевременно позволяват на застрахователното предприятие да продължи да извършва дейността си;
д)
само изцяло платени суми се вземат под внимание.“
Член 25
Не по-късно от три години след датата на прилагане на настоящата директива, Комисията предава доклад на Застрахователния комитет относно необходимостта от по-нататъшно хармонизиране на границата на платежоспособност.
Член 26
Член 18, параграф 1 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 18
1. Държавите-членки не предписват правила за избора на активите, за които не е необходимо да бъдат използвани като покритие на техническите резерви, посочени в член 15.
2. По силата на член 15, параграф 2, член 20, параграфи 1, 2, 3 и 5 и последната алинея от член 22, параграф 1, държавите-членки не ограничават свободното разпореждане с онези активи, били те движими или недвижими, които съставляват част от активите на застрахователни предприятия, получили разрешително.
3. Параграфи 1 и 2 не изключват мерки, които държавите-членки, защитавайки интересите на застрахованите лица, са в правото си да предприемат като собственици или членове или партньори на въпросното предприятие.“
Глава 3
Член 27
Член 7 параграф 1, буква е) от Директива 88/357/EИО се заменя със следното
„е)
в случай на рисковете, посочени в член 5, буква г) от Директива 73/239/EИО, страните по договора могат да изберат което и да е право.“
Член 28
Държавата-членка, където е разположен рискът, не възпрепятства титуляра на полица да сключи договор със застрахователно предприятие, получило разрешително съгласно условията на член 6 от Директива 73/239/EИО, стига това да не противоречи на законовите разпоредби, защитаващи общия интерес в държавата-членка, където е разположен рискът.
Член 29
Държавите-членки не приемат разпоредби, изискващи предварителното одобрение или системното уведомяване за специалните и общи условия на полицата, ставките на премиите или формите и други печатни документи, които едно застрахователно предприятие възнамерява да използва в сделките си с титулярите на полици. Те могат единствено да изискват несистемно уведомяване за тези условия на полицата и други документи за целите на проверката на съблюдаването на националните разпоредби, отнасящи се до застрахователните договори, и това изискване не може да представлява предварително условие за осъществяването на дейност от предприятие.
Държавите-членки не могат да поддържат или въвеждат предварително уведомяване или одобрение за предложени увеличения на ставките на премиите, освен като част от общите системи за контрол на цените.
Член 30
1. Член 8, параграф 4, буква б) от Директива 88/357/EИО се заличава. Следователно член 8, параграф 4, буква а) от настоящата директива се изменя както следва:
„a)
Съгласно буква в) от посочения параграф, член 7, параграф 2, трета алинея се прилага, когато застрахователният договор предвижда покритие в две или повече държави-членки, поне в една от които застраховането е задължително.“
2. Освен ако друго не е предвидено, държава-членка, в която застраховането е задължително, може да изисква общите и специалните условия на задължителното застраховане да бъдат съобщени на компетентните ѝ органи преди използването му.
Член 31
1. Преди сключването на застрахователен договор застрахователното предприятие информира титуляра на полица за:
-
приложимото право към договора, когато страните нямат свободен избор или факта, че страните са свободни да избират приложимото право и, в последния случай, правото, което застрахователят предлага да бъде избрано,
-
разпоредбите за разглеждане на жалбите на титулярите на полици, касаещи договори, включително, когато е целесъобразно, съществуването на орган за разглеждане на жалбите, без да се засяга правото на титулярите на полици да инициират съдебно производство.
2. Задължението, посочено в параграф 1, се прилага само когато титулярът на полица е физическо лице.
3. Правилата за прилагане на настоящия член се определят в съответствие със законодателството на държавата-членка, където е разположен рискът.
ДЯЛ IV
РАЗПОРЕДБИ ОТНОСНО ПРАВОТО НА УСТАНОВЯВАНЕ И СВОБОДНОТО ПРЕДОСТАВЯНЕ НА УСЛУГИ
Член 32
Член 10 от Директива 73/239/EИО се заменя със следното:
„Член 10
1. Застрахователно предприятие, което възнамерява да установи клон на територията на друга държава-членка, уведомява компетентните органи на своята държава-членка по произход.
2. Държавите-членки изискват от всяко застрахователно предприятие, което възнамерява да установи клон на територията на друга държава-членка, да осигури следната информация, когато отправя уведомлението, предвидено в параграф 1:
a)
държавата-членка, на чиято територия то възнамерява да установи клон;
б)
схема на операции, определящи, inter alia, предвидените видове дейности, и структурната организация на клона;
в)
адреса в държавата-членка на клона, от който могат да се получат документи и на който те могат да бъдат доставяни, като е договорено, че това е адресът, към който се препращат всякакви съобщения до упълномощения представител;
г)
името на упълномощения представител на клона, който трябва да притежава достатъчни правомощия за обвързване на предприятието по отношение на трети страни и да го представлява по отношение на органите и съдилищата на държавата-членка на клона. Що се отнася до „Лойд'с“, в случай на съдебен спор в държавата-членка на клона, произтичащ от застрахователни задължения, застрахованите лица не трябва да бъдат третирани по-малко благоприятно, отколкото ако съдебният спор е бил започнат срещу дейност от конвенционален тип. Упълномощеният представител трябва, следователно, да притежава достатъчни правомощия, за да може срещу него да бъде образувано производство и трябва да е в състояние да обвърже въпросните застраховани лица на „Лойд'с“.
Когато предприятието възнамерява негов клон да покрива рискове в клас 10 от буква А от приложението, без да се включва задължението на превозвача, то трябва да представи декларация, че е станало член на националното бюро и на националния гаранционен фонд на държавата-членка на клона.
3. Освен ако компетентните органи на държавата-членка по произход нямат причини да се съмняват в адекватността на административната структура или финансовото състояние на застрахователното предприятие, или на добрата репутация и професионалната квалификация или опит на управителите или ръководителите, или на упълномощения представител, предвид планираните дейности, те в срок от три месеца след получаване на цялата информация, посочена в параграф 2, съобщават тази информация на компетентните органи на държавата-членка на клона и съответно уведомяват въпросното предприятие.
Компетентните органи на държавата-членка по произход също така удостоверяват, че застрахователното предприятие притежава минималната граница на платежоспособност, изчислена съгласно членове 16 и 17.
Когато компетентните органи на държавата-членка по произход откажат да съобщят информацията, посочена в параграф 2, на компетентните органи на държавата-членка на клона, те посочват причините за своя отказ на въпросното предприятие в срок от три месеца след получаването на въпросната информация. Този отказ или липса на отговор може да подлежи на обжалване пред съдилищата в държавата-членка по произход.
4. Преди клон на застрахователно предприятие да започне дейност, компетентните органи на държавата-членка на клона, в рамките на два месеца след получаване на информацията, посочена в параграф 3, информират компетентните органи на държавата-членка по произход, ако е удачно, за условията при които, в интерес на общото благо, тази дейност трябва да бъде извършвана в държавата-членка на клона.
5. При получаване на съобщение от компетентните органи на държавата-членка на клона или ако от тях не бъде получено съобщение, при изтичане на срока, предвиден в параграф 4, клонът може да бъде установен и да започне дейност.
6. В случай на промяна в данните, съдържащи се в параграф 2, букви б), в) или г), застрахователно предприятие праща писмено съобщение за промяната до компетентните органи на държавата-членка по произход и на държавата-членка на клона най-малко един месец преди да извърши промените, така че компетентните органи на държавата-членка по произход и компетентните органи на държавата-членка на клона да могат да изпълнят съответните си роли съгласно параграфи 3 и 4.“
Член 33
Член 11 от Директива 73/239/EИО се отменя с настоящото.
Член 34
Член 14 от Директива 88/357/EИО се заменя със следното:
„Член 14
Всяко предприятие, което възнамерява да започне дейност за пръв път в една или повече държави-членки по силата на свободното предоставяне на услуги, първо уведомява компетентните органи на държавата-членка по произход, като посочва характера на рисковете, които предлага да покрие.“
Член 35
Член 16 от Директива 88/357/EИО се заменя със следното:
„Член 16
1. В рамките на един месец от уведомлението, предвидено в член 14, компетентните органи на държавата-членка по произход съобщават на държавата-членка или на държавите-членки, на чиито територии предприятието възнамерява да извършва дейност по силата на свободното предоставяне на услуги:
а)
сертификат, удостоверяващ, че предприятието притежава минималната граница на платежоспособност, изчислена съгласно членове 16 и 17 от Директива 73/239/EИО;
б)
застрахователните класове, за които предприятието е имало разрешително за предлагане;
в)
характера на рисковете, които предприятието предлага да покрива в държавата-членка по предоставяне на услуги.
Същевременно те информират и съответното предприятие.
Всяка държава-членка, на чиято територия едно предприятие възнамерява, по силата на свободното предоставяне на услуги, да покрива рискове от клас 10 на буква А от приложението към Директива 73/239/EИО, различни от задължения на превозвачи, може да изисква предприятието да:
-
съобщи името и адреса на представителя, посочен в член 12a, параграф 4 от настоящата директива,
-
представи декларация, че предприятието е станало член на националното бюро и националния гаранционен фонд на държавата-членка на предоставяне на услуги.
2. Когато компетентните органи на държавата-членка по произход не съобщят информацията, посочена в параграф 1, в рамките на установения период, те посочват причините за техния отказ на предприятието в рамките на същия период. Отказът подлежи на обжалване в съдилищата на държавата-членка по произход.
3. Предприятието може да започне дейност на удостоверената дата, на която то е информирано за съобщението, предвидено в параграф 1, първа алинея.“
Член 36
Член 17 от Директива 88/357/EИО се заменя със следното:
„Член 17
Всяка промяна, която едно предприятие възнамерява да направи в информацията, посочена в член 14, подлежи на процедурата, предвидена в членове 14 и 16.“
Член 37
Член 12, параграф 2, втора и трета алинея, член 12, параграф 3 и членове 13 и 15 от Директива 88/357/EИО се отменят с настоящото.
Член 38
Компетентните органи на държавата-членка на клона или на държавата-членка по предоставяне на услуги могат да изискват информацията, която са упълномощени по силата на настоящата директива да поискат относно дейността на застрахователните предприятия, действащи на територията на тази държава, да им бъде предоставена на официалния език или езици на тази държава.
Член 39
1. Член 18 от Директива 88/357/EИО се отменя с настоящото.
2. Държавата-членка на клона или по предоставяне на услуги не приема разпоредби, изискващи предварително одобрение или системно съобщаване на общите и специални условия на полицата, ставките на премии или формите и други писмени документи, които едно предприятие възнамерява да използва в сделките си с титулярите на полици. Тя може единствено да изисква от предприятие, което възнамерява да извършва застрахователна дейност на нейна територия, по силата на правото на установяване или свободното предоставяне на услуги, да извършва несистемно уведомяване за тези условия на полицата и други документи за целите на проверката за съблюдаване на националните разпоредби, отнасящи се до застрахователните договори и това изискване не може да представлява предварително условие за предприятието да извършва дейността си.
3. Държавата-членка на клона или на предоставяне на услуги не може да поддържа или въвежда предварително уведомяване или одобрение за предложено увеличение на ставките на премиите, освен като част от общите системи за контрол на цените.
Член 40
1. Член 19 от Директива 88/357/EИО се отменя.
2. Всяко предприятие, извършващо дейност съгласно правото на установяване или свободното предоставяне на услуги, представя на компетентните органи на държавата-членка на клона и/или на държавата-членка по предоставяне на услугите всички документи, поискани от него за целите на настоящия член, доколкото предприятията със седалище в тези държави-членки също са длъжни да правят това.
3. Ако компетентните органи на държава-членка установят, че предприятие с клон или извършващо дейност по силата на свободното предоставяне на услуги на нейна територия не спазва законовите разпоредби, приложими към него в тази държава, те изискват от въпросното предприятие да поправи нередната ситуация.
4. Ако съответното предприятие не предприеме нужните действия, компетентните органи на засегнатата държава-членка съответно уведомяват компетентните органи на държавата-членка по произход. Последните органи, при първа възможност, вземат всички подходящи мерки, за да осигурят поправяне на нередната ситуация от страна на въпросното предприятие. Характерът на тези мерки се съобщава на компетентните органи на засегнатата държава-членка.
5. Ако въпреки мерките, взети от държавата-членка по произход, или поради факта, че тези мерки се окажат неефективни или не съществуват в тази държава, предприятието продължава да нарушава действащите правни разпоредби в засегнатата държава-членка, последната може, след уведомяване на компетентните органи на държавата-членка по произход, да вземе подходящи мерки за предотвратяване или наказание на по-нататъшни нарушения, включително, доколкото е абсолютно необходимо, възпрепятстване продължаването на сключване на нови договори от страна на предприятието на нейна територия. Държавите-членки осигуряват на тяхна територия възможност да се използват юридическите документи, необходими за такива мерки по отношение на застрахователните предприятия
6. Параграфи 3, 4 и 5 не засягат правомощието на засегнатата държава-членка да вземе, в извънредни случаи, подходящи мерки за предотвратяване на нередности на нейна територия. Това включва възможността за възпрепятстване на застрахователното предприятие да продължи да сключва нови застрахователни договори на нейна територия.
7. Параграфи 3, 4 и 5 не засягат правомощията на засегнатата държава-членка да наказва нарушения на своя територия.
8. Ако предприятие, което е извършило нарушение, има организация или притежава имущество в засегнатата държава-членка, компетентните органи на последната могат, в съответствие с вътрешното право, да приложат административните наказания, предвидени за това нарушение по отношение на тази организация или имуществото.
9. Всяка мярка, приета съгласно параграфи 4-8, включваща наказания или ограничения на провеждането на застрахователната дейност, трябва да бъде добре обоснована и съобщена на съответното предприятие
10. На всеки две години Комисията представя на Застрахователния комитет, учреден с Директива 91/675/EИО, доклад, обобщаващ броя и видовете случаи в които, във всяка държава-членка, е било отказано разрешително по член 10 от Директива 73/239/EИО или член 16 от Директива 88/357/EИО, последно изменена с настоящата директива или са били взети мерки според параграф 5. Държавите-членки съдействат на Комисията, като ѝ предоставят информацията, изискуема за този доклад.
Член 41
Нито една разпоредба в настоящата директива не възпрепятства застрахователните предприятия с адреси на управления в държавите-членки да рекламират своите услуги посредством всички налични комуникационни средства, в държавата-членка на клона или държавата-членка по предоставяне на услугите, по силата на всякакви правила, регламентиращи формата и съдържанието на такава реклама, приети в общ интерес.
Член 42
1. Член 20 от Директива 88/357/EИО се отменя.
2. В случай на ликвидиране на застрахователно предприятие, задълженията, произтичащи от договори, сключени чрез клон или по силата на свободното предоставяне на услуги се посрещат по същия начин, както тези, произтичащи от другите застрахователни договори на това предприятие, без разлика по отношение на националността на застрахованите лица и бенефициерите.
Член 43
1. Член 21 от Директива 88/357/EИО се отменя.
2. Когато се предлага застраховка съгласно правото на установяване или свободното предоставяне на услуги, титулярът на застрахователна полица, преди поемането на задължение, се уведомява от държавата-членка, в която се намира главното управление или, ако е целесъобразно, клонът, с който се сключва договора.
Всякакви документи, издадени на титуляр на полица, трябва да предават информацията, посочена в първата алинея.
Задълженията, наложени в първите две алинеи, не се прилагат към рисковете, посочени в член 5, буква г) от Директива 73/239/EИО.
3. В договора или във всеки друг документ, предоставящ покритие, заедно със застрахователното предложение, когато то е обвързващо за титуляр на полица, трябва да се посочи адресът на седалището или, по целесъобразност, на клона на застрахователното предприятие, което предлага покритието.
Всяка държава-членка може да изисква името и адреса на представителя на застрахователното предприятие, посочени в член 12a, параграф 4 от Директива 88/357/EИО да фигурират също в документите, посочени в първата алинея.
Член 44
1. Член 22 от Директива 88/357/EИО се отменя.
2. Всяко застрахователно предприятие информира компетентните органи на своята държава-членка по произход, отделно по отношение на транзакции, извършвани по правото на установяване и тези, извършвани по силата на свободното предоставяне на услуги, за размера на премиите, исковете и комисионните, без приспадане на презастраховането от държава-членка и от група класове, и също по отношение на клас 10 от буква А от приложението към Директива 73/239/EИО, без да се включват отговорността на превозвача, честотата и средната стойност на исковете.
Групите класове се определят с настоящото както следва:
-
злополука и болест (класове 1 и 2),
-
автомобилна (класове 3, 7 и 10, цифрите за клас 10, без да се включва отговорността на превозвача, която фигурира отделно),
-
пожар и други имуществени вреди (класове 8 и 9),
-
авиация, морски транспорт и транспорт (класове 4, 5, 6, 7, 11 и 12),
-
обща гражданска отговорност (клас 13),
-
кредит и гаранции (класове 14 и 15),
-
други класове (класове 16, 17 и 18).
Компетентният орган на държавата-членка по произход изпращат тази информация в разумен срок и в сбита форма на компетентните органи на всяка от засегнатите държави-членки, които отправят такова искане.
Член 45
1. Член 24 от Директива 88/357/EИО се отменя.
2. Нито една разпоредба в настоящата директива не засяга правото на държава-членка да изисква от предприятията, извършващи дейност на нейна територия съгласно правото на установяване или съгласно свободното предоставяне на услуги да се присъединяват или да участват, при същите условия както и предприятията, получили разрешително за това, във всякакви схеми, предназначени да гарантират изплащането на искове за обезщетение на застраховани лица и увредени трети страни.
Член 46
1. Член 25 от Директива 88/357/EИО се отменя.
2. Без да се засяга всяка последваща хармонизация, застрахователните премии по всеки застрахователен договор подлежат изключително на облагане с косвени данъци и парафискални такси в държавата-членка, където е разположен рискът, както е определено в член 2, буква г) от Директива 88/357/EИО, и също, в случая с Испания, на облагане със законоустановените допълнителни такси в полза на Испанския Consorcio de Compensación de Seguros за изпълнение на неговите функции, свързани с компенсирането на загуби, произтичащи от извънредни събития, настъпващи в тази държава-членка.
Чрез дерогация от член 2, буква г), първо тире от Директива 88/357/EИО и за целите на настоящия параграф, движимо имущество, намиращо се в сграда, разположена на територията на държава-членка, с изключение на стоки в търговски транзит, се счита за риск, разположен в тази държава-членка, дори ако сградата и нейното съдържание не са покрити от същата застрахователна полица.
Приложимото към договора право според член 7 от Директива 88/357/EИО не засяга приложимия данъчен режим
С оглед на предстояща бъдеща хармонизация всяка държава-членка прилага към тези предприятия, които покриват рискове на нейна територия, националните си разпоредби, за да гарантира събирането на косвените данъци и парафискалните такси, дължими съгласно първата алинея.
ДЯЛ V
ПРЕХОДНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 47
Федерална република Германия може да отложи до 1 януари 1996 г. прилагането на член 54, параграф 2, втора алинея, първо изречение. По време на този период разпоредбите на следната алинея ще се прилагат в ситуацията, посочена в член 54, параграф 2.
Когато техническата база за изчисляване на премиите е съобщена на компетентните органи на държавата-членка по произход в съответствие с член 54, параграф 2, втора алинея, трето изречение, тези органи незабавно изпращат тази информация на компетентните органи на държавата-членка, където е разположен рискът, така че те да могат да предложат своя коментар. Ако компетентните органи на държавата-членка по произход не вземат предвид тези коментари, те уведомяват компетентните органи на държавата-членка, където е разположен рискът съответно подробно и излагат причините си.
Член 48
Държавите-членки могат да позволяват на предприятия с главни управления на тяхна територия, чиито сгради и земя, покриващи техническите им резерви, надвишават, в момента на съобщаване на настоящата директива, процента, заложен в член 22, параграф 1, буква a), период, изтичащ не по-късно от 31 декември 1998 г., в рамките на който да се съобразят с тази разпоредба.
Член 49
Кралство Дания може да отложи до 1 януари 1999 г. прилагането на настоящата директива към задължителното застраховане срещу трудови злополуки. По време на този период изключението, предвидено в член 12, параграф 2 от Директива 88/357/EИО за трудови злополуки продължава да се прилага в Кралство Дания.
Член 50
Испания, до 31 декември 1996 г., и Гърция и Португалия, до 31 декември 1998 г., могат да прилагат следния преходен режим към договори, покриващи рискове, разположени изключително в една от тези държави-членки, различна от определените в член 5, буква г) от Директива 73/239/EИО:
a)
чрез дерогация от член 8, параграф 3 от Директива 73/239/EИО и от членове 29 и 39 от настоящата директива, компетентните органи на съответната държава-членка могат да изискват съобщаване, преди използване, на общите и специални условия на застрахователната полица;
б)
размерът на техническите резерви, свързани с договорите, посочени в настоящия член, се определя под надзора на въпросната държава-членка в съответствие със собствените ѝ правила или, при липса на такива, в съответствие с процедурите, установени на нейна територия съгласно настоящата директива. Покриването на тези технически резерви с равни и съпоставими активи и местонахождението на тези активи се осъществява под надзора на тази държава-членка в съответствие с правилата и практиките, приети в съответствие с настоящата директива.
ДЯЛ VI
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 51
Следните технически промени на Директиви 73/239/EИО и 88/357/EИО и на настоящата директива се приемат в съответствие с процедурите, заложени в Директива 91/675/EИО:
-
разширяване на правните форми, предвидени в член 8, параграф 1, буква а) от Директива 73/239/EИО,
-
изменения в списъка, съдържащ се в приложението към Директива 73/239/EИО, или адаптиране на терминологията, използвана в този списък предвид развитието на застрахователните пазари,
-
изясняване на компонентите, съставляващи границата на платежоспособност, вписана в член 16, параграф 1 от Директива 73/239/EИО предвид създаването на нови финансови инструменти,
-
промяна на минималния гаранционен фонд, предвиден в член 17, параграф 2 от Директива 73/239/EИО предвид икономическото и финансовото развитие,
-
изменения с оглед създаването на нови финансови инструменти на списъка на активи, приемливи за покриване на техническите резерви, посочени в член 21 от настоящата директива и на правилата за разпределение на инвестициите, указани в член 22,
-
промени в либерализирането на правилата за съпоставимост, определени в приложение I към Директива 88/357/EИО, предвид развитието на нови инструменти за валутно хеджиране или напредъка с оглед изграждането на икономически и паричен съюз,
-
изясняване на определенията за осигуряване на еднаквото прилагане на Директиви 73/239/EИО и 88/357/EИО и на настоящата директива навсякъде в Общността.
Член 52
1. Клонове, започнали дейност в съответствие с разпоредбите, действащи в тяхната държава-членка по установяване, преди влизане в сила на разпоредбите, приети за прилагане на настоящата директива, се считат за предмет на процедурите, залегнали в член 10, параграфи 1-5 от Директива 73/239/EИО. Те се управляват, от датата на влизане в сила, от членове 15, 19, 20 и 22 от Директива 73/239/EИО и от член 40 от настоящата директива.
2. Членове 34 и 35 не засягат правата, придобити от застрахователни предприятия, извършващи дейност по силата на свободното предоставяне на услуги, преди влизане в сила на разпоредбите, приети за прилагането на настоящата директива.
Член 53
В Директива 73/239/EИО се добавя следният член:
„Член 28a
1. Съгласно условията, залегнали във вътрешното право, всяка държава-членка разрешава на агенции и клонове, учредени на нейна територия и обхванати от настоящия дял, да прехвърлят всички или част от своя портфейл от договори на цесионер, установен в същата държава-членка, ако компетентните органи на тази държава-членка или, ако е целесъобразно, на държавата-членка, посочена в член 26 удостоверят че, след като прехвърлянето бъде взето предвид, цесионерът притежава необходимата граница на платежоспособност.
2. Съгласно условията, залегнали във вътрешното право, всяка държава-членка разрешава на агенции и клонове, учредени на нейна територия и обхванати от настоящия дял, да прехвърлят всички или отделен вид застраховки от своя портфейл от договори на застрахователно предприятие с главно управление в друга държава-членка, ако компетентните органи на тази държава-членка удостоверят, че след като прехвърлянето бъде взето предвид, цесионерът притежава необходимата граница на платежоспособност.
3. Ако съгласно условията, залегнали във вътрешното право, държава-членка разреши на агенции и клонове, учредени на нейна територия и обхванати от настоящия дял, да прехвърлят всички или отделен вид застраховки от своя портфейл от договори на агенция или клон, обхванати от настоящия дял и учредени на територията на друга държава-членка тя осигурява компетентните органи на държавата-членка на цесионерът или, ако е целесъобразно, на държавата-членка, посочена в член 26, да удостоверят, че след като прехвърлянето бъде взето предвид, цесионерът притежава необходимата граница на платежоспособност, че законът на държавата-членка на цесионерът позволява такова прехвърляне и че тази държава се е съгласила с прехвърлянето.
4. При обстоятелствата, посочени в параграфи 1, 2 и 3, държавата-членка, в която са разположени прехвърлящата агенция или клон, разрешава прехвърлянето след получаване на съгласието на компетентните органи на държавата-членка, в която са разположени рисковете, когато е различна от държавата-членка, в която са разположени прехвърлящата агенция или клон.
5. Компетентните органи на държавата-членка, с която е направена консултация, дават мнението или съгласието си на компетентните органи на държавата-членка по произход на прехвърлящото застрахователно предприятие в рамките на три месеца от получаване на искането; отсъствието на отговор от органите в рамките на този период се счита за равнозначно на благоприятно мнение или мълчаливо съгласие.
6. Прехвърляне, разрешено съгласно настоящия член, се публикува, както е предвидено във вътрешното право на държавата-членка, където е разположен рискът. Такива прехвърляния са автоматично валидни спрямо титуляри на полици, застраховани лица и всякакви друг лица, имащи права или задължения по прехвърляните договори.
Настоящата разпоредба не засяга правата на държавата-членка да предоставя на титулярите на полици възможност да прекратяват договори в рамките на фиксиран период след прехвърлянето.“
Член 54
1. Независимо от всякакви разпоредби на противното държава-членка, в която договори, покриващи рискове от клас 2 от буква А от приложението към Директива 73/239/EИО могат да служат за частична или пълна алтернатива на здравното покритие, предвидено от правната система за социално осигуряване, могат да изискват тези договори да съответстват на специалните правни разпоредби, приети от тази държава-членка в защита на общия интерес в този клас застраховки и общите и специални условия на тази застраховка да бъдат съобщавани на компетентните органи на тази държава-членка преди използване.
2. Държавите-членки могат да изискват системата за здравно осигуряване, посочена в параграф 1, да функционира на техническа база, близка до тази на животозастраховането, където:
-
плащаните премии се изчисляват на база таблици на заболяване и други статистически данни, относими към държавата-членка, където е разположен рискът в съответствие с математическите методи, използвани в застраховането,
-
отделя се резерв за напреднала възраст,
-
застрахователят може да прекрати договора само в рамките на фиксиран период, определен от държавата-членка, където е разположен рискът,
-
договорът разпорежда, че вноските могат да бъдат увеличени или плащанията намалени, дори за текущи договори,
-
договорът постановява, че титулярът на полица може да промени съществуващия си договор с нов договор, съобразявайки се с параграф 1, предложен от същото застрахователно предприятие или същия клон и вземащ предвид придобитите му права. По-специално трябва да се държи сметка за резерва за напреднала възраст и нов медицински преглед може да бъде изискан само за увеличено покритие.
В такъв случай компетентните органи на съответната държава-членка публикуват таблиците на заболявания и други съответни статистически данни, посочени в първата алинея и ги предават на компетентните органи на държавата-членка по произход. Премиите трябва да бъдат достатъчни, при благоразумно допускане от гледна точка на статистическия застрахователен риск, предприятията да са в състояние да изпълнят всичките си задължения спрямо всички аспекти на финансовото им състояние. Държавата-членка по произход изисква техническите резерви за изчисляване на премиите да се съобщават на компетентните органи преди продукта да бъде пуснат в обращение. Настоящият параграф се прилага и когато се променят съществуващи договори.
Член 55
Държавите-членки могат да изискват от всяко застрахователно предприятие, предлагащо на свой риск задължителни застраховки трудова злополука на тяхна територия да спазват специфичните разпоредби на вътрешното им право, отнасящи се до такова застраховане, с изключение на разпоредбите за финансовия надзор, които са изключителен прерогатив на държавата-членка по произход.
Член 56
Държавите-членки осигуряват решенията, взети за застрахователно предприятие съгласно законовите, подзаконовите и административните разпоредби, приети в съответствие с настоящата директива, да могат да се ползват от правото за обжалване пред съд.
Член 57
1. Държавите-членки приемат законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива най-късно до 31 декември 1993 г. и ги въвеждат в сила преди 1 юли 1994 г. Те незабавно информират Комисията за това.
Когато държавите-членки приемат такива мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
2. Държавите-членки съобщават на Комисията текстовете на основните разпоредби от националното законодателство, които приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 58
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Люксембург на 18 юни 1992 година.
DIRETTIVA 92/49/CEE CONSIGLIO del 18 giugno 1992 che coordina le disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative riguardanti l'assicurazione diretta diversa dall'assicurazione sulla vita e che modifica le direttive 73/239/CEE e 88/357/CEE (terza direttiva assicurazione non vita)
IL CONSIGLIO DELLE COMUNITÀ EUROPEE,
visto il trattato che istituisce la Comunità economica europea, in particolare l'articolo 57, paragrafo 2 e l'articolo 66,
vista la proposta della Commissione(1) ,
in cooperazione con il Parlamento europeo(2) ,
visto il parere del Comitato economico e sociale(3) ,
(1) considerando che è necessario completare il mercato interno nel settore dell'assicurazione diretta diversa dall'assicurazione sulla vita, sotto il duplice profilo della libertà di stabilimento e della libertà di prestazione dei servizi, allo scopo di facilitare alle imprese di assicurazione che hanno la propria sede sociale nella Comunità la copertura dei rischi situati all'interno della Comunità;
(2) considerando che la seconda direttiva 88/357/CEE del Consiglio, del 22 giugno 1988, che coordina le disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative riguardanti l'assicurazione diretta diversa dall'assicurazione sulla vita, fissa le disposizioni volte ad agevolare l'esercizio effettivo della libera prestazione di servizi e modifica la direttiva 73/239/CEE(4) , in seguito denominata «seconda direttiva», ha contribuito in larga misura alla realizzazione del mercato interno nel settore dell'assicurazione diretta diversa dall'assicurazione sulla vita, accordando ai contraenti che, per la loro qualità, la loro importanza o la natura del rischio da assicurare, non necessitano di una particolare tutela nello Stato membro in cui il rischio è situato, la piena libertà di fare ricorso al più ampio mercato possibile delle assicurazioni;
(3) considerando che la direttiva 88/357/CEE rappresenta perciò una tappa importante verso il ravvicinamento dei mercati nazionali in un unico mercato integrato, tappa che deve essere completata da altri strumenti comunitari al fine di dare a tutti i contraenti, indipendentemente dalla loro qualità, dalla loro importanza o dalla natura del rischio da assicurare, la possibilità di fare ricorso a qualsiasi assicuratore che abbia la propria sede sociale nella Comunità e che vi svolga la propria attività in regime di libero stabilimento o di libera prestazione di servizi, garantendo loro al tempo stesso un livello adeguato di tutela;
(4) considerando che la presente direttiva rientra nel quadro della normativa già realizzata, in particolare dalla prima direttiva 73/239/CEE del Consiglio del 24 luglio 1973, recante coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative in materia di accesso e di esercizio dell'assicurazione diretta diversa dall'assicurazione sulla vita(5) , e dalla direttiva 91/674/CEE del Consiglio, del 19 dicembre 1991, relativa ai conti annuali e ai conti consolidati delle imprese di assicurazione(6) ;
(5) considerando che l'impostazione adottata consiste nell'attuare le forme di armonizzazione essenziali, necessarie e sufficienti ad ottenere il reciproco riconoscimento delle autorizzazioni e dei sistemi di controllo prudenziale, così da rendere possibile il rilascio di un'autorizzazione unica valida in tutta la Comunità e l'applicazione del principio del controllo da parte dello Stato membro d'origine;
(6) considerando che, di conseguenza, l'accesso all'attività assicurativa e l'esercizio della stessa saranno d'ora in poi subordinati alla concessione di un'autorizzazione amministrativa unica, rilasciata dalle autorità dello Stato membro in cui l'impresa di assicurazione ha la propria sede sociale; che grazie a tale autorizzazione l'impresa può svolgere le proprie attività ovunque nella Comunità, sia in regime di libero stabilimento, sia in regime di libera prestazione di servizi; che lo Stato membro della succursale o della libera prestazione di servizi non potrà più richiedere una nuova autorizzazione alle imprese di assicurazione che intendono esercitarvi le proprie attività assicurative e che sono già autorizzate nello Stato membro d'origine; che è pertanto opportuno modificare in tal senso le direttive 73/239/CEE e 88/357/CEE;
(7) considerando che spetta ormai alle autorità competenti dello Stato membro d'origine vigilare sulla situazione finanziaria dell'impresa di assicurazione, in particolare sulla solvibilità e sulla costituzione di riserve tecniche sufficienti, nonché sulla loro rappresentazione mediante congrue attività;
(8) considerando che talune disposizioni della presente direttiva definiscono norme minime; che lo Stato membro di origine può imporre norme più restrittive nei confronti delle imprese di assicurazione autorizzate dalle proprie autorità competenti;
(9) considerando che le autorità competenti degli Stati membri devono pertanto disporre dei mezzi di controllo necessari ad assicurare l'esercizio ordinato delle attività dell'impresa di assicurazione nell'insieme della Comunità, svolte in regime di libero stabilimento o in regime di libera prestazione dei servizi; che, in particolare, le autorità competenti degli Stati membri devono poter adottare appropriate misure di salvaguardia od imporre sanzioni volte a prevenire irregolarità ed infrazioni eventuali alle disposizioni in materia di controllo delle assicurazioni;
(10) considerando che il mercato unico comporta uno spazio senza frontiere interne ed implica l'accesso all'insieme delle attività assicurative diverse dall'assicurazione sulla vita in tutta la Comunità e, di conseguenza, la possibilità per ogni assicuratore debitamente autorizzato di coprire qualsiasi rischio tra quelli elencati in allegato alla direttiva 73/239/CEE; che a tal fine è necessario sopprimere il monopolio accordato a taluni organismi in certi Stati membri per la copertura di determinati rischi;
(11) considerando che occorre adeguare le disposizioni concernenti il trasferimento del portafoglio al regime giuridico dell'autorizzazione unica istituito dalla presente direttiva;
(12) considerando che con la direttiva 91/674/CEE si è già realizzata l'armonizzazione essenziale delle disposizioni degli Stati membri in materia di costituzione delle riserve tecniche cui gli assicuratori sono tenuti a garanzia degli impegni sottoscritti, armonizzazione che permette di accordare il beneficio del riconoscimento reciproco di tali riserve;
(13) considerando che è opportuno coordinare le norme concernenti la diversificazione, la localizzazione e la congruenza dei cespiti ammessi a rappresentare le riserve tecniche al fine di agevolare il riconoscimento reciproco delle disposizioni degli Stati membri; che tale coordinamento deve tener conto delle misure adottate in materia di liberalizzazione dei movimenti di capitali dalla direttiva 88/361/CEE del Consiglio, del 24 giugno 1988, per la realizzazione dell'articolo 67 del trattato(7) , nonché dei progressi compiuti dalla Comunità ai fini del completamento dell'unione economica e monetaria;
(14) considerando peraltro che lo Stato membro d'origine non può esigere dalle imprese di assicurazione di investire le attività di contropartita delle loro riserve tecniche in categorie determinate di investimenti, essendo tali prescrizioni incompatibili con le misure in materia di libera circolazione dei capitali previste dalla direttiva 88/361/CEE;
(15) considerando che, in attesa di una direttiva sui servizi di investimento la quale armonizzi tra l'altro la definizione della nozione di mercato regolamentato, è necessario, ai fini della presente direttiva e fatta salva la futura regolamentazione, dare una definizione provvisoria a questa nozione, la quale sarà sostituita da una definizione che sarà stata oggetto di armonizzazione comunitaria e che assegnerà allo Stato membro di origine del mercato le responsabilità che la presente direttiva assegna in materia, a titolo transitorio, allo Stato membro di origine dell'impresa di assicurazione;
(16) considerando che è opportuno completare l'elenco degli elementi che si prestano ad essere utilizzati per la costituzione del margine di solvibilità, richiesto dalla direttiva 73/239/CEE, al fine di tener conto dei nuovi strumenti finanziari e delle facilitazioni accordate alle altre istituzioni finanziarie per l'alimentazione dei loro fondo propri;
(17) considerando che nel quadro del mercato assicurativo integrato è opportuno accordare ai contraenti assicurati che per la loro qualità, la loro importanza o la natura del rischio da assicurare non necessitano di una particolare tutela nello Stato in cui il rischio è situato, la piena libertà di scelta del diritto applicabile al contratto di assicurazione;
(18) considerando che l'armonizzazione della normativa in materia di contratto di assicurazione non è una condizione preliminare per la realizzazione del mercato interno delle assicurazioni; che quindi la possibilità lasciata agli Stati membri di imporre l'applicazione della propria normativa ai contratti assicurativi che coprono rischi situati sul loro territorio è tale da offrire garanzie sufficienti ai contraenti assicurati che necessitano di una particolare tutela;
(19) considerando che, nel quadro del mercato interno, è nell'interesse del contraente avere accesso alla più ampia gamma possibile di prodotti assicurativi offerti nella Comunità, al fine di poter scegliere tra essi il più adeguato alle sue esigenze; che spetta allo Stato membro in cui è situato il rischio vigilare affinché non sussista alcun ostacolo alla possibilità di commercializzare sul suo territorio tutti i prodotti assicurativi offerti nella Comunità, purché detti prodotti non siano contrari alle disposizioni giuridiche di interesse generale in vigore nello Stato membro in cui è situato il rischio e nella misura in cui l'interesse generale non sia salvaguardato dalle disposizioni dello Stato membro d'origine, sempreché tali disposizioni si applichino senza discriminazioni a qualsiasi impresa operante in detto Stato membro e siano obiettivamente necessarie e proporzionate all'obiettivo perseguito;
(20) considerando che gli Stati membri devono poter vigilare affinché i prodotti assicurativi e la documentazione contrattuale utilizzata per la copertura dei rischi situati sul loro territorio in regime di libero stabilimento o di libera prestazione di servizi rispettino le disposizioni giuridiche specifiche di interesse generale applicabili; che i sistemi di controllo da utilizzare devono adattarsi alle esigenze del mercato interno senza costituire una condizione preliminare all'esercizio dell'attività assicurativa; che in questa prospettiva i sistemi di approvazione preventiva delle condizioni assicurative non sembrano giustificati; che è opportuno di conseguenza predisporre altri sistemi più appropriati alle esigenze del mercato interno e tali da permettere ad ogni Stato membro di garantire l'essenziale tutela dei contraenti;
(21) considerando che è auspicabile che il contraente, qualora si tratti di una persona fisica, sia informato dall'impresa di assicurazione della legislazione applicabile al contratto nonché delle disposizioni relative all'esame dei reclami dei contraenti assicurati in merito al contratto stesso;
(22) considerando che in taluni Stati membri l'assicurazione malattia privata o sottoscritta su base volontaria sostituisce parzialmente o totalmente la copertura sanitaria offerta dai regimi di previdenza sociale;
(23) considerando che la natura e le ripercussioni sociali dei contratti di assicurazione malattia giustificano che le autorità dello Stato membro in cui è situato il rischio impongano la notifica sistematica delle condizioni generali e speciali di tali contratti al fine di verificare che questi ultimi sostituiscano parzialmente o totalmente la copertura sanitaria offerta dal regime di previdenza sociale; che tale verifica non deve costituire una condizione preliminare alla commercializzazione dei prodotti; che la natura particolare dell'assicurazione malattia, che sostituisce parzialmente o totalmente la copertura sanitaria offerta dal regime di previdenza sociale, si distingue dagli altri rami dell'assicurazione «danni» e dell'assicurazione sulla vita in quanto è necessario garantire ai contraenti l'effettivo accesso ad un'assicurazione malattia privata o sottoscritta su base volontaria, indipendentemente dalla loro età e dal loro stato di salute;
(24) considerando che taluni Stati membri hanno adottato a tal fine disposizioni legislative specifiche; che, nell'interesse generale, è possibile adottare o mantenere disposizioni legislative nella misura in cui non limitino indebitamente la libertà di stabilimento o di prestazione di servizi, fermo restando che tali disposizioni devono applicarsi in modo identico qualunque sia lo Stato d'origine dell'impresa; che la natura di dette disposizioni legislative può variare secondo la situazione che prevale nello Stato membro che le adotta; che tali disposizioni possono contenere una disposizione che preveda la mancanza di restrizioni di adesione, la tariffazione su base uniforme per tipo di contratto e la copertura a vita; che il medesimo obiettivo può essere altresì conseguito esigendo che le imprese che offrono un'assicurazione malattia privata o sottoscritta su base volontaria propongano contratti tipo la cui copertura sia in linea con quella dei regimi legali di previdenza sociale e il cui premio sia uguale o inferiore ad un massimo prescritto e partecipino a sistemi di compensazione delle perdite; che si potrebbe esigere anche che la base tecnica dell'assicurazione malattia privata o sottoscritta su base volontaria sia analoga a quella dell'assicurazione sulla vita;
(25) considerando che a seguito del coordinamento realizzato dalla direttiva 73/239/CEE, nella versione modificata dalla presente direttiva, non è più giustificata la possibilità accordata alla Repubblica federale di Germania all'articolo 7, paragrafo 2, lettera c) della stessa direttiva di vietare il cumulo dell'assicurazione malattia con altri rami e che detta possibilità deve dunque essere soppressa;
(26) considerando che gli Stati membri possono esigere da qualsiasi impresa di assicurazione, la quale pratichi a proprio rischio l'assicurazione obbligatoria contro gli infortuni sul lavoro nel loro territorio, il rispetto delle disposizioni specifiche previste nella loro legislazione nazionale per tale assicurazione; che tale condizione non può tuttavia applicarsi alle disposizioni relative alla sorveglianza finanziaria che è di esclusiva competenza dello Stato membro d'origine;
(27) considerando che l'esercizio della libertà di stabilimento richiede una presenza permanente nello Stato membro della succursale; che, per tener conto degli interessi particolari degli assicurati e delle vittime in caso di assicurazione di responsabilità civile autoveicoli, è necessaria l'esistenza nello Stato membro della succursale di strutture adeguate che abbiano il compito di raccogliere tutte le informazioni necessarie riguardanti i fascicoli d'indennizzo relativi a questo rischio, e che dispongano di poteri sufficienti per rappresentare l'impresa presso le persone danneggiate e suscettibili di reclamare un indennizzo come pure il pagamento di quest'ultimo, e per rappresentare detta impresa o, qualora occorra, per farla rappresentare, a proposito di tali domande d'indennizzo, dinanzi ai tribunali e alle autorità di questo Stato membro;
(28) considerando che nel quadro del mercato interno nessuno Stato membro può ormai vietare l'esercizio simultaneo dell'attività assicurativa sul proprio territorio in regime di stabilimento ed in regime di prestazione di servizi; che è pertanto opportuno sopprimere la facoltà accordata in tal senso agli Stati membri nella direttiva 88/357/CEE;
(29) considerando che è opportuno predisporre un regime di sanzioni applicabili quando l'impresa di assicurazione non si conforma nello Stato membro in cui è situato il rischio alle disposizioni d'interesse generale ad essa applicabili;
(30) considerando che in taluni Stati membri le operazioni di assicurazione non sono sottoposte ad alcuna forma di imposizione indiretta, mentre nella maggioranza degli Stati vengono applicate imposte particolari ed altre forme di contributo, fra cui addizionali a beneficio di organismi di compensazione; che, in questi ultimi Stati membri tali imposte e contributi presentano sensibili divergenze in fatto di strutture e di aliquote; che è opportuno evitare che le differenze esistenti si traducano in distorsioni di concorrenza per i servizi di assicurazione tra Stati membri; che, fatta salva una successiva armonizzazione, con l'applicazione del regime fiscale e di altre forme di contributo previste dallo Stato membro in cui il rischio è situato si può ovviare a tale inconveniente, e che spetta agli Stati membri stabilire le modalità per assicurare la riscossione di tali imposte e contributi;
(31) considerando che potrà risultare necessario, a determinati intervalli di tempo, apportare modifiche tecniche alle norme dettagliate che figurano nella presente direttiva in modo da tener conto dei nuovi sviluppi intervenuti nel settore assicurativo; che la Commissione procederà a tali modifiche, nella misura in cui esse siano necessarie, dopo aver consultato il comitato consultivo per le assicurazioni, istituito nella direttiva 91/675/CEE(8) nell'ambito dei poteri di esecuzione conferiti alla Commissione dalle disposizioni del trattato;
(32) considerando che è necessario fissare disposizioni specifiche atte ad assicurare il passaggio dal regime giuridico esistente al momento della messa in applicazione della presente direttiva verso il regime da essa istituito; che tali disposizioni devono servire ad evitare un carico di lavoro supplementare per le autorità competenti degli Stati membri;
(33) considerando che, ai sensi dell'articolo 8 C del trattato occorre tener conto dell'ampiezza dello sforzo che deve essere sostenuto da alcune economie che presentano differenze di sviluppo; che occorre pertanto accordare a taluni Stati membri un regime transitorio che consenta un'applicazione graduale delle disposizioni della presente direttiva,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DIRETTIVA:
TITOLO I DEFINIZIONI E CAMPO D'APPLICAZIONE
Articolo 1
Ai fini della presente direttiva si intende per:
a) «impresa di assicurazione»: ogni impresa che abbia ottenuto l'autorizzazione amministrativa conformemente all'articolo 6 della direttiva 73/239/CEE;
b) «succursale»: qualsiasi agenzia o succursale di un'impresa di assicurazione, in funzione dell'articolo 3 della direttiva 88/357/CEE;
c) «Stato membro d'origine»: lo Stato membro in cui è situata la sede sociale dell'impresa di assicurazione che copre il rischio;
d) «Stato membro della succursale»: lo Stato membro in cui è situata la succursale che copre il rischio;
e) «Stato membro di prestazione di servizi»: lo Stato membro in cui è situato il rischio ai sensi dell'articolo 2, lettera d) della direttiva 88/357/CEE, quando questo è coperto da un'impresa di assicurazione o da una succursale situata in un altro Stato membro;
f) «controllo»: il legame esistente tra un'impresa madre e un'impresa figlia previsto all'articolo 1 della direttiva 83/349/CEE(9) , o una relazione della stessa natura tra una persona fisica o giuridica e un'impresa;
g) «partecipazione qualificata»: il fatto di detenere in un'impresa direttamente o indirettamente almeno il 10 % del capitale o dei diritti di voto o qualsiasi altra possibilità di esercitare una notevole influenza sulla gestione dell'impresa in cui è detenuta una partecipazione.
Ai fini dell'applicazione di questa definizione, negli articoli 8 e 15 della presente direttiva e delle altre quote di partecipazione di cui all'articolo 15, sono presi in considerazione i diritti di voto di cui all'articolo 7 della direttiva 88/627/CEE(10) ;
h) «impresa madre»: un'impresa madre ai sensi degli articoli 1 e 2 della direttiva 83/349/CEE;
i) «impresa figlia»: un'impresa figlia ai sensi degli articoli 1 e 2 della direttiva 83/349/CEE, ogni impresa figlia di un'impresa figlia è parimenti considerata come impresa figlia dell'impresa madre a cui fanno capo tali imprese;
j) «mercato regolamentato»: un mercato finanziario considerato dallo Stato membro d'origine dell'impresa come un mercato regolamentato in attesa di una definizione che sarà data nell'ambito di una direttiva sui servizi di investimento e caratterizzato:
- da un funzionamento regolare e
- dal fatto che le disposizioni stabilite o approvate dalle autorità appropriate definiscono le condizioni di funzionamento del mercato, le condizioni di accesso al mercato, nonché quando è applicabile la direttiva 79/279/CEE del Consiglio, del 5 marzo 1979, concernente il coordinamento delle condizioni per l'ammissione di valori mobiliari alla quotazione ufficiale di una borsa valori(11) , le condizioni di ammissione alla quotazione fissate dalla direttiva precitata, e se detta direttiva non è applicabile, le condizioni che devono essere soddisfatte da tali strumenti finanziari per poter essere effettivamente negoziati sul mercato.
Ai fini della presente direttiva, un mercato regolamentato può essere situato in uno Stato membro o in un paese terzo. In quest'ultimo caso il mercato deve essere riconosciuto dallo Stato membro di origine dell'impresa e deve soddisfare requisiti analoghi. Gli strumenti finanziari che vengono in esso negoziati devono essere di qualità comparabile a quella degli strumenti negoziati sul mercato o sui mercati regolamentato/i dallo Stato membro in questione;
k) «autorità competenti»: le autorità nazionali incaricate, in virtù di una legge o di una normativa, del controllo delle imprese di assicurazione.
Articolo 2
1. La presente direttiva riguarda le assicurazioni e imprese di cui all'articolo 1 della direttiva 73/239/CEE.
2. La presente direttiva non riguarda né le assicurazioni ed operazioni, né le imprese ed istituzioni che esulano dall'ambito di applicazione della direttiva 73/239/CEE, né gli enti di cui all'articolo 4 della prima direttiva.
Articolo 3
In deroga all'articolo 2, paragrafo 2, gli Stati membri adottano tutte le disposizioni affinché i monopoli concernenti l'accesso all'attività di alcuni rami assicurativi, accordati agli enti stabiliti sul loro territorio e previsti all'articolo 4 della direttiva 73/239/CEE, siano soppressi entro il 1o luglio 1994.
TITOLO II ACCESSO ALL'ATTIVITÀ ASSICURATIVA
Articolo 4
Il testo dell'articolo 6 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 6
L'accesso all'attività di assicurazione diretta è subordinato alla concessione di un'autorizzazione amministrativa preliminare.
Questa autorizzazione deve essere richiesta alle autorità dello Stato membro d'origine:
a) dall'impresa che stabilisce la propria sede sociale sul territorio di detto Stato membro;
b) dall'impresa che, dopo aver ricevuto l'autorizzazione di cui al primo comma, estende la propria attività ad un intero ramo o ad altri rami.»
Articolo 5
Il testo dell'articolo 7 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 7
1. L'autorizzazione è valida per l'intera Comunità. Essa permette all'impresa di esercitarvi attività in regime di libero stabilimento o in regime di libera prestazione di servizi.
2. L'autorizzazione è accordata per ramo. Essa riguarda l'intero ramo, a meno che il richiedente desideri garantire soltanto una parte dei rischi rientranti in tale ramo, quali previsti al punto A dell'allegato.
Tuttavia:
a) ogni Stato membro ha facoltà di accordare l'autorizzazione per i gruppi di rami indicati al punto B dell'allegato, dandole la denominazione corrispondente ivi prevista;
b) l'autorizzazione accordata per un ramo o per un gruppo di rami è valida anche per la copertura dei rischi accessori compresi in un altro ramo, se sono soddisfatte le condizioni previste al punto C dell'allegato.»
Articolo 6
Il testo dell'articolo 8 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 8
1. Lo Stato membro di origine esige che le imprese di assicurazione richiedenti l'autorizzazione
a) adottino una delle forme seguenti:
- per quanto riguarda il Regno del Belgio: "société anonyme/naamloze vennootschap"; "société en commandite par actions/commanditaire vennootschap op aandelen"; "association d'assurance mutuelle/onderlinge verzekeringsverenigine"; "société coopérative/cooeperatieve vennootschap";
- per quanto riguarda il Regno di Danimarca: "aktieselskaber", "gensidige selskaber";
- per quanto riguarda la Repubblica federale di Germania: "Aktiengesellschaft", "Versicherungsverein auf Gegenseitigkeit", "oeffentlich-rechtliches Wettbewerbsversicherungsunternehmen";
- per quanto riguarda la Repubblica francese: "Société anonyme, société d'assurance mutuelle", "institution de prévoyance régie par le code de la sécurité sociale", "institution de prevoyance régie par le code rural", "mutuelles régies par le code de la mutualité";
- per quanto riguarda l'Irlanda: "incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited";
- per quanto riguarda la Repubblica italiana: "società per azioni", "società cooperativa", "mutua di assicurazione";
- per quanto riguarda il Granducato del Lussemburgo: "société anonyme", "société en commandite par action", "association d'assurances mutuelles", "société coopérative";
- per quanto riguarda il Regno dei Paesi Bassi: "naamloze vennootschap", "onderlinge waarborgmaatschappij";
- per quanto riguarda il Regno Unito: "incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited", "societies registered under the Industrial and Provident Societies Acts", "societies registered under the Friendly Societies Act", "the association of underwriters known as Lloyd's";
- per quanto riguarda la Repubblica ellenica: "anonymi etaireia", "allilasfalistikos synetairismos";
- per quanto riguarda il Regno di Spagna: "sociedad anónima", "sociedad mútua", "sociedad cooperativa";
- per quanto riguarda la Repubblica portoghese: "sociedade anonima", "mutua de seguros".
L'impresa di assicurazione potrà assumere altresì la forma di società europea (SE) quando questa sarà istituita.
Gli Stati membri possono inoltre creare, ove occorra, imprese che assumano qualsiasi forma di diritto pubblico, purché abbiano lo scopo di fare operazioni di assicurazione a condizioni equivalenti a quelle delle imprese di diritto privato;
b) limitino il loro oggetto sociale all'attività assicurativa e alle operazioni che ne discendono direttamente, escludendo qualsiasi altra attività commerciale;
c) presentino un programma d'attività conforme all'articolo 9;
d) possiedano il minimo del fondo di garanzia previsto all'articolo 17, paragrafo 2;
e) siano effettivamente dirette da persone che soddisfano i necessari requisiti di onorabilità e di qualificazione o di esperienza professionale.
2. L'impresa che richiede l'autorizzazione per l'estensione delle proprie attività ad altri rami o per l'estensione di un'autorizzazione che copra solo una parte dei rischi raggruppati in un ramo deve presentare un programma d'attività conforme all'articolo 9.
Essa deve inoltre fornire la prova che dispone del margine di solvibilità di cui all'articolo 16 e, se per questi altri rami l'articolo 17, paragrafo 2 esige un fondo di garanzia minimo più elevato di quello precedente, che essa possiede questo minimo.
3. La presente direttiva non osta a che gli Stati membri mantengano in vigore o introducano disposizioni legislative, regolamentari o amministrative che prescrivano l'approvazione dello statuto e la trasmissione di qualsiasi documento necessario all'esercizio normale del controllo.
Tuttavia gli Stati membri non stabiliscono disposizioni che esigano la preventiva approvazione o la comunicazione sistematica delle condizioni generali e speciali delle polizze di assicurazione, delle tariffe nonché di formulari e altri stampati che l'impresa abbia intenzione di utilizzare nelle sue relazioni con i contraenti.
Gli Stati membri possono mantenere o introdurre la notifica preventiva o l'approvazione delle maggiorazioni di tariffe proposte solo in quanto elementi di un sistema generale di controllo dei prezzi.
La presente direttiva non osta a che gli Stati membri sottopongano le imprese che chiedono o hanno ottenuto l'autorizzazione per il ramo n. 18 del punto A dell'allegato al controllo dei mezzi diretti o indiretti quanto a personale ed a attrezzature, ivi compresa la qualifica del personale medico e la qualità delle attrezzature di cui le imprese dispongono per far fronte agli impegni assunti in questo ramo.
4. Le disposizioni anzidette non possono prevedere che la domanda di autorizzazione sia esaminata in funzione delle necessità economiche del mercato.»
Articolo 7
Il testo dell'articolo 9 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 9
Il programma d'attività di cui all'articolo 8, paragrafo 1, lettera c) deve contenere le indicazioni o giustificazioni riguardanti:
a) la natura dei rischi che l'impresa si propone di garantire;
b) i principi direttivi in materia di riassicurazione;
c) gli elementi che costituiscono il fondo minimo di garanzia;
d) le previsioni circa le spese d'impianto dei servizi amministrativi e della rete di produzione, i mezzi finanziari destinati a farvi fronte e, se i rischi da coprire sono classificati nel ramo n. 18 del punto A dell'allegato, i mezzi di cui l'impresa dispone per fornire l'assistenza promessa;
inoltre, per i primi tre esercizi sociali:
e) le previsioni relative alle spese di gestione diverse dalle spese d'impianto, in particolare le spese generali correnti e le provvigioni;
f) le previsioni relative ai premi o ai contributi ed ai sinistri;
g) la situazione probabile di tesoreria;
h) le previsioni relative ai mezzi finanziari destinati alla copertura degli impegni e del margine di solvibilità.»
Articolo 8
Le autorità competenti dello Stato membro d'origine non concedono l'autorizzazione che consente l'accesso di un'impresa all'attività assicurativa se prima non hanno ottenuto comunicazione dell'identità degli azionisti o dei soci, diretti o indiretti, persone fisiche o giuridiche, che vi detengono una partecipazione qualificata, nonché dell'entità di questa partecipazione.
Le autorità competenti rifiutano l'autorizzazione se, tenuto conto della necessità di garantire una gestione sana e prudente dell'impresa di assicurazione, non sono soddisfatte della qualità degli azionisti o soci.
TITOLO III ARMONIZZAZIONE DELLE CONDIZIONI DI ESERCIZIO Capitolo 1
Articolo 9
Il testo dell'articolo 13 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 13
1. La vigilanza finanziaria su un'impresa di assicurazione, compresa quella sulle attività da questa esercitate tramite succursali e in regime di prestazione di servizi, rientra nella competenza esclusiva dello Stato membro d'origine.
2. La vigilanza finanziaria comprende in particolare la verifica, per l'insieme delle attività dell'impresa di assicurazione, dello stato di solvibilità e della costituzione di riserve tecniche e delle attività di contropartita in conformità delle norme o della prassi stabilite nello Stato membro d'origine, ai sensi delle disposizioni adottate a livello comunitario.
Nel caso in cui le imprese in questione siano autorizzate a coprire i rischi classificati nel ramo n. 18 del punto A dell'allegato, la vigilanza si estende anche al controllo dei mezzi tecnici di cui le imprese dispongono per portare a buon fine le operazioni di assistenza che si sono impegnate ad effettuare se ed in quanto la legislazione dello Stato membro d'origine prevede un controllo di detti mezzi.
3. Le autorità competenti dello Stato membro d'origine prescrivono che qualsiasi impresa di assicurazione sia dotata di una buona organizzazione amministrativa e contabile e di adeguate procedure di controllo interno.»
Articolo 10
Il testo dell'articolo 14 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 14
Gli Stati membri della succursale provedono che, quando un'impresa di assicurazione autorizzata in un altro Stato membro eserciti la propria attività tramite una succursale, le autorità competenti dello Stato membro di origine possano, dopo averne preventivamente informato le autorità competenti dello Stato membro della succursale, procedere direttamente, o tramite persone da esse incaricate a tal fine, alla verifica in loco delle informazioni necessarie per assicurare la vigilanza finanziaria dell'impresa. Le autorità dello Stato membro della succursale possono partecipare a questa verifica.»
Articolo 11
Il testo dell'articolo 19, paragrafi 2 e 3 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«2. Gli Stati membri esigono dalle imprese di assicurazione aventi la sede sociale nel loro territorio di fornire periodicamente i documenti necessari per l'esercizio del controllo nonché i documenti statistici. Le autorità competenti si comunicano i documenti e le informazioni utili all'esercizio del controllo.
3. Ogni Stato membro adotta tutte le disposizioni utili affinché le autorità competenti dispongano dei poteri e dei mezzi necessari per la sorveglianza delle attività delle imprese di assicurazione aventi la sede sociale nel loro territorio, comprese le attività esercitate fuori di tale territorio, conformemente alle direttive del Consiglio riguardanti tali attività e ai fini della loro applicazione.
Questi poteri e mezzi devono in particolare consentire alle autorità competenti:
a) di informarsi approfonditamente circa la situazione dell'impresa e le sue attività complessive, in particolare:
- raccogliendo informazioni o richiedendo documenti relativi all'attività assicurativa,
- procedendo a controlli diretti nei locali dell'impresa;
b) di prendere nei confronti dell'impresa, dei dirigenti responsabili o delle persone che controllano l'impresa tutti i provvedimenti appropriati e necessari per garantire che le attività dell'impresa siano conformi alle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative che l'impresa deve osservare nei vari Stati membri ed in particolare al programma di attività, qualora sia obbligatorio, nonché per evitare o eliminare irregolarità che possano ledere gli interessi degli assicurati;
c) di assicurare l'applicazione di tali misure, se necessario mediante esecuzione coattiva, facendo eventualmente ricorso agli organi giudiziari.
Gli Stati membri possono anche prevedere che le autorità competenti possano ottenere informazioni sui contratti detenuti dagli intermediari.»
Articolo 12
1. L'articolo 11, paragrafi da 2 a 7 della direttiva 88/357/CEE è abrogato.
2. Ogni Stato membro autorizza, alle condizioni previste dal diritto nazionale, le imprese di assicurazione la cui sede sociale è situata nel suo territorio a trasferire totalmente o in parte il loro portafoglio di contratti, sottoscritti in regime di libero stabilimento o di libera prestazione di servizi ad un cessionario stabilito nella Comunità, se le autorità competenti dello Stato membro d'origine del cessionario attestano che questi dispone, tenuto conto del trasferimento, del margine di solvibilità necessario.
3. Quando una succursale prevede di trasferire totalmente o in parte il proprio portafoglio sottoscritto in regime di libero stabilimento o di libera prestazione di servizi, lo Stato membro della succursale deve essere consultato.
4. Nei casi di cui ai paragrafi 2 e 3, le autorità competenti dello Stato membro d'origine dell'impresa cedente autorizzano il trasferimento dopo aver ricevuto l'accordo delle autorità competenti degli Stati membri in cui sono situati i rischi.
5. Le autorità competenti degli Stati membri consultati comunicano il proprio parere o accordo alle autorità competenti dello Stato membro d'origine dell'impresa d'assicurazioni cedente entro tre mesi dal ricevimento della richiesta; se le autorità consultate non danno una risposta entro tale termine, il silenzio equivale a un parere favorevole o ad un accordo tacito.
6. Il trasferimento autorizzato in conformità del presente articolo è oggetto, nello Stato membro in cui è situato il rischio, di idonea pubblicità, nei modi previsti dal diritto nazionale. Tale trasferimento è opponibile di diritto ai contraenti, agli assicurati e a qualunque altra persona che abbia diritti od obblighi derivanti dai contratti trasferiti.
Tale disposizione lascia impregiudicato il diritto degli Stati membri di prevedere la facoltà dei contraenti di risolvere il contratto entro un termine stabilito a decorrere dal trasferimento.
Articolo 13
1. Il testo dell'articolo 20 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 20
1. Qualora un'impresa non si conformi alle disposizioni di cui all'articolo 15, l'autorità competente dello Stato membro d'origine dell'impresa può vietare la libera disponibilità degli attivi, dopo aver informato della propria intenzione le autorità competenti degli Stati membri in cui sono situati i rischi.
2. Ai fini di ristabilire la situazione finanziaria di un'impresa il cui margine di solvibilità non raggiunga più il minimo prescritto all'articolo 16, paragrafo 3, l'autorità competente dello Stato membro di origine esige un piano di risanamento che deve essere sottoposto alla sua approvazione.
In casi eccezionali, se l'autorità competente ritiene che la situazione finanziaria dell'impresa stia per deteriorarsi ulteriormente, la medesima autorità può limitare o vietare la libera disponibilità degli attivi dell'impresa. Essa informa di tutte le misure che ha adottato le autorità degli altri Stati membri nel cui territorio l'impresa svolge la propria attività e queste ultime, su richiesta della prima autorità, adottano le medesime misure.
3. Se il margine di solvibilità non raggiunge più il fondo di garanzia previsto all'articolo 17, l'autorità competente dello Stato membro di origine esige dall'impresa un piano di finanziamento a breve termine che deve essere sottoposto alla sua approvazione.
Essa può inoltre restringere o vietare la libera disponibilità degli attivi dell'impresa. Essa ne informa le autorità degli Stati membri sul cui territorio l'impresa esercita un'attività, le quali, a sua richiesta, adottano le stesse disposizioni.
4. Nei casi previsti ai paragrafi 1, 2 e 3, le autorità competenti possono prendere inoltre tutte le misure atte a salvaguardare gli interessi degli assicurati.
5. Ogni Stato membro adotta le misure necessarie per poter vietare in conformità della propria legislazione nazionale la libera disponibilità degli attivi situati sul suo territorio su richiesta, nei casi previsti ai paragrafi 1, 2 e 3, dello Stato membro d'origine dell'impresa il quale deve precisare gli attivi oggetto di tali misure.»
Articolo 14
Il testo dell'articolo 22 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 22
1. L'autorizzazione accordata all'impresa di assicurazione dall'autorità competente dello Stato membro di origine può essere revocata da questa autorità quando l'impresa:
a) non fa uso dell'autorizzazione entro dodici mesi, vi rinuncia espressamente o ha cessato di esercitare la propria attività per un periodo superiore a sei mesi, a meno che lo Stato membro interessato non preveda in tali casi la decadenza dell'autorizzazione;
b) non soddisfa più le condizioni di accesso;
c) non ha potuto realizzare, entro i termini stabiliti, le misure previste dal piano di risanamento o dal piano di finanziamento di cui all'articolo 20;
d) manca gravemente agli obblighi che le incombono in virtù della normativa ad essa applicabile.
L'autorità di controllo dello Stato membro di origine informa della revoca o della decadenza dell'autorizzazione le autorità competenti degli altri Stati membri, le quali devono prendere opportune misure onde impedire all'impresa interessata di dare inizio a nuove operazioni sul loro territorio, in regime di libero stabilimento o in regime di libera prestazione di servizi. L'autorità prende inoltre, con il concorso delle autorità in questione, ogni misura atta a salvaguardare gli interessi degli assicurati, e in particolare restringe la libera disponibilità degli attivi dell'impresa, in applicazione dell'articolo 20, paragrafo 1, paragrafo 2, secondo comma o paragrafo 3, secondo comma.
2. Qualsiasi decisione di revoca dell'autorizzazione deve essere motivata in modo preciso e notificata all'impresa interessata.»
Articolo 15
1. Gli Stati membri prevedono che tutte le persone fisiche o giuridiche che intendano detenere, direttamente o indirettamente, in un'impresa di assicurazione una partecipazione qualificata debbano informarne preventivamente le autorità competenti dello Stato membro d'origine e comunicare l'entità di tale partecipazione. Le persone fisiche o giuridiche sono parimenti tenute ad informare le autorità competenti dello Stato membro di origine qualora intendano aumentare la propria partecipazione qualificata in modo che la quota dei diritti di voto o del capitale da esse detenuta raggiunga o superi i limiti del 20 %, 33 % o 50 % oppure l'impresa d'assicurazione divenga una loro società figlia.
Le autorità competenti dello Stato membro d'origine dispongono di un termine massimo di tre mesi dalla data della comunicazione prevista al primo comma per opporsi a detto progetto se, tenuto conto della necessità di garantire una gestione sana e prudente dell'impresa di assicurazione, non siano soddisfatte delle qualità della persona di cui al primo comma. In assenza di opposizione le autorità possono fissare un termine massimo per la realizzazione del progetto di cui al primo comma.
2. Gli Stati membri prevedono che tutte le persone fisiche o giuridiche che non intendano più detenere, direttamente o indirettamente, in un'impresa di assicurazione una partecipazione qualificata debbano informarne preventivamente le autorità competenti dello Stato membro d'origine e comunicare l'entità prevista della partecipazione. Le persone fisiche o giuridiche sono parimenti tenute ad informare le autorità competenti qualora intendano diminuire la propria partecipazione qualificata in modo che la quota dei diritti di voto o del capitale da esse detenuta scenda al di sotto delle soglie del 20 %, 33 % o 50 % oppure l'impresa di assicurazione cessi di essere una loro società figlia.
3. Le imprese di assicurazione comunicano alle autorità competenti dello Stato membro d'origine, appena ne abbiano conoscenza, le acquisizioni o le cessioni di partecipazioni al loro capitale che determinano il superamento, in aumento o in diminuzione, di una delle soglie di cui ai paragrafi 1 e 2.
Esse comunicano altresì, almeno una volta all'anno, l'identità degli azionisti o dei soci che detengono partecipazioni qualificate, nonché l'entità di queste ultime, così come risultano in particolare dai verbali dell'assemblea annuale degli azionisti o dei soci ovvero dalle informazioni ricevute in ottemperanza agli obblighi relativi alle società quotate in una borsa valori.
4. Gli Stati membri prevedono che, qualora l'influenza esercitata dalle persone di cui al paragrafo 1 possa essere di ostacolo ad una gestione prudente e sana dell'impresa di assicurazione, le autorità competenti dello Stato membro d'origine adottino le opportune misure per porre termine a tale situazione. Le misure in questione possono in particolare consistere in ingiunzioni, in sanzioni nei confronti dei dirigenti o nella sospensione dell'esercizio dei diritti di voto inerenti alle azioni o quote detenute dagli azionisti o dai soci di cui trattasi.
Misure analoghe sono applicate nei confronti delle persone fisiche o giuridiche che non ottemperino all'obbligo dell'informazione preventiva stabilito al paragrafo 1. Per i casi in cui la partecipazione sia assunta nonostante l'opposizione delle autorità competenti, gli Stati membri, indipendentemente da altre sanzioni da adottarsi, prevedono la sospensione dell'esercizio dei relativi diritti di voto, oppure la nullità o l'annullabilità dei voti espressi.
Articolo 16
1. Gli Stati membri prescrivono che tutte le persone che esercitano o hanno esercitato un'attività per le autorità competenti, nonché i revisori o gli esperti incaricati dalle autorità competenti, abbiano l'obbligo del segreto d'ufficio. In virtù di questo obbligo, nessuna informazione riservata ricevuta da tali persone in ragione dell'ufficio può essere divulgata a qualsiasi persona o autorità, se non in forma sommaria o globale cosicché non si possano individuare le singole imprese di assicurazione, fatti salvi i casi rilevanti per il diritto penale.
Tuttavia, nei casi concernenti una impresa di assicurazioni dichiarata fallita o soggetta a liquidazione coatta ordinata da un tribunale, le informazioni riservate non riguardanti i terzi implicati nei tentativi di salvataggio possono essere divulgate nell'ambito di procedimenti civili o commerciali.
2. Il paragrafo 1 non osta al fatto che le autorità competenti dei vari Stati membri procedano agli scambi di informazioni previsti dalle direttive applicabili alle imprese di assicurazione. Tali informazioni sono coperte dal segreto d'ufficio di cui al paragrafo 1.
3. Gli Stati membri possono stipulare accordi di cooperazione, che prevedano scambi d'informazioni, con le autorità competenti di paesi terzi, a condizione che le informazioni comunicate beneficino di garanzie in ordine al segreto d'ufficio almeno equivalenti a quelle previste dal presente articolo.
4. L'autorità competente che, a norma dei paragrafi 1 o 2, riceve informazioni riservate può servirsene soltanto nell'esercizio delle proprie funzioni, e più particolarmente:
- per l'esame delle condizioni di accesso all'attività di assicurazione e per facilitare il controllo, delle condizioni di esercizio dell'attività, in particolare in materia di vigilanza sulle riserve tecniche, sul margine di solvibilità, sull'organizzazione amministrativa e contabile e sul controllo interno;
- per l'irrogazione di sanzioni;
- nell'ambito di un ricorso amministrativo contro una decisione dell'autorità competente;
- nell'ambito di procedimenti giurisdizionali instaurati a norma dell'articolo 56 o di disposizioni speciali previste dalle direttive adottate nel settore delle imprese di assicurazione.
5. I paragrafi 1 e 4 non ostano allo scambio di informazioni all'interno di uno stesso Stato membro, qualora esistano più autorità competenti, o fra Stati membri, tra le autorità competenti e:
- le autorità investite della funzione pubblica di vigilanza sugli enti creditizi e su altre istituzioni finanziarie, nonché le autorità incaricate di vigilare sui mercati finanziari,
- gli organi implicati nella liquidazione e nel fallimento delle imprese di assicurazione e in altre procedure analoghe, e
- le persone incaricate del controllo legale dei conti delle imprese di assicurazione e degli altri enti finanziari,
affinché esse possano svolgere la propria funzione di vigilanza; tali paragrafi non ostano inoltre alla trasmissione agli organismi incaricati della gestione delle procedure obbligatorie di liquidazione o dei fondi di garanzia delle informazioni necessarie per lo svolgimento della loro funzione. Le informazioni ricevute dalle autorità, organi e persone di cui sopra sono coperte dal segreto d'ufficio previsto al paragrafo 1.
6. Inoltre, nonostante i paragrafi 1 e 4, gli Stati membri possono autorizzare, in base a disposizioni legislative, la comunicazione di alcune informazioni ad altri servizi delle loro amministrazioni centrali responsabili per la legislazione di vigilanza sugli enti creditizi, sugli enti finanziari, sui servizi di investimento e sulle compagnie di assicurazioni, nonché agli ispettori incaricati da detti servizi.
Tuttavia tali comunicazioni possono essere fornite solo quando ciò risulti necessario per motivi di vigilanza prudenziale.
Tuttavia gli Stati membri prevedono che le informazioni ricevute in base ai paragrafi 2 e 5 e quelle ottenute mediante le ispezioni di cui all'articolo 14 della direttiva 73/239/CEE, non possano in nessun caso essere oggetto delle comunicazioni menzionate nel presente paragrafo, salvo accordo esplicito dell'autorità competente che ha comunicato le informazioni o dell'autorità competente dello Stato membro in cui è stata effettuata l'ispezione.
Capitolo 2
Articolo 17
Il testo dell'articolo 15 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 15
1. Lo Stato membro d'origine prescrive ad ogni impresa di assicurazione di costituire riserve tecniche sufficienti per l'insieme delle sue attività.
L'ammontare di tali riserve è determinato in base alle norme fissate alla direttiva 91/674/CEE.
2. Lo Stato membro d'origine prescrive ad ogni impresa di assicurazione di coprire le riserve tecniche per l'insieme delle sue attività mediante attivi congrui a norma dell'articolo 6 della direttiva 88/357/CEE. Per i rischi situati nella Comunità tali attivi debbono essere situati nella Comunità. Gli Stati membri non prescrivono alle imprese di assicurazione di localizzare i loro attivi in un determinato Stato membro. Tuttavia lo Stato membro d'origine può accordare attenuazioni alle norme sulla localizzazione degli attivi.
3. Lo Stato membro di origine, se ammette la copertura delle riserve tecniche mediante crediti sui riassicuratori, stabilisce la percentuale ammessa. Non può in tal caso prescrivere la localizzazione di tali crediti.»
Articolo 18
Il testo dell'articolo 15 bis della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 15 bis
1. Gli Stati membri impongono alle imprese di assicurazione la cui sede sociale sia situata sul loro territorio e che copra i rischi classificati nel ramo n. 14 del punto A dell'allegato, in seguito denominato "assicurazione-credito", di costituire una riserva di compensazione per cautelarsi contro eventuali perdite tecniche o superiori al tasso medio dei sinistri registrato nel corso di un esercizio in tale ramo.
2. La riserva di compensazione è calcolata in base alle norme fissate dallo Stato membro d'origine, in conformità di uno dei quattro metodi che sono previsti al punto D dell'allegato e che sono considerati come equivalenti.
3. Nei limiti degli importi calcolati conformemente ai metodi di cui al punto D dell'allegato, la riserva di compensazione non è imputata al margine di solvibilità.
4. Gli Stati membri possono esonerare dall'obbligo di costituire una riserva di compensazione per il ramo "assicurazione-credito" le imprese di assicurazioni la cui sede sociale sia situata sul loro territorio ed i cui premi o contributi riscossi per tale ramo siano inferiori al 4 % dell'importo totale dei premi o contributi ed a 2 500 000 ecu.»
Articolo 19
L'articolo 23 della direttiva 88/357/CEE è abrogato.
Articolo 20
Gli attivi a copertura delle riserve tecniche devono tener conto del tipo di operazioni effettuate dall'impresa in modo da assicurare la sicurezza, il rendimento e la liquidità degli investimenti dell'impresa, che provvederà ad una adeguata diversificazione e dispersione di tali investimenti.
Articolo 21
1. Lo Stato membro d'origine può autorizzare le imprese di assicurazione a coprire le riserve tecniche solo mediante le categorie di attivi seguenti:
A. Investimenti
a) buoni, obbligazioni e altri strumenti del mercato monetario e dei capitali;
b) prestiti;
c) azioni e altre partecipazioni a reddito variabile;
d) quote in enti di investimento collettivo in valori mobiliari e altri fondi d'investimento;
e) terreni e fabbricati, nonché diritti reali immobiliari;
B. Crediti
f) crediti sui riassicuratori, includendo la parte dei riassicuratori nelle riserve tecniche;
g) depositi presso imprese cedenti e crediti nei confronti delle stesse;
h) crediti nei confronti di assicurati ed intermediari derivanti da operazioni di assicurazione diretta e di riassicurazione;
i) crediti a seguito di salvataggio o per surrogazione;
j) crediti d'imposta;
k) crediti verso fondi di garanzia;
C. Altri attivi
l) immobilizzazioni materiali diverse dai terreni e dai fabbricati, secondo un ammortamento prudente;
m) depositi bancari e consistenza di cassa; depositi presso enti creditizi e altri istituti autorizzati a ricevere depositi;
n) spese di acquisizione da ammortizzare;
o) interessi e canoni di locazione maturati non scaduti ed altri ratei e risconti.
Per l'associazione di sottoscrittori denominata «Lloyd», le categorie di attivi includono altresì le garanzie e le lettere di credito emesse dagli enti creditizi ai sensi della direttiva 77/780/CEE(12) o dalle imprese di assicurazione, nonché le somme verificabili risultanti dalle polizze di assicurazione sulla vita, nella misura in cui rappresentino fondi appartenenti ai membri.
L'inclusione di un attivo o di una categoria di attivi nell'elenco figurante nel primo comma sopra non implica che tutti gli attivi che rientrano in detta categoria debbano automaticamente essere autorizzati quale copertura delle riserve tecniche. Lo Stato membro d'origine fissa norme più particolareggiate che stabiliscano le condizioni d'impiego degli attivi consentiti; al riguardo esso può esigere garanzie reali o altre garanzie in particolare per i crediti nei confronti dei riassicuratori.
Nella definizione e applicazione delle norme che stabilisce, lo Stato membro d'origine vigila particolarmente al rispetto dei principi seguenti:
i) gli attivi che coprono le riserve tecniche sono valutati al netto dei debiti contratti per acquisire gli attivi stessi;
ii) tutti gli attivi devono essere valutati in modo prudente tenendo conto del rischio di mancato realizzo. In particolare, le immobilizzazioni materiali diverse dai terreni e dai fabbricati sono ammesse a coperture delle riserve tecniche soltanto quando siano valutate in base a un ammortamento prudente;
iii) i prestiti ad imprese, ad uno Stato, ad un'istituzione internazionale, a enti locali o regionali o a persone fisiche sono ammessi come copertura delle riserve tecniche solo qualora offrano garanzie sufficienti riguardo alla loro sicurezza, garanzie basate sulla qualità del mutuatario, su ipoteche, su garanzie bancarie o accordate da imprese di assicurazione o altre forme di garanzie;
iv) gli strumenti derivati quali «options», «futures» e «swaps» in relazione ad attivi che coprono le riserve tecniche possono essere utilizzati nella misura in cui contribuiscono a ridurre il rischio di investimento o consentono una gestione efficace del portafoglio. Tali strumenti devono essere valutati in modo prudente e possono essere presi in considerazione nella valutazione degli attivi sottostanti;
v) i valori mobiliari che non sono negoziati su un mercato regolamentato sono ammessi come copertura delle riserve tecniche solo se sono realizzabili a breve termine;
vi) i crediti nei confronti di un terzo sono ammessi a copertura delle riserve tecniche solo previa deduzione dei debiti nei confronti di questo stesso terzo;
vii) l'importo dei crediti ammessi a copertura delle riserve tecniche deve essere calcolato in modo prudente, tenendo conto del rischio di mancato realizzo. In particolare, i crediti nei confronti degli assicurati e degli intermediari derivanti da operazioni di assicurazione diretta e di riassicurazione sono autorizzati soltanto se possono essere effettivamente riscossi da meno di tre mesi;
viii) in caso di attivi a copertura di un investimento in una impresa figlia che gestisce, per conto dell'impresa di assicurazione, tutti gli investimenti della stessa o una parte di essi, lo Stato membro d'origine tiene conto, per l'applicazione delle norme e dei principi di cui al presente articolo, degli attivi sottostanti detenuti dall'impresa figlia; lo Stato membro d'origine può applicare lo stesso trattamento agli attivi di altre imprese figlie;
ix) le spese di acquisizione da ammortizzare sono ammesse a copertura delle riserve tecniche solo se ciò è coerente con i metodi di calcolo delle riserve per i rischi in corso.
2. Nonostante il paragrafo 1, in circostanze eccezionali e su richiesta dell'impresa di assicurazione, lo Stato membro d'origine, temporaneamente e con decisione debitamente motivata, può autorizzare altre categorie di attivi a copertura delle riserve tecniche, fatto salvo l'articolo 20.
Articolo 22
1. Per quanto riguarda gli attivi a copertura delle riserve tecniche, lo Stato membro d'origine prescrive ad ogni impresa di investire non più del:
a) 10 % del totale delle riserve tecniche lorde in un singolo terreno o fabbricato o in più terreni o fabbricati sufficientemente vicini per essere considerati effettivamente come un unico investimento;
b) 5 % del totale delle riserve tecniche lorde in azioni e altri valori negoziabili assimilabili ad azioni, in buoni, obbligazioni e altri strumenti del mercato monetario e dei capitali di una stessa impresa o in prestiti concessi allo stesso mutuatario, considerati globamente, prestiti che non sono quelli erogati ad un'autorità statale, regionale o locale, o ad un'organizzazione internazionale cui aderiscono uno o più Stati membri. Tale limite può essere portato al 10 % se l'impresa non investe più del 40 % delle riserve tecniche lorde in prestiti o in titoli corrispondenti a emittenti e a mutuatari nei quali investa più del 5 % dei suoi attivi;
c) 5 % del totale delle riserve tecniche lorde in prestiti non garantiti, di cui l'1 % per un solo prestito non garantito, diversi dai prestiti concessi agli enti creditizi, alle imprese di assicurazione, nella misura prevista all'articolo 8 della direttiva 73/239/CEE e alle imprese di investimento, stabiliti in uno Stato membro;
d) 3 % del totale delle riserve tecniche lorde in consistenza di cassa;
e) 10 % del totale delle riserve tecniche lorde in azioni, altri titoli assimilabili ad azioni, e in obbligazioni, i quali non siano negoziati su un mercato regolamentato.
2. Nel paragrafo 1, l'assenza di un limite all'investimento in una determinata categoria di attivi non significa che gli attivi inclusi in tale categoria debbano essere ammessi illimitatamente ai fini della copertura delle riserve tecniche. Lo Stato membro d'origine fissa norme più particolareggiate che stabiliscono le condizioni d'impiego degli attivi consentiti. In sede di fissazione ed applicazione delle suddette norme, lo Stato membro d'origine provvede in particolare al rispetto dei principi seguenti:
i) gli attivi a copertura delle riserve tecniche devono essere sufficientemente diversificati e dispersi in modo da garantire che non vi sia una eccessiva dipendenza da una determinata categoria di attivi, da un particolare settore d'investimento o da un investimento specifico;
ii) gli investimenti in attivi che presentano un elevato grado di rischio, sia per la loro natura, sia per la qualifica dell'emittente, devono essere limitati a livelli di prudenza;
iii) le limitazioni a particolari categorie di attivi tengono conto del regime della riassicurazione per il calcolo delle riserve tecniche;
iv) in caso di attivi a copertura di un investimento in un'impresa figlia che gestisce, per conto dell'impresa di assicurazione, tutti gli investimenti o una parte di essi, lo Stato membro d'origine tiene conto, per l'applicazione delle norme e dei principi di cui al presente articolo, degli attivi sottostanti detenuti dall'impresa figlia; lo Stato membro d'origine può applicare lo stesso trattamento agli attivi di altre imprese figlie;
v) la percentuale degli attivi a copertura delle riserve tecniche che costituisce oggetto di investimenti non liquidi deve essere limitata a un livello prudente;
PER LA CONTINUAZIONE DEL TESTO VEDI SOTTO NUMERO : 392L0049.1vi) qualora gli attivi comprendano prestiti concessi a taluni enti creditizi o obbligazioni emesse dagli stessi, lo Stato membro d'origine può tener conto, per l'applicazione delle norme e dei principi contenuti nel presente articolo, degli attivi sottostanti detenuti da tali enti creditizi. Questo trattamento può essere applicato soltanto qualora l'ente creditizio abbia la propria sede sociale in uno Stato membro, sia di proprietà esclusiva dello Stato membro in questione e/o delle autorità locali di tale Stato e le sue attività, per statuto, consistano nel concedere per il suo tramite prestiti allo Stato o alle autorità locali o prestiti garantiti da questi ultimi, oppure prestiti ad enti strettamente connessi con lo Stato o con le autorità locali.
3. Nell'ambito delle norme dettagliate che fissano le condizioni di utilizzazione degli attivi che possono essere ammessi, lo Stato membro tratta in maniera più limitativa:
- i prestiti non corredati da una garanzia bancaria, da una garanzia concessa da imprese di assicurazione, da un'ipoteca o da altro tipo di garanzia rispetto ai prestiti che lo sono;
- gli OICVM non coordinati ai sensi della direttiva 85/611/CEE(13) e gli altri fondi di investimento rispetto agli OICVM coordinati ai sensi della stessa direttiva;
- i titoli che non sono negoziati su un mercato regolamentato rispetto a quelli che lo sono;
- i buoni, le obbligazioni e gli altri strumenti del mercato monetario e dei capitali i cui emittenti non siano gli Stati, una delle loro amministrazioni regionali o locali o imprese che appartengano alla zona A ai sensi della direttiva 89/647/CEE(14) , o i cui emettenti siano organizzazioni internazionali di cui non faccia parte uno Stato membro della Comunità, rispetto agli stessi strumenti finanziari i cui emittenti presentino queste caratteristiche.
4. Gli Stati membri possono portare al 40 % il limite di cui al paragrafo 1, lettera b), per talune obbligazioni, qualora queste siano emesse da un ente creditizio con sede sociale in uno Stato membro e soggetto, in virtù di legge, ad un particolare controllo pubblico inteso a tutelare i detentori di dette obbligazioni. In particolare, le somme provenienti dall'emissione di tali obbligazioni devono essere investite, in conformità della legge, in attivi che coprono sufficientemente, per tutto il periodo di validità delle obbligazioni, gli impegni che ne derivano e che sono destinati per privilegio al rimborso del capitale e al pagamento degli interessi dovuti in caso di inadempienza dell'emittente.
5. Gli Stati membri non prescrivono alle imprese di assicurazione di effettuare investimenti in determinate categorie di attivi.
6. Nonostante il paragrafo 1, in circostanze eccezionali e su richiesta dell'impresa di assicurazione, lo Stato membro d'origine, temporaneamente e con decisione debitamente motivata, può autorizzare deroghe alle norme fissate al paragrafo 1, lettere da a) ad e), fatto salvo l'articolo 20.
Articolo 23
Il testo dell'allegato 1, punti 8 e 9 della direttiva 88/357/CEE è sostituito dal testo seguente:
«8. Le imprese di assicurazione possono detenere attivi non congrui per garantire un importo non superiore al 20 % dei loro impegni in una determiata valuta.
9. Ciascuno Stato membro può disporre che, se in virtù delle disposizioni che precedono un impegno deve essere garantito da attivi espressi nella valuta di uno Stato membro, gli attivi possano essere espressi anche in ecu.»
Articolo 24
Il testo dell'articolo 16, paragrafo 1 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«1. Lo Stato membro d'origine impone ad ogni impresa di assicurazione la costituzione di un margine di solvibilità sufficiente per l'insieme delle sue attività.
Il margine di solvibilità corrisponde al patrimonio dell'impresa, libero da qualsiasi impegno prevedibile, al netto degli elementi immateriali. Esso comprende in particolare:
- il capitale sociale versato o, se si tratta di mutue, il fondo iniziale effettivo versato, aumentato dei conti degli iscritti, a condizione che detti conti soddisfino i criteri seguenti:
a) lo statuto dispone che i pagamenti attraverso questi conti a favore degli iscritti possano essere effettuati soltanto nella misura in cui ciò non comporti la riduzione del margine di solvibilità al di sotto del livello richiesto oppure, dopo lo scioglimento dell'impresa, soltanto se tutti gli altri debiti contratti dall'impresa siano stati pagati;
b) lo statuto dispone che, per quanto riguarda qualsiasi pagamento effettuato per ragioni diverse dal recesso individuale da parte degli iscritti, le autorità competenti ne vengono informate con almeno un mese di anticipo ed entro tale termine possano vietarlo;
c) le pertinenti disposizioni dello statuto possono essere modificate soltanto dopo che le autorità competenti abbiano dichiarato di non opporsi alla modifica, fatti salvi i criteri di cui alle lettere a) e b);
- le metà dell'aliquota non versata del capitale sociale o del fondo iniziale appena la parte versata raggiunge il 25 % di questo capitale o fondo;
- le riserve (legali e libere) non corrispondenti ad impegni;
- il riporto degli utili;
- il richiamo di contributi che le mutue e le società a forma mutua, a contributi variabili, possono esigere dai loro iscritti per l'esercizio di cui trattasi, fino a concorrenza della metà della differenza tra i contributi massimi e i contributi effettivamente richiamati; tuttavia, queste possibilità di richiamo non possono rappresentare più del 50 % del margine;
- su domanda e giustificazione dell'impresa di assicurazione, le plusvalenze risultanti da sottovalutazione di elementi dell'attivo, nella misura in cui tali plusvalenze non abbiano carattere eccezionale;
- le azioni preferenziali cumulative e i prestiti subordinati possono essere inclusi, ma in tale caso unicamente sino a concorrenza del 50 % del margine, di cui il 25 % al massimo comprende prestiti subordinati a scadenza fissa o azioni preferenziali cumulative a durata determinata, purché soddisfino almeno i criteri seguenti:
a) in caso di fallimento o liquidazione dell'impresa di assicurazione, esistenza di accordi vincolanti in base a cui i prestiti subordinati o le azioni preferenziali abbiano un grado inferiore rispetto ai crediti di tutti gli altri creditori e vengano rimborsati solo previo pagamento di tutti gli altri debiti in essere a quella data.
I prestiti subordinati devono inoltre soddisfare le condizioni seguenti:
b) computo dei soli fondi effettivamente versati;
c) per i prestiti a scadenza fissa, scadenza iniziale non inferiore a cinque anni. Al più tardi un anno prima della scadenza, l'impresa di assicurazione sottopone all'approvazione delle autorità competenti un piano che precisa le modalità per mantenere o portare al livello voluto alla scadenza il margine di solvibilità, a meno che l'importo a concorrenza del quale il prestito può essere incluso nelle componenti del margine di solvibilità non sia gradualmente ridotto nel corso degli ultimi cinque anni almeno prima della scadenza. Le autorità competenti possono autorizzare il rimborso anticipato di tali fondi a condizione che la richiesta sia stata fatta dall'impresa di assicurazione emittente e che il margine di solvibilità della stessa non scenda al di sotto del livello richiesto;
d) rimborsabilità dei prestiti per i quali non è fissata la scadenza del debito soltanto mediante preavviso di cinque anni, salvo che detti prestiti non siano più considerati come una componente del margine di solvibilità o che l'accordo preventivo delle autorità competenti sia formalmente richiesto per il rimborso anticipato. In quest'ultimo caso l'impresa di assicurazione informa le autorità competenti, almeno sei mesi prima, della data del rimborso proposta, indicando il margine di solvibilità effettivo e richiesto prima e dopo detto rimborso. Le autorità competenti autorizzano il rimborso soltanto se il margine di solvibilità dell'impresa di assicurazione non rischia di scendere al di sotto del livello richiesto;
e) esclusione dal contratto di prestito di clausole in forza delle quali, in determinati casi diversi dalla liquidazione dell'impresa di assicurazione, il debito debba essere rimborsato prima della scadenza convenuta;
f) possibilità di modificare il contratto solo dopo che le autorità competenti abbiano dichiarato di non opporsi alla modifica;
- i titoli a durata indeterminata e altri strumenti che soddisfino le condizioni seguenti comprese le azioni preferenziali cumulative diverse da quelle menzionate al trattino precedente, fino al 50 % del margine per il totale di detti titoli e dei prestiti subordinati di cui al trattino precedente:
a) non possono essere rimborsati su iniziativa del portatore o senza il preventivo accordo dell'autorità competente;
b) il contratto di emissione deve dare all'impresa di assicurazione la possibilità di differire il pagamento degli interessi del prestito;
c) i crediti del prestatore sull'impresa di assicurazione devono essere interamente subordinati a quelli di tutti i creditori non subordinati;
d) i documenti che disciplinano l'emissione dei titoli devono prevedere la capacità del debito e degli interessi non versati di assorbire le perdite, consentendo nel contempo all'impresa di assicurazione di proseguire le sue attività;
e) computo dei soli importi effettivamente versati.»
Articolo 25
Al più tardi tre anni dopo l'applicazione della presente direttiva la Commissione presenta al comitato per le assicurazioni una relazione sulla necessità di un'ulteriore armonizzazione del margine di solvibilità.
Articolo 26
Il testo dell'articolo 18 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 18
1. Gli Stati membri non fissano alcuna norma riguardante la scelta degli attivi che superano quelli previsti a copertura delle riserve tecniche considerate all'articolo 15.
2. Fatti salvi l'articolo 15, paragrafo 2, l'articolo 20, paragrafi 1, 2, 3 e 5, e l'articolo 22, paragrafo 1, ultimo comma, gli Stati membri non restringono la libera disponibilità degli attivi mobiliari o immobiliari facenti parte del patrimonio delle imprese di assicurazione autorizzate.
3. Queste disposizioni non ostano alle misure che gli Stati membri, pur salvaguardando gli interessi degli assicurati, sono abilitati a prendere in quanto proprietari o soci delle imprese in questione.»
Capitolo 3
Articolo 27
Il testo dell'articolo 7, paragrafo 1, lettera f) della direttiva 88/357/CEE, è sostituito dal testo seguente:
«f) per quanto riguarda i rischi di cui all'articolo 5, lettera d) della prima direttiva, le parti hanno la libertà di scegliere la legislazione applicabile.»
Articolo 28
Lo Stato membro in cui il rischio è situato non può impedire al contraente di sottoscrivere un contratto concluso con un'impresa di assicurazione autorizzata alle condizioni di cui all'articolo 6 della direttiva 73/239/CEE, a condizione che il contratto non sia in contrasto con le disposizioni legali d'interesse generale in vigore nello Stato membro in cui è situato il rischio.
Articolo 29
Gli Stati membri non applicano disposizioni che prevedano la necessità di un'approvazione preliminare o di una comunicazione sistematica delle condizioni generali e speciali delle polizze d'assicurazione, delle tariffe nonché di formulari ed altri stampati che l'impresa di assicurazione abbia l'intenzione di utilizzare nelle sue relazioni con i contraenti. Per controllare l'osservanza delle disposizioni legislative, amministrative e regolamentari relative ai contratti di assicurazione, essi possono esigere solo la comunicazione non sistematica di queste condizioni e di questi altri documenti, senza che tale esigenza possa costituire per l'impresa una condizione preliminare per l'esercizio delle sue attività.
Gli Stati membri possono mantenere in vigore o introdurre la notifica preliminare o l'approvazione delle maggiorazioni di tariffe proposte solo come elementi di un sistema generale di controllo dei prezzi.
Articolo 30
1. All'articolo 8 della direttiva 88/357/CEE, il paragrafo 4, lettera b) è abrogato. Di conseguenza il paragrafo 4, lettera a) è così sostituito dal testo seguente:
«a) fatta salva la lettera c) del presente paragrafo, l'articolo 7, paragrafo 2, terzo comma è applicabile quando il contratto d'assicurazione fornisce la copertura in vari Stati membri di cui almeno uno imponga l'obbligo di contrarre un'assicurazione;».
2. Nonostante qualsiasi disposizione contraria, uno Stato membro che imponga l'obbligo di sottoscrivere un'assicurazione può prescrivere che le condizioni generali e speciali delle assicurazioni obbligatorie siano comunicate prima delle loro applicazione alla sua autorità competente.
Articolo 31
1. Prima della conclusione di un contratto di assicurazione, il contraente deve essere informato dall'impresa di assicurazione:
- della legislazione applicabile al contratto qualora le parti non abbiano la libertà di scelta o del fatto che le parti abbiano la libertà di scegliere la legislazione applicabile e, in tal caso, della legislazione che l'assicuratore propone di scegliere;
- delle disposizioni relative all'esame dei reclami dei contraenti assicurati in merito al contratto, compresa l'eventuale esistenza di un organo incaricato di esaminare i reclami, fatta salva la possibilità per il contraente assicurato di promuovere un'azione giudiziaria.
2. L'obbligo di cui ai paragrafo 1 è applicabile soltanto se il contraente è una persona fisica.
3. Le modalità di applicazione del presente articolo sono disciplinate conformemente alla legislazione dello Stato membro in cui è situato il rischio.
TITOLO IV DISPOSIZIONI SULLA LIBERTÀ DI STABILIMENTO E DI PRESTAZIONE DEI SERVIZI
Articolo 32
Il testo dell'articolo 10 della direttiva 73/239/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 10
1. Ogni impresa di assicurazione che intenda stabilire una succursale in un altro Stato membro ne dà notifica all'autorità competente dello Stato membro di origine.
2. Gli Stati membri prescrivono che l'impresa di assicurazione che intenda stabilire una succursale in un altro Stato membro alleghi alla notifica prevista al paragrafo 1 le informazioni seguenti:
a) il nome dello Stato membro nel cui territorio intende stabilire una succursale;
b) un programma di attività nel quale siano in particolare indicati il tipo di operazioni che si intendono effettuare e la struttura organizzativa della succursale;
c) l'indirizzo nello Stato membro della succursale ove possono esserle richiesti e rilasciati i documenti, fermo restando che detto indirizzo è lo stesso al quale sono indirizzate tutte le comunicazioni destinate al mandatario generale;
d) il nominativo del mandatario generale della succursale, che deve essere dotato di poteri sufficienti ad impegnare l'impresa nei confronti dei terzi e a rappresentarla dinanzi alle autorità ed agli organi giurisdizionali dello Stato membro della succursale. Per quanto riguarda i Lloyd's, in caso di controversie nello Stato della succursale in relazione a impegni sottoscritti, non devono risultarne per gli assicurati difficoltà maggiori di quelle che incontrerebbero in caso di controversie analoghe sorte con imprese di tipo classico. A tal fine, le competenze del mandatario generale devono in particolare includere il potere della rappresentanza passiva in giudizio in tale qualità, con effetto nei confronti dei sottoscrittori interessati dei Lloyd's.
Qualora l'impresa intenda coprire tramite la succursale i rischi classificati nel ramo n. 10 del punto A dell'allegato, esclusa la responsabilità del vettore, essa deve presentare una dichiarazione secondo cui è divenuta membro dell'ufficio nazionale e del fondo nazionale di garanzia dello Stato membro della succursale.
3. L'autorità competente dello Stato membro d'origine, sempreché non abbia motivo di dubitare, con riferimento al progetto in questione, dell'adeguatezza delle strutture amministrative, della situazione finanziaria dell'impresa di assicurazione, ovvero dell'onorabilità e della qualifica o dell'esperienza professionale dei dirigenti responsabili e del mandatario generale, entro tre mesi a decorrere dal ricevimento delle informazioni di cui al paragrafo 2 comunica dette informazioni all'autorità competente dello Stato membro della succursale e ne informa l'impresa interessata.
L'autorità competente dello Stato membro d'origine attesta altresì che l'impresa di assicurazione dispone del margine minimo di solvibilità calcolato conformemente agli articoli 16 e 17.
Qualora l'autorità competente dello Stato membro d'origine rifiuti di comunicare le informazioni di cui al paragrafo 2 all'autorità competente dello Stato membro della succursale, essa comunica le ragioni di tale rifiuto all'impresa interessata entro i tre mesi successivi al ricevimento di tutte le informazioni. Il rifiuto o la mancata risposta può essere oggetto di ricorso giurisdizionale nello Stato membro d'origine.
4. Prima che la succursale dell'impresa di assicurazione inizi le proprie attività, l'autorità competente dello Stato membro della succursale dispone di un periodo di due mesi a decorrere dalla data di ricevimento della comunicazione di cui al paragrafo 3 per indicare all'autorità competente dello Stato membro d'origine, se del caso, le condizioni alle quali, per motivi d'interesse generale, tali attività devono essere esercitate nello Stato membro della succursale.
5. La succursale può stabilirsi e iniziare l'attività dal momento in cui riceve una comunicazione dall'autorità competente dello Stato membro della succursale o, in caso di silenzio da parte di tale autorità, dalla scadenza del termine di cui al paragrafo 4.
6. In caso di modifica del contenuto di una delle informazioni notificate in conformità del paragrafo 2, lettere b), c) o d), l'impresa di assicurazione notifica per iscritto la modifica in questione alle competenti autorità dello Stato membro di origine e dello Stato membro della succursale almeno un mese prima di procedere al cambiamento, affinché l'autorità competente dello Stato membro d'origine e l'autorità competente dello Stato membro della succursale possano pronunciarsi per svolgere i rispettivi ruoli ai sensi dei paragrafi 3 e 4.»
Articolo 33
L'articolo 11 della direttiva 73/239/CEE è abrogato.
Articolo 34
Il testo dell'articolo 14 della direttiva 88/357/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 14
L'impresa che intenda svolgere per la prima volta in uno o più Stati membri le proprie attività in regime di libera prestazione di servizi è tenuta ad informarne preventivamente le autorità competenti dello Stato membro d'origine, precisando la natura dei rischi che si propone di coprire.»
Articolo 35
Il testo dell'articolo 16 della direttiva 88/357/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 16
1. L'autorità competente dello Stato membro d'origine comunica, entro un mese a decorrere dalla notifica prevista all'articolo 14, allo o agli Stati membri nel cui territorio l'impresa intende svolgere attività in regime di libera prestazione di servizi:
a) un attestato indicante che l'impresa dispone del minimo del margine di solvibilità, calcolato in conformità degli articoli 16 e 17 della direttiva 73/239/CEE;
b) i rami che l'impresa è autorizzata ad esercitare;
c) la natura dei rischi che l'impresa si propone di coprire nello Stato membro della prestazione di servizi.
Allo stesso tempo, l'autorità competente ne informa l'impresa interessata.
Lo Stato membro nel cui territorio un'impresa si propone di coprire in regime di prestazione di servizi i rischi classificati nel ramo n. 10 del punto A dell'allegato della direttiva 73/239/CEE, esclusa la responsabilità del vettore, può esigere che l'impresa:
- comunichi il nominativo e l'indirizzo del rappresentante di cui all'articolo 12 bis, paragrafo 4 della presente direttiva ;
- presenti una dichiarazione secondo cui l'impresa è divenuta membro dell'ufficio nazionale e del fondo nazionale di garanzia dello Stato membro in cui è effettuata la prestazione di servizi.
2. Quando l'autorità competente dello Stato membro d'origine non trasmette le informazioni di cui al paragrafo 1 entro il termine previsto, essa comunica entro lo stesso termine all'impresa i motivi del proprio rifiuto. Tale rifiuto deve poter essere oggetto di un ricorso giurisdizionale nello Stato membro d'origine.
3. L'impresa può iniziare la propria attività a decorrere dalla data certificata alla quale essa è stata informata della comunicazione di cui al paragrafo 1, primo comma.»
Articolo 36
Il testo dell'articolo 17 della direttiva 88/357/CEE è sostituito dal testo seguente:
«Articolo 17
Ogni modifica che l'impresa intende apportare alle indicazioni di cui all'articolo 14 è soggetta alla procedura prevista dagli articoli 14 e 16.».
Articolo 37
L'articolo 12, paragrafo 2, secondo e terzo comma e paragrafo 3 e gli articoli 13 e 15 della direttiva 88/357/CEE sono abrogati.
Articolo 38
Le autorità competenti dello Stato membro della succursale o dello Stato membro della prestazione di servizi possono esigere che le informazioni che esse sono autorizzate a chiedere, conformemente alla presente direttiva, per quanto riguarda l'attività delle imprese di assicurazione operanti nel territorio di detto Stato siano loro fornite nella o nelle lingue ufficiali di detto Stato.
Articolo 39
1. L'articolo 18 della direttiva 88/357/CEE è abrogato.
2. Lo Stato membro della succursale o della prestazione dei servizi non stabilisce disposizioni che prescrivano l'approvazione preventiva o la comunicazione sistematica delle condizioni generali e speciali delle polizze di assicurazioni, delle tariffe, dei formulari e degli altri stampati che l'impresa si propone di utilizzare nei rapporti con il contraente. Al fine di controllare l'osservanza delle disposizioni nazionali, esso può esigere unicamente da ogni impresa che intenda effettuare sul suo territorio operazioni assicurative, in regime di stabilimento o in regime di libera prestazione dei servizi, la comunicazione non sistematica di queste condizioni o di questi altri documenti che essa intende applicare, senza che tale prescrizione possa costituire per l'impresa una condizione preliminare per l'esercizio della sua attività.
3. Lo Stato membro della succursale o di prestazione dei servizi può mantenere in vigore o introdurre la notifica preventiva o l'approvazione delle maggiorazioni tariffarie proposte solo in quanto elemento di un sistema generale di controllo dei prezzi.
Articolo 40
1. L'articolo 19 della direttiva 88/357/CEE è abrogato.
2. Un'impresa che effettua operazioni in regime di libero stabilimento o in regime di libera prestazione di servizi deve presentare alle autorità competenti dello Stato membro della succursale e/o dello Stato membro di prestazione di servizi tutti i documenti ad essa richiesti ai fini dell'applicazione del presente articolo, sempreché tale obbligo incomba anche alle imprese aventi la sede sociale in detti Stati membri.
3. Se le autorità competenti di uno Stato membro constatano che un'impresa che ha una succursale od opera in regime di libera prestazione di servizi nel territorio di detto Stato non ne rispetta le norme di diritto ad essa applicabili, invitano l'impresa interessata a porre fine a tale situazione irregolare.
4. Se l'impresa in questione omette di conformarsi, le autorità competenti dello Stato membro interessato informano le autorità competenti dello Stato membro d'origine. Queste prendono senza indugio tutte le misure appropriate affinché l'impresa interessata ponga fine a tale situazione irregolare. La natura delle misure viene comunicata alle autorità competenti dello Stato membro interessato.
5. Se, nonostante le misure prese dallo Stato membro d'origine - o per l'insufficienza di tali misure o in mancanza delle misure stesse nello Stato interessato - l'impresa persiste nel violare le norme di legge vigenti nello Stato membro interessato, quest'ultimo, dopo averne informato le autorità competenti dello Stato membro d'origine, può prendere le misure appropriate per evitare o reprimere nuove irregolarità e, se strettamente necessario, impedire anche l'ulteriore stipulazione di contratti d'assicurazione da parte dell'impresa nel suo territorio. Gli Stati membri provvedono affinché sia possibile effettuare sul proprio territorio le notifiche alle imprese di assicurazione.
6. I paragrafi 3, 4 e 5 lasciano impregiudicato il potere degli Stati membri interessati di prendere, in caso di urgenza, misure appropriate per prevenire le infrazioni commesse sul loro territorio. Ciò implica la possibilità di impedire ad un'impresa di assicurazione la stipulazione di nuovi contratti di assicurazione nel loro territorio.
7. I paragrafi 3, 4 e 5 non pregiudicano il potere degli Stati membri di sanzionare le infrazioni sul proprio territorio.
8. Qualora l'impresa che ha commesso l'infrazione abbia uno stabilimento o possieda beni nello Stato membro interessato, le autorità competenti di quest'ultimo possono applicare, conformemente alla legislazione nazionale, le sanzioni amministrative previste per l'infrazione nei confronti di tale stabilimento o di tali beni.
9. Qualsiasi misura presa in applicazione dei paragrafi da 4 a 8 la quale comporti sanzioni o restrizioni all'esercizio dell'attività assicurativa deve essere debitamente motivata e notificata all'impresa interessata.
10. Ogni due anni la Commissione presenta al comitato per le assicurazioni istituito dalla direttiva 91/675/CEE una relazione che riporta il numero e il tipo di casi in cui, in ogni Stato membro, ci sia stato un diniego d'autorizzazione ai sensi dell'articolo 10 della direttiva 73/239/CEE e dell'articolo 16 della direttiva 88/357/CEE, nella versione modificata dalla presente direttiva, o in cui siano state prese misure conformemente al paragrafo 5 del presente articolo. Gli Stati membri cooperano con la Commissione fornendole i dati necessari alla stesura della relazione.
Articolo 41
La presente direttiva non osta a che le imprese di assicurazione la cui sede sociale è situata in uno Stato membro facciano pubblicità ai servizi da loro offerti con tutti i mezzi di comunicazione disponibili nello Stato membro della succursale o della prestazione di servizi, purché rispettino le eventuali norme che disciplinano la forma e il contenuto di tale pubblicità stabilite per motivi di interesse generale.
Articolo 42
1. L'articolo 20 della direttiva 88/357/CEE è abrogato.
2. In caso di liquidazione di un'impresa di assicurazione, gli impegni risultanti dai contratti stipulati tramite una succursale, o in regime di libera prestazione di servizi, sono adempiuti alla stessa stregua degli impegni risultanti da altri contratti di assicurazione di tale impresa, senza distinzione di nazionalità per quanto riguarda gli assicurati ed i beneficiari.
Articolo 43
1. L'articolo 21 della direttiva 88/357/CEE è abrogato.
2. Quando un'assicurazione è presentata in regime di libero stabilimento o in regime di libera prestazione di servizi, il contraente, prima della sottoscrizione di qualsiasi impegno, deve essere informato del nome dello Stato membro in cui è situata la sede sociale o la succursale con cui sarà stipulato il contratto.
Se al contraente vengono forniti documenti, in essi deve figurare l'informazione di cui al primo comma.
Gli obblighi prescritti al primo e secondo comma non riguardano i rischi di cui all'articolo 5, lettera d) della direttiva 73/239/CEE.
3. Sul contratto o qualsiasi altro documento che concede la copertura, nonché sulla proposta di assicurazione qualora essa vincoli il contraente, deve essere indicato l'indirizzo della sede sociale ed eventualmente della succursale dell'impresa di assicurazione che concede la copertura.
Ciascuno Stato membro può esigere che nei documenti citati al primo comma figurino altresì il nome e l'indirizzo del rappresentante dell'impresa di assicurazione di cui all'articolo 12 bis, paragrafo 4 della direttiva 88/357/CEE.
Articolo 44
1. L'articolo 22 della direttiva 88/357/CEE è abrogato.
2. Ogni impresa di assicurazione deve comunicare all'autorità competente dello Stato membro d'origine, in forma separata per le operazioni rispettivamente effettuate in regime di libero stabilimento e in regime di libera prestazione di servizi, l'importo dei premi, dei sinistri e delle commissioni, al lordo della riassicurazione, suddivisi per Stato membro e per gruppo di rami, nonché per quanto riguarda il ramo n. 10 del punto A dell'allegato della direttiva 73/239/CEE, esclusa la responsabilità del vettore, la frequenza e il costo medio dei sinistri.
I gruppi di rami sono così definiti:
- infortuni e malattia (n. 1 e n. 2);
- assicurazione autoveicoli (n. 3, n. 7 e n. 10; le cifre relative al ramo n. 10, esclusa la responsabilità del vettore, saranno precisate);
- incendio e altri danni ai beni (n. 8 e n. 9);
- assicurazioni aeronautiche, marittime e trasporti (n. 4, n. 5, n. 6, n. 7, n. 11 e n. 12);
- responsabilità civile generale (n. 13);
- credito e cauzione (n. 14 e n. 15);
- altri rami (n. 16, n. 17 e n. 18).
L'autorità competente dello Stato membro d'origine comunica, entro termini ragionevoli e su base aggregata, le indicazioni alle autorità competenti di ciascuno Stato membro interessato che gliene faccia richiesta.
Articolo 45
1. L'articolo 24 della direttiva 88/357/CEE è abrogato.
2. La presente direttiva lascia impregiudicato il diritto degli Stati membri di imporre alle imprese operanti nel loro territorio, in regime di libero stabilimento o in regime di libera prestazione di servizi, l'obbligo di adesione e di partecipazione, alle stesse condizioni applicabili alle imprese ivi autorizzate, a regimi destinati a garantire il pagamento delle richieste di indennizzo agli assicurati e ai terzi lesi.
Articolo 46
1. L'articolo 25 della direttiva 88/357/CEE è abrogato.
2. Fatta salva un'ulteriore armonizzazione, ogni contratto di assicurazione è sottoposto esclusivamente alle imposte indirette e agli oneri parafiscali gravanti sui premi di assicurazione nello Stato membro in cui il rischio è localizzato ai sensi dell'articolo 2, lettera d) della direttiva 88/357/CEE e, per quanto concerne la Spagna, ai gravami legalmente fissati a favore dell'organismo spagnolo «Consorcio de Compensación de Seguros» per il fabbisogno delle sue funzioni in materia di compensazione delle perdite risultanti da avvenimenti straordinari accaduti in questo Stato membro.
In deroga all'articolo 2, lettera d), primo trattino della direttiva 88/357/CEE, e ai fini dell'applicazione del presente paragrafo , i beni mobili contenuti in un immobile situato nel territorio di uno Stato membro, fatta eccezione per i beni in transito commerciale, costituiscono un rischio situato in tale Stato membro, anche se l'immobile ed il suo contenuto non sono coperti dalla medesima polizza di assicurazione.
La legge applicabile al contratto a norma dell'articolo 7 della direttiva 88/357/CEE non incide sul regime fiscale applicabile.
Fatta salva un'ulteriore armonizzazione, ciascuno Stato membro applica alle imprese che coprono rischi nel suo territorio le disposizioni nazionali concernenti le misure destinate a garantire la riscossione delle imposte indirette e degli oneri parafiscali dovuti ai sensi del primo comma.
TITOLO V DISPOSIZIONI TRANSITORIE
Articolo 47
La Repubblica federale di Germania può rinviare sino al 1o gennaio 1996 l'applicazione dell'articolo 54, paragrafo 2, secondo comma, prima frase. Durante questo periodo, le disposizioni contenute nel comma seguente si applicheranno nelle circostanze di cui all'articolo 54, paragrafo 2.
Quando la base tecnica per il calcolo dei premi sarà stata comunicata alle autorità dello Stato membro d'origine conformemente all'articolo 54, paragrafo 2, secondo comma, terza frase dette autorità trasmetteranno senza indugio tali informazioni alle autorità dello Stato membro in cui è situato il rischio per permettere loro di presentare eventuali osservazioni. Le autorità dello Stato membro d'origine, se non tengono conto di tali osservazioni, ne informano in modo dettagliato e fornendone i motivi le autorità dello Stato membro in cui è situato il rischio.
Articolo 48
Gli Stati membri possono accordare alle imprese di assicurazioni la cui sede sociale sia situata nel loro territorio ed i cui immobili e terreni rappresentativi delle riserve tecniche superino, al momento della notifica della presente direttiva, la percentuale di cui all'articolo 22, paragrafo 1, lettera a) un termine che scade al più tardi il 31 dicembre 1998 per conformarsi alla summenzionata disposizione.
Articolo 49
Il Regno di Danimarca può rinviare sino al 1o gennaio 1999 l'applicazione delle disposizioni della presente direttiva alle assicurazioni obbligatorie contro gli infortuni sul lavoro. Durante tale periodo continua ad essere applicabile in Danimarca l'esclusione prevista all'articolo 12, paragrafo 2 della seconda direttiva per gli infortuni sul lavoro.
Articolo 50
La Spagna sino al 31 dicembre 1996 e la Grecia e il Portogallo sino al 31 dicembre 1998 beneficiano del regime transitorio seguente per i contratti relativi a rischi situati esclusivamente in uno di detti Stati membri e diversi da quelli definiti all'articolo 5, lettera d) della direttiva 73/239/CEE:
a) in deroga all'articolo 8, paragrafo 3 della direttiva 73/239/CEE e agli articoli 26 e 34 della presente direttiva, le autorità di controllo di detti Stati membri possono esigere la comunicazione, prima della loro utilizzazione, delle condizioni generali e speciali di assicurazione;
b) l'importo delle riserve tecniche inerenti a detti contratti di cui al presente articolo è determinato sotto il controllo dello Stato membro interessato secondo le regole da esso fissate o, in mancanza di regole, secondo la prassi vigente nel suo territorio conformemente alla presente direttiva. La copertura di dette riserve mediante attivi equivalenti e congrui e la localizzazione di tali attivi avvengono sotto il controllo di tale Stato membro secondo la sua normativa o prassi adottate conformemente alla presente direttiva.
TITOLO VI DISPOSIZIONI FINALI
Articolo 51
Le modifiche tecniche da apportare alle direttive 73/239/CEE e 88/357/CEE nonché alla presente direttiva sono stabilite secondo la procedura prevista nella direttiva 91/675/CEE:
- estensione delle forme giuridiche previste all'articolo 8, paragrafo 1, lettera a) della direttiva 73/239/CEE,
- modifiche dell'elenco di cui all'allegato della direttiva 73/239/CEE, o adattamento della terminologia dell'elenco, per tener conto dello sviluppo dei mercati assicurativi,
- precisazione degli elementi costitutivi del margine di solvibilità, elencati all'articolo 16, paragrafo 1 della direttiva 73/239/CEE, per tener conto della creazione di nuovi strumenti finanziari,
- modifica dell'importo minimo del fondo di garanzia, previsto dall'articolo 17, paragrafo 2 della direttiva 73/239/CEE, per tener conto degli sviluppi economici e finanziari,
- modifica, per tener conto della creazione di nuovi strumenti finanziari, dell'elenco degli attivi ammessi a copertura delle riserve tecniche, previsto all'articolo 21 della presente direttiva, nonché delle regole di dispersione fissate dall'articolo 22 della presente direttiva,
- modifica delle disposizioni volte a temperare il principio della congruenza previste all'allegato 1 della direttiva 88/357/CEE, per tener conto dello sviluppo di nuovi strumenti di copertura del rischio di cambio o dei progressi nell'unione economica e monetaria,
- precisazione delle definizioni al fine di assicurare l'applicazione uniforme delle direttive 73/239/CEE e 88/357/CEE, nonché della presente direttiva nell'insieme della Comunità.
Articolo 52
1. Si ritiene che le succursali che hanno iniziato la propria attività conformemente alle disposizioni dello Stato membro di stabilimento prima dell'entrata in vigore delle disposizioni di applicazione della presente direttiva siano state oggetto della procedura prevista all'articolo 10, paragrafi da 1 a 5 della direttiva 73/239/CEE. Esse sono disciplinate, a decorrere dall'entrata in vigore delle disposizioni di cui sopra, dagli articoli 15, 19, 20 e 22 della direttiva 73/239/CEE, nonché dall'articolo 40 della presente direttiva.
2. Gli articoli 34 e 35 lasciano impregiudicati i diritti acquisiti dalle imprese di assicurazione che svolgevano le proprie attività in regime di libera prestazione di servizi prima dell'entrata in vigore delle disposizioni di applicazione della presente direttiva.
Articolo 53
L'articolo seguente è inserito nella direttiva 73/239/CEE:
«Articolo 28 bis
1. Alle condizioni previste dal diritto nazionale, ogni Stato membro autorizza le agenzie e succursali stabilite sul suo territorio e contemplate dal presente titolo a trasferire tutto o parte del loro portafoglio di contratti ad un cessionario stabilito nello stesso Stato membro, se le autorità competenti di tale Stato membro o, se del caso, quelle dello Stato membro di cui all'articolo 26, attestano che il cessionario possiede, tenuto conto del trasferimento, il necessario margine di solvibilità.
2. Alle condizioni previste dal diritto nazionale, ogni Stato membro autorizza le agenzie e succursali stabilite sul suo territorio e contemplate dal presente titolo a trasferire tutto o parte del loro portafoglio di contratti ad un'impresa di assicurazione avente la propria sede sociale in un altro Stato membro, se le autorità competenti dello Stato membro in questione attestano che il cessionario possiede, tenuto conto del trasferimento, il necessario margine di solvibilità.
3. Uno Stato membro, che alle condizioni previste dal diritto nazionale autorizzi le agenzie e succursali stabilite sul suo territorio e contemplate dal presente titolo a trasferire tutto o parte del loro portafoglio di contratti ad un'agenzia o succursale contemplata dal presente titolo e stabilita sul territorio di un altro Stato membro, si accerta che le autorità competenti dello Stato membro del cessionario o, se del caso, quelle dello Stato membro di cui all'articolo 26, attestino che il cessionario possiede, tenuto conto del trasferimento, il necessario margine di solvibilità, che la legislazione dello Stato membro del cessionario prevede la possibilità di un simile trasferimento e che lo Stato membro in questione è d'accordo sul trasferimento.
4. Nei casi previsti ai paragrafi 1, 2 e 3, lo Stato membro in cui si trova l'agenzia o la succursale cedente, autorizza il trasferimento dopo aver ricevuto l'accordo delle autorità competenti dello Stato membro del rischio, se questo non è lo Stato membro in cui è situata l'agenzia o la succursale cedente.
5. Le autorità competenti degli Stati membri consultati comunicano il loro parere o il loro accordo alle autorità competenti dello Stato membro di origine dell'impresa di assicurazione cedente entro i tre mesi successivi alla ricezione della richiesta; qualora allo scadere di tale termine le autorità consultate non si siano ancora pronunciate, il silenzio delle medesime viene considerato come un parere favorevole o un tacito accordo.
6. Il trasferimento autorizzato in conformità del presente articolo è oggetto, nello Stato membro in cui è situato il rischio, di una misura di pubblicità alle condizioni previste dal diritto nazionale. Tale trasferimento è opponibile di pieno diritto ai contraenti, agli assicurati ed a chiunque abbia diritti o obblighi derivanti dai contratti trasferiti.
Questa disposizione non pregiudica il diritto degli Stati membri di prevedere la facoltà, per i contraenti, di rescindere il contratto entro un dato termine a decorrere dal trasferimento.»
Articolo 54
1. Nonostante qualsiasi disposizione contraria, uno Stato membro in cui i contratti relativi al ramo n. 2 del punto A dell'allegato della direttiva 73/239/CEE costituiscono parzialmente o integralmente un'alternativa alla copertura sanitaria fornita dal regime legale di previdenza sociale può prescrivere che il contratto sia conforme alle specifiche disposizioni legislative che tutelano in detto Stato membro l'interesse generale per questo ramo assicurativo e che le condizioni generali e speciali di tale assicurazione siano comunicate, prima della loro applicazione, alle autorità competenti di detto Stato membro.
2. Gli Stati membri possono prescrivere che l'assicurazione malattia di cui al paragrafo 1 sia gestita secondo una tecnica analoga a quella dell'assicurazione sulla vita se:
- i premi riscossi sono calcolati in base a tabelle di frequenza delle malattie e altri dati statistici pertinenti dello Stato membro in cui è situato il rischio, secondo i metodi matematici applicati in materia di assicurazioni;
- è costituita una riserva di senescenza;
- l'assicuratore può denunciare il contratto soltanto entro un determinato termine fissato dallo Stato membro in cui è situato il rischio;
- il contrato prevede la possibilità di aumentare i premi o di ridurre le prestazioni anche per contratti in corso;
- il contratto prevede la possibilità che il contraente sostituisca il contratto esistente con un nuovo contratto conforme al paragrafo 1, proposto dalla stessa impresa di assicurazione o dalla stessa succursale tenendo conto dei diritti maturati. In particolare si terrà conto della riserva di invecchiamento e può essere richiesta una nuova visita medica solo in caso di estensione della copertura.
In questo caso le autorità dello Stato membro pubblicano le tabelle di frequenza delle malattie ed altri dati statistici pertinenti di cui al primo comma e le trasmettono alle autorità dello Stato d'origine. I premi, calcolati in base a stime attuariali ragionevoli, devono essere sufficienti a permettere alle imprese di far fronte ai propri impegni per quanto riguarda tutti gli aspetti della loro situazione finanziaria. Lo Stato membro d'origine prescrive che la base tecnica per il calcolo dei premi sia comunicata prima della sua diffusione all'autorità competente di tale Stato membro. Il presente paragrafo è applicabile anche in caso di modifica di polizze esistenti.
Articolo 55
Gli Stati membri possono esigere da qualsiasi impresa di assicurazione che pratica a proprio rischio l'assicurazione obbligatoria contro gli infortuni sul lavoro nel loro territorio, il rispetto delle disposizioni specifiche previste nella loro legislazione nazionale per tale assicurazione, ad eccezione delle disposizioni relative alla sorveglianza finanziaria le quali rientrano nella competenza esclusiva dello Stato membro d'origine.
Articolo 56
Gli Stati membri provvedono affinché le decisioni prese nei confronti di un'impresa di assicurazione in applicazione delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative adottate in forza della presente direttiva, possano essere oggetto di ricorso giurisdizionale.
Articolo 57
1. Gli Stati membri adottano entro il 31 dicembre 1993 le disposizioni legislative, regolamentari e amministrative necessarie per conformarsi alla presente direttiva e le mettono in vigore entro il 1o luglio 1994. Essi ne informano immediatamente la Commissione.
Quando gli Stati membri adottano tali disposizioni, queste contengono un riferimento alla presente direttiva o sono corredate da un siffato riferimento all'atto della pubblicazione ufficiale. Le modalità del riferimento sono decise dagli Stati membri.
2. Gli Stati membri comunicano alla Commissione il testo delle disposizioni fondamentali di carattere legislativo, regolamentare o amministrativo da essi adottate nel settore disciplinato dalla presente direttiva.
Articolo 58
Gli Stati membri sono destinari della presente direttiva.
Fatto a Lussemburgo, addì 18 giugno 1992.