ДИРЕКТИВА 2009/138/ЕО НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 25 ноември 2009 година
относно започването и упражняването на застрахователна и презастрахователна дейност (Платежоспособност II)
(преработка)
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за създаване на Европейската общност и по-специално член 47, параграф 2 и член 55 от него,
като взеха предвид предложението на Комисията,
като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (1),
след консултация с Комитета на регионите,
в съответствие с процедурата, предвидена в член 251 от Договора (2),
като имат предвид, че:
(1)
Предстои да бъдат внесени редица съществени промени в Първа директива 73/239/ЕИО на Съвета от 24 юли 1973 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно достъпа до и упражняването на пряка застрахователна дейност, различна от животозастраховане (3); Директива 78/473/ЕИО на Съвета от 30 май 1978 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно съзастраховане в Общността (4); Директива 87/344/ЕИО на Съвета от 22 юни 1987 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно застраховките за съдебни разноски (5); Втора директива 88/357/ЕИО на Съвета oт 22 юни 1988 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, отнасящи се до прякото застраховане, различно от животозастраховането, и за формулиране на разпоредби за улесняване на ефективното упражняване на свободата на предоставяне на услуги (6); Директива 92/49/ЕИО на Съвета от 18 юни 1992 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, свързани с прякото застраховане, различно от животозастраховането (Трета директива за застраховането, различно от животозастраховане) (7); Директива 98/78/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 27 октомври 1998 г. относно допълнителен надзор върху застрахователни предприятия, които са част от застрахователна група (8); Директива 2001/17/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 март 2001 г. относно реорганизирането и ликвидацията на застрахователните дружества (9); Директива 2002/83/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 ноември 2002 г. относно животозастраховането (10) и Директива 2005/68/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 ноември 2005 г. относно презастраховането (11). С оглед постигане на яснота посочените директиви следва да бъдат преработени.
(2)
За да се улесни започването и упражняването на дейност в областта на застраховането и презастраховането, е необходимо да се премахнат най-сериозните различия в законодателствата на държавите-членки относно правилата, на които трябва да отговарят застрахователните и презастрахователните предприятия. Поради тази причина следва да се осигури правна рамка, позволяваща на застрахователните и презастрахователните предприятия да упражняват застрахователна дейност в целия вътрешен пазар, като по този начин се улеснят застрахователните и презастрахователните предприятия, с централно управление в Общността, да покриват разположените Общността рискове и задължения.
(3)
В интерес на правилното функциониране на вътрешния пазар следва да се установят координирани правила относно надзора над застрахователни групи и относно процедурите по реорганизацията и ликвидацията на застрахователните предприятия, с оглед защита на кредиторите.
(4)
Целесъобразно е някои предприятия, които предоставят застрахователни услуги, да не бъдат обхванати от установената от настоящата директива система, поради техния размер, правен статут, естеството на тяхната дейност, която е пряко свързана със системата на обществено осигуряване, или поради другите специфични услуги, които предлагат. Желателно е също така да бъдат изключени определени институции в някои държави-членки, чиято дейност обхваща единствено твърде ограничен сектор и по закон е ограничена до определена територия или до определени лица.
(5)
Много малките застрахователни предприятия, отговарящи на определени условия, включително равнище на брутен приход от премии, по-ниско от 5 000 000 EUR, се изключват от приложното поле на настоящата директива. Обаче всички застрахователни и презастрахователни предприятия, които вече са получили лиценз по досегашните директиви, следва да запазят лицензите си при прилагане на настоящата директива. Предприятията, които са изключени от обхвата на настоящата директива, следва да имат възможност да се възползват от основните свободи, предоставени от Договора. Тези предприятия имат възможността да искат лицензиране по настоящата директива, за да се възползват от единния лиценз, предвиден в настоящата директива.
(6)
За държавите-членки следва да бъде възможно да изискват предприятията, упражняващи застрахователна или презастрахователна дейност и изключени от обхвата на настоящата директива, да бъдат регистрирани. Държавите-членки могат също да подлагат тези предприятия на надзор за благоразумие и правен надзор.
(7)
Директива 72/166/ЕИО на Съвета от 24 април 1972 г. относно сближаване на законодателствата на държавите-членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане на задължението за сключване на такава застраховка (12); Седма директива 83/349/ЕИО на Съвета от 13 юни 1983 г. приета на основание член 54, параграф 3, буква ж) от Договора относно консолидираните счетоводни отчети (13); Втора директива на Съвета 84/5/ЕИО от 30 декември 1983 г. относно сближаването на законодателствата на държавите-членки, свързани със застраховките гражданска отговорност при използването на моторни превозни средства (14); Директива 2004/39/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 г. относно пазарите на финансови инструменти (15) и Директива 2006/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 г. относно предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции (16) определят общите правила в областта на счетоводното отчитане, застраховка „гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства, финансовите инструменти и кредитните институции и предвиждат определения в тези области. Целесъобразно е някои от определенията, предвидени в посочените директиви да се прилагат за целите на настоящата Директива.
(8)
Започването на застрахователна или презастрахователна дейност следва да подлежи на предварително лицензиране. Затова е необходимо да се определят условията и процедурите както за издаване, така и за отказ на такъв лиценз.
(9)
Отменените с настоящата директива директиви не предвиждат правила относно обхвата на презастрахователната дейност, за упражняването на която дадено застрахователно предприятие може да получи лиценз. Държавите-членки решават да определят правила в това отношение.
(10)
Позоваванията в настоящата директива на застрахователни и презастрахователни предприятия следва да включват каптивните застрахователни и каптивните презастрахователни предприятия, с изключение на случаите, в които е предвидена конкретна разпоредба за тези предприятия.
(11)
Тъй като настоящата директива представлява важен инструмент за постигането на вътрешния пазар, застрахователните и презастрахователните предприятия, лицензирани в техните държави-членки по произход, следва да имат право да упражняват в рамките на Общността част или всичките свои дейности посредством установяването на клонове или посредством предоставянето на услуги. Следователно е уместно провеждането на хармонизация доколкото е необходима и достатъчна за постигане на взаимно признаване на лицензи и на системите за надзор, като по този начин се издава един лиценз, който е валиден в цялата Общност и който позволява на държавата-членка по произход да упражнява надзор над предприятието.
(12)
Директива 2000/26/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 май 2000 г. за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно застраховане на гражданската отговорност във връзка с използването на моторни превозни средства (Четвърта директива за автомобилното застраховане) (17) определя правилата за назначаването на представители за уреждане на претенции. Тези правила следва да се прилагат за целите на настоящата директива.
(13)
Презастрахователните предприятия следва да ограничават предмета на дейността си до презастраховане и свързаните с него операции. Подобно изискване не следва да възпрепятства дадено презастрахователно предприятие от упражняване на дейности, като предоставяне на статистически или актюерски консултации, анализ на риска или проучване за неговите клиенти. Това изискване може също да включва функциите и дейностите на холдингово предприятие по отношение на дейности във финансовия сектор по смисъла на член 2, точка 8 от Директива 2002/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2002 г. относно допълнителния надзор на кредитните институции, застрахователните предприятия и на инвестиционните посредници към един финансов конгломерат (18). Във всеки случай това изискване не позволява извършването на несвързани банкови и финансови дейности.
(14)
Защитата на титулярите на полица изисква застрахователните и презастрахователните предприятия да отговарят на ефективни изисквания за платежоспособност, които да водят до ефикасно разпределение на капитал в Европейския съюз. В светлината на развитието на пазара настоящата система вече не е адекватна. Затова е необходимо да се въведе нова регулаторна рамка.
(15)
В съответствие с последните развития в областта на управление на риска, в контекста на Международната асоциация на застрахователните надзорни институции, Съвета по международни счетоводни стандарти и Международната асоциация на актюерите и във връзка с последните развития в други финансови сектори, следва да се възприеме икономически, основан на рисковете подход, който предвижда стимули за застрахователните и презастрахователните предприятия правилно да оценяват и управляват своя риск. Следва да се засили хармонизацията, като се приемат конкретни правила за оценяване на активите и пасивите, включително техническите резерви.
(16)
Основната цел на регулирането и надзора над застрахователните и презастрахователните предприятия е адекватната защита на титулярите на полица и бенефициерите. Понятието „бенефициер“ е предназначено да обхване всяко физическо или юридическо лице, което притежава права по застрахователен договор. Другите цели на регулирането и надзора над застрахователните и презастрахователните предприятия, като финансовата стабилност и справедливите и правилно функциониращи пазари, също следва да бъдат взети предвид, но не трябва да отклоняват вниманието от основната цел.
(17)
Режимът на платежоспособността, уреден в настоящата директива, се очаква да доведе до още по-добра защита за титулярите на полица. Този режим ще изисква държавите-членки да предоставят на надзорните органи необходимите ресурси за изпълняване на задълженията, предвидени в настоящата директива. Това включва целия необходим капацитет, включително финансови и човешки ресурси.
(18)
Надзорните органи на държавите-членки следва да разполагат с всички необходими средства за гарантиране на правилното упражняване на дейността от застрахователните и презастрахователните предприятия в рамките на Общността, упражнявана по силата на правото на установяване или свободата на предоставяне на услуги. За да се гарантира ефективността на надзора, всички предприети от надзорните органи действия следва да бъдат съразмерни спрямо естеството, степента и сложността на риска, характерен за дейността на застрахователните и презастрахователните предприятия, независимо от значимостта на съответното предприятие за общата финансова стабилност на пазара.
(19)
Настоящата директива не следва прекалено да обременява малките и средните застрахователни предприятия. Един от инструментите за постигане на тази цел е правилното прилагане на принципа на пропорционалността. Този принцип следва да се прилага както спрямо изискванията, наложени на застрахователните и презастрахователните предприятия, така и спрямо упражняването на надзорни правомощия.
(20)
По-конкретно настоящата директива не следва да създава прекалена тежест за застрахователни предприятия, които се специализират в предоставяне на специфични видове застраховки или на услуги на специфични сегменти клиенти, и следва да признава, че специализирането по този начин може да бъде ценен инструмент за ефикасното и ефективно управление на риска. За да се постигне тази цел, както и правилно прилагане на принципа на пропорционалността, следва също да се включи разпоредба, която да позволява на предприятията по-конкретно да използват свои собствени данни за калибриране на параметрите в модулите относно подписваческия риск на стандартната формула на капиталовото изискване за платежоспособност.
(21)
Настоящата директива следва също да вземе предвид специфичното естество на каптивните застрахователни и каптивните презастрахователни предприятия. Тъй като тези предприятия покриват само рискове, свързани с промишлената или търговска група, към която принадлежат, следва да се предвидят подходящи подходи, съответстващи на принципа на пропорционалността, за да се отразят естеството, мащабът и сложността на тяхната дейност.
(22)
Надзорът над презастрахователната дейност следва да отчита особените характеристики на презастрахователната дейност, предимно нейния глобален характер и факта, че титулярите на застрахователни полици са сами по себе си застрахователни или презастрахователни предприятия.
(23)
Надзорните органи следва да могат да получават от застрахователните и презастрахователните предприятия информацията, необходима за целите на надзора, включително, когато е подходящо, информация, оповестена публично от застрахователно или презастрахователно предприятие в съответствие с изискванията за финансова отчетност, листване и други правни или нормативни изисквания.
(24)
Надзорните органи на държавите-членки по произход следва да отговарят за контрола върху финансовата стабилност на застрахователните и презастрахователните предприятия. За целта те следва да извършват редовни прегледи и оценки.
(25)
Надзорните органи следва да могат да вземат предвид въздействието върху управлението на рисковете и активите, на доброволни кодекси за поведение и прозрачност, към които се придържат съответните институции, търгуващи с нерегулирани или алтернативни инвестиционни инструменти.
(26)
Капиталовото изискване за платежоспособност е първата стъпка към установяване на адекватни количествени изисквания в сектора на застраховането. Поради това надзорните органи следва да имат правомощие да налагат изискването за добавен капитал към капиталовото изискване за платежоспособност само при изключителни обстоятелства, в случаите, изброени в настоящата директива и установени в резултат на процеса на надзорен преглед. Стандартната формула за капиталовото изискване за платежоспособност има за цел да отразява рисковия профил на повечето застрахователни и презастрахователни предприятия. Възможно е обаче в някои случаи стандартният подход да не отразява адекватно силно специфичния рисков профил на дадено предприятие.
(27)
Налагането на изискване за добавяне на капитал е извънредно в смисъл, че следва да се използва само като крайна мярка, когато други надзорни мерки са неефективни или неподходящи. Освен това, понятието „извънредно“ следва да се разбира в контекста на конкретната ситуация на всяко предприятие, а не във връзка с броя на изискванията за добавяне на капитал, наложени на конкретен пазар.
(28)
Изискването за добавяне на капитал следва да се запази, докато не се променят обстоятелствата, при които е било наложено. В случай на значителни слабости в цялостния или частичния вътрешен модел, или значителни управленски пропуски, надзорните органи следва да гарантират, че съответното предприятие полага всички усилия за коригиране на слабостите, които са довели до налагане на изискването за добавяне на капитал. Когато обаче стандартизираният подход не отразява по адекватен начин много специфичния рисков профил на дадено предприятие, изискването за добавяне на капитал може да се запази в продължение на няколко последователни години.
(29)
Някои рискове могат да бъдат регулирани единствено посредством изисквания спрямо управлението вместо чрез количествени изисквания, отразени в капиталовото изискване за платежоспособност. Затова ефективната система на управление играе важна роля за адекватното управление на застрахователното предприятие и за регулаторната система.
(30)
Системата на управление включва функция за управление на риска, функция, следяща за спазване на изискванията, функция за вътрешен одит и актюерска функция.
(31)
Функция представлява административен потенциал за изпълнение на конкретни управленски задачи. Определянето на конкретна функция не възпрепятства предприятието свободно да реши как да организира тази функция на практика, освен когато в настоящата директива е предвидено друго. Това не следва да води до излишно утежняване на изискванията, защото следва да се отчитат характерът, мащабът и сложността на операциите на предприятието. Следователно следва да е възможно тези функции да бъдат изпълнявани от собствения персонал, да се потърси съвет от външни експерти или да бъдат възлагани на външни експерти в определените от настоящата директива рамки.
(32)
Освен това, с изключение на функцията за вътрешен одит, в по-малки предприятия и такива с по-опростена структура, следва да бъде възможно един служител или организационна единица да изпълняват повече от една функция.
(33)
Функциите, включени в системата на управление, се считат за ключови функции, следователно и за важни и критични функции.
(34)
Всички служители, изпълняващи ключови функции, следва да изпълняват изискванията за квалификация и надеждност. Само титулярите на ключовите функции обаче следва да подлежат на изисквания за уведомяване на надзорния орган.
(35)
За целите на оценяването на изискваното равнище на компетентност, професионалната квалификация и опитът на служителите, които действително управляват предприятието или имат други ключови функции, следва да се отчитат като допълнителни фактори.
(36)
Всички застрахователни и презастрахователни предприятия следва, като неразделна част от своята бизнес стратегия, редовно да оценяват общите си нужди по отношение на платежоспособност с оглед на своя специфичен рисков профил (собствена оценка на риска и платежоспособността). Тази оценка не изисква разработване на вътрешен модел, нито служи за изчисляване на капиталово изискване, различно от капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталово изискване. Резултатите от всяка оценка следва да бъдат докладвани на надзорните органи като част от информацията, която се представя за целите на надзора.
(37)
За да се гарантира ефективният контрол върху възложени на външен изпълнител функции или дейности, от съществено значение е надзорните органи на възлагащото застрахователното или презастрахователното предприятие да имат достъп до цялата значима информация, съхранявана от подизпълнителя, независимо дали той е регулирано или нерегулирано правно образувание, както и правото да извършват проверки на място. За да се отчете развитието на пазара и да се гарантира, че условията за възлагането на външен изпълнител са спазени, надзорните органи следва да бъдат информирани за това преди възлагане на критични или значими функции или дейности. Тези изисквания следва да отчитат работата на Общия форум и отговарят на настоящите правила и практики в банковия сектор и на Директива 2004/39/ЕО и нейното прилагане по отношение на кредитните институции.
(38)
С оглед гарантирането на прозрачност, застрахователните и презастрахователните предприятия следва да оповестяват публично - това означава безплатното осигуряване на обществен достъп до информацията в печатен или електронен вид - поне веднъж годишно основна информация относно тяхната платежоспособност и финансово състояние. Те трябва да могат да оповестяват публично допълнителна информация на доброволна основа.
(39)
Следва да се предвиди разпоредба за обмен на информация между надзорните органи и властите, или институциите, които въз основа на функциите си, подпомагат заздравяването на стабилността на финансовата система. Поради това е необходимо да се определят условията, при които този обмен на информация следва да бъде възможен. Освен това, в случаите когато информацията може да бъде оповестена само с изричното съгласие на надзорните органи, същите следва да могат, когато е уместно, да обвързват даването на съгласие със спазването на строги изисквания.
(40)
Необходимо е да се насърчава сближаването в областта на надзора както по отношение на средствата за надзор, така и на надзорните практики. Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, създаден с Решение 2009/79/ЕО на Комисията (19), следва да играе важна роля в това отношение и да докладва редовно относно постигнатия напредък на Европейския парламент и на Комисията.
(41)
Целта на информацията и докладването, свързани с изискването за добавяне на капитал от страна на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, не е да възпрепятства прилагането на това изискване, позволено по настоящата директива, а да допринесе за още по-висока степен на сближаване на надзорните практики при прилагането на изисквания за добавяне на капитал между надзорните органи в различните държави-членки.
(42)
За да се намали административната тежест и да се избегне дублиране на задачите, надзорните органи и националните статистически органи следва да си сътрудничат и да обменят информация.
(43)
С цел засилване на надзора над застрахователните и презастрахователните предприятия и защитата на титулярите на полица, задължителните одитори по смисъла на Директива 2006/43/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 17 май 2006 г. относно задължителния одит на годишните счетоводни отчети и консолидираните счетоводни отчети (20) следва да бъдат задължени незабавно да докладват всякакви факти, които могат да имат сериозно въздействие върху финансовото състояние или административната организация на застрахователното или презастрахователното предприятие.
(44)
Застрахователни предприятия, извършващи дейности в областта както на животозастраховането, така и на общото застраховане, следва да управляват тези дейности разделено, с цел защита интересите на титулярите на полици. По-специално тези предприятия следва да подлежат на същите капиталови изисквания като тези, приложими за подобна застрахователна група, състояща се от животозастрахователно предприятие и общо застрахователно предприятие, като се вземе предвид повишената възможност за прехвърляне на капитал при застрахователни предприятия със смесена дейност.
(45)
Оценката на финансовото състояние на застрахователните и презастрахователните предприятия следва да се основава на ясни икономически принципи и да използва оптимално предоставената от финансовите пазари информация, както и общодостъпна информация за техническите застрахователни рискове. По-специално, изискванията за платежоспособност следва да се основават на икономическа оценка на цялостния счетоводен баланс.
(46)
Оценъчните стандарти за целите на надзора следва да са съвместими, доколкото е възможно, с развитието в областта на международното счетоводство, за да се ограничи административната тежест върху застрахователните или презастрахователните предприятия.
(47)
В съответствие с този подход, капиталовите изисквания следва да се покриват със собствените средства, независимо дали са отчетени като балансова или задбалансова позиции. Доколкото не всички финансови ресурси осигуряват пълно покриване на загубите в случай на ликвидация и при нормално функциониране, позициите на собствените средства следва да бъдат класифицирани съгласно качествени критерии в три реда и допустимият размер на собствените средства за покриване на капиталовите изисквания следва да бъде съответно намален. Приложимите към позициите на собствените средства ограничения следва да се прилагат само за определяне на състоянието на платежоспособността на застрахователните и презастрахователни предприятия и не следва допълнително да ограничават свободата на тези предприятия по отношение на вътрешното им управление на капитала.
(48)
Като цяло активите, свободни от всякакви предвидими задължения, са на разположение за поемане на загубите поради неблагоприятни колебания в стопанската дейност при нормално функциониране и при ликвидация. Затова преобладаващата част от превишението на активите спрямо пасивите, оценени в съответствие с принципите на настоящата директива, следва да се разглежда като висококачествен капитал (ред 1).
(49)
Не всички активи в едно предприятие са свободни от ограничения. В някои държави-членки конкретни продукти имат за резултат обособени структури на фондове, които дават на дадена категория титуляри на полица по-големи права върху активи в техния собствен „фонд“. Независимо че тези активи се включват при изчисляването на превишението на активите спрямо пасивите за целите на определяне на собствените средства те не могат на практика да се използват за посрещане на рискове извън обособения фонд. За да се осигури последователност с икономическия подход, оценката на собствените средства трябва да се приспособи, така че да отразява различното естество на активите, които са обхванати от споразумение за обособяване. По подобен начин изчисляването на капиталовото изискване за платежоспособност следва да отразява намаляването на обединяванията или диверсификацията, свързани с тези обособени фондове.
(50)
В някои държави-членки съществува практиката застрахователни дружества да продават животозастрахователни продукти, във връзка с които титулярите на полицa и бенефициерите правят вноски към рисковия капитал на дружеството в замяна на цялата възвръщаемост или на част от възвръщаемостта на вноските. Натрупаните печалби представляват излишък от средства, собственост на юридическото лице, в което е генериран.
(51)
Излишъците от средства следва да се оценяват съобразно изложения в настоящата директива икономически подход. В тази връзка не следва да бъде достатъчно обикновеното позоваване на оценката на излишъците от средства в годишните счетоводни отчети. В съответствие с изискванията за собствените средства, излишъкът от средства следва да отговаря на критериите, определени в настоящата директива, относно класификацията по редове. Това означава inter alia, че само тези излишъци от средства, които отговорят на изискванията за класифициране в ред 1, следва да бъдат считани за капитал от ред 1.
(52)
Взаимозастрахователните асоциации или асоциациите от взаимозастрахователен тип с променливи вноски могат да изискват от своите членове допълнителни вноски (допълнителни покани към членовете), за да увеличат размера на наличните финансови средства, за да поемат загуби. Допълнителните покани към членовете могат да представляват значителен източник на финансиране за взаимозастрахователните асоциации и асоциациите от взаимозастрахователен тип, включително когато тези асоциации са изправени пред неблагоприятни колебания в стопанската дейност. Затова допълнителните покани към членовете следва да се признават като спомагателни елементи на собствени средства и да се третират по съответен начин за целите на платежоспособността. По-конкретно в случая на взаимозастрахователните асоциации и асоциациите от взаимозастрахователен тип на корабособственици с променливи вноски за застраховане единствено срещу морски рискове прибягването до допълнителни покани към членовете е трайно наложена практика, която подлежи на специални договорености за възстановяване и одобрената сума по тези допълнителни покани към членовете следва да се третира като капитал с добро качество (ред 2). По същия начин в случай на други взаимозастрахователни асоциации и асоциации от взаимозастрахователен тип, при които допълнителните покани към членовете са с подобно качество, одобрената сума по тези покани към членовете следва също да се третира като капитал с добро качество (ред 2).
(53)
С цел да се позволи на застрахователните и презастрахователните предприятия да изпълнят задълженията си към титулярите на полици и бенефициерите, държавите-членки следва да изискват от тези предприятия да създадат адекватни технически резерви. Принципите на и актюерските и статистическите методологии, определящи изчисляването на тези технически резерви следва да бъдат хармонизирани в рамките на Общността, за де се постигне по добра съпоставимост и прозрачност.
(54)
Изчисляването на техническите резерви следва да отговаря на оценяването на активите и други пасиви, на състоянието на пазара и да съответства на международното развитие в областта на счетоводството и надзора.
(55)
Следователно, стойността на техническите резерви следва да съответства на сумата, която застрахователното или презастрахователното предприятие би трябвало да плати, ако незабавно прехвърли договорните си права и задължения на друго предприятие. Следователно стойността на техническите резерви следва да съответства на сумата, която би се очаквало да бъде поискана от друго застрахователно или презастрахователно предприятие (референтно предприятие), за да поеме и изпълни свързаните с това застрахователни и презастрахователни задължения. Размерът на техническите резерви следва да отразява характеристиките на съответния застрахователен портфейл. Специфична за предприятието информация следва да се използва при изчисления на техническите резерви само дотолкова, доколкото тази информация, като например информация относно управлението на претенциите и разходите, позволява на застрахователните и презастрахователните предприятия по-добре да отразят характеристиките на съответния застрахователен портфейл.
(56)
Допусканията за референтното предприятие, което се предполага, че поема и изпълнява свързаните с това застрахователни и презастрахователни задължения, следва да бъдат хармонизирани на общностно равнище. По-конкретно допусканията относно референтното предприятие, които определят дали и до каква степен да се отчитат диверсификационните ефекти при изчисляването на рисковата премия, следва да бъдат взети предвид като част от оценката на въздействието на мерките по прилагането и след това следва да бъдат хармонизирани на общностно равнище.
(57)
За целта на изчисляването на техническите резерви следва да бъде възможно да се прилага разумна интерполация и екстраполация от пряко наблюдаваните пазарни стойности.
(58)
Необходимо е очакваната настояща стойност на застрахователните задължения да се изчислява на базата на текуща и достоверна информация и реалистични допускания, като се вземат предвид финансовите гаранции и опции в застрахователните и презастрахователните договори, за да се достигне до икономическа оценка на застрахователните или презастрахователните задължения. Следва да се изисква използването на ефективни и хармонизирани актюерски методологии.
(59)
С цел да се отчете специфичното положение на малките и средни предприятия, следва да се предвидят опростени подходи за изчисляване на техническите резерви.
(60)
Надзорният режим следва да предвиди изискване отчитащо риска, което се основава на изчисляване при прилагане на проспективен подход, за да се гарантира прецизна и навременна намеса от страна на надзорните органи (капиталово изискване за платежоспособност) и минимално ниво на сигурност, под което не следва да спада размерът на финансовите ресурси (минимално капиталово изискване). Двете капиталови изисквания следва да бъдат хармонизирани в рамките на Общността, за да се постигне еднакво ниво на защита на титулярите на полици. По отношение на доброто функциониране на режима на настоящата директива между капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталово изискване, следва да съществува адекватна скала за степенувани надзорни мерки.
(61)
За да се смекчат нежелани потенциални проциклични ефекти във финансовата система и да се избегне ситуация, в която неправилно се налага на застрахователните и презастрахователните предприятия да събират допълнителен капитал или да продават своите инвестиции в резултат на неудържими неблагоприятни движения на финансовите пазари, модулът на пазарния риск на стандартната формула за капиталовото изискване за платежоспособност следва да включва симетричен механизъм за корекция по отношение на промените в равнището на цените на ценните книжа. В допълнение, в случай на извънреден срив на финансовите пазари и когато въпросният симетричен механизъм за корекция не е достатъчен, за да могат застрахователните и презастрахователните предприятия да изпълнят своето капиталово изискване за платежоспособност, следва да се предвиди също така възможност надзорните органи да могат да удължават срока, в който застрахователните и презастрахователните предприятия са длъжни да възстановят размера на допустимите собствени средства до нивото на капиталовото изискване за платежоспособност.
(62)
Капиталовото изискване за платежоспособност следва да отразява такова равнище на допустими собствени средства, което да позволява на застрахователните и презастрахователните предприятия да покриват значителни загуби и да дава основателна гаранция на титулярите на полица и бенефициерите, че тези плащания ще бъдат направени, когато станат изискуеми.
(63)
За да се гарантира, че застрахователните и презастрахователните предприятия имат допустими собствени средства, покриващи капиталовото изискване за платежоспособност, непрекъснато и с отчитане на всякакви промени в техния рисков профил, тези предприятия следва да изчисляват капиталовото изискване за платежоспособност ежегодно, да го наблюдават постоянно и да го преизчисляват при всяка значителна промяна в рисковия профил.
(64)
С цел да се насърчава доброто управление на риска и да се постигне съответствие между регулаторните капиталови изисквания и практиките в отрасъла, капиталовото изискване за платежоспособност следва да бъде определено като икономическия капитал, с който трябва да разполагат застрахователните и презастрахователните предприятия, за да гарантират, че фалит може да се случи само веднъж на двеста случая или пък че тези предприятия ще са все още в състояние, с вероятност от поне 99,5 %, да изпълнят своите задължения към титулярите на полица и бенефициерите през следващите 12 месеца. Икономическият капитал следва да бъде изчислен на базата на истинския рисков профил на тези предприятия, като се вземе предвид въздействието на възможни техники за смекчаване на риска, както и ефектите от диверсификация.
(65)
Следва да се предвиди разпоредба за установяване на стандартна формула за изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност, за да се позволи на всички застрахователни и презастрахователни предприятия да оценяват своя икономически капитал. За структурата на стандартната формула следва да се възприеме модулен подход, което означава, че на първо място трябва да бъде оценена индивидуалната експозиция на всяка категория риск, а на второ място - съвкупната експозиция. Следва да бъде разрешено използването на специфични за предприятието параметри, ако това позволява по-добре да бъде отразен истинският профил на подписваческия риск на предприятието, при условие че такива параметри са получени чрез използването на стандартизирана методология.
(66)
За да се отчете специфичното положение на малките и средни предприятия, следва да се предоставят опростени подходи за изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност в съответствие със стандартната формула.
(67)
Принципно новият подход, основаващ се на риска, не включва концепцията за количествени ограничения на инвестициите и критерии за допустимост на активите. Следва обаче да е възможно включването на инвестиционните ограничения и критериите за допустимост на активите, за да се регулират рискове, които не са адекватно отразени от под-модулите на стандартната формула.
(68)
Съгласно рисково ориентирания подход за капиталовото изискване за платежоспособност следва да бъде възможно при определени обстоятелства вместо стандартната формула да се използват частични или цялостни вътрешни модели за изчисляване на това изискване. С цел титулярите на полица и бенефициерите да бъдат еднакво защитени, подобни вътрешни модели следва предварително да бъдат одобрени въз основа на хармонизираните процедури и стандарти.
(69)
Когато размерът на допустимите основни собствени средства спадне под минималното капиталово изискване, лицензът на застрахователните и презастрахователните предприятия следва да бъде отнет, когато тези предприятия не са в състояние в кратък срок да възстановят размера на допустимите основни собствени средства до нивото на минималното капиталово изискване.
(70)
Минималното капиталово изискване следва да гарантира минимално равнище, под което размерът на финансовите ресурси не следва да пада. Необходимо е това равнище да се изчислява съгласно проста формула, която е предмет на определени долна и горна граница въз основа на рисково базираното капиталово изискване за платежоспособност, за да се позволи прилагане все по-интензивни надзорни мерки, и се основава на данни, които да подлежат на одитиране.
(71)
Застрахователните и презастрахователните предприятия следва да разполагат с активи от необходимото качество, за да покрият своите общи финансови изисквания. Всички инвестиции, държани от застрахователни и презастрахователни предприятия, следва да се управляват съгласно „принципа на благоразумие“.
(72)
Държавите-членки не следва да изискват от застрахователните или презастрахователните предприятия да инвестират активите си в конкретни категории активи, тъй като такова изискване би могло да бъде несъвместимо с либерализирането на движението на капитал съгласно член 56 от Договора.
(73)
Необходимо е да се забранят разпоредби, които позволяват на държавите-членки да изискват даването в залог на активи за покриване на техническите резерви на застрахователно и презастрахователно предприятие, независимо от формата на това изискване, когато застрахователят е презастрахован от застрахователно или презастрахователно предприятие с лиценз съгласно настоящата директива, или от предприятие на трета държава, ако надзорният режим на тази трета държава се счита за еквивалентен.
(74)
Досега правната рамка не предоставя нито подробни критерии за оценка за благоразумие на предложено придобиване, нито процедура за тяхното прилагане. Затова е необходимо изясняване на критериите и процеса на оценка за благоразумие, за да се осигурят необходимата правна сигурност, яснота и предсказуемост по отношение на процеса на оценяване и на резултатите от него. Разпоредбите на Директива 2007/44/ЕО въведоха тези критерии и процедури. По отношение на застраховането и презастраховането тези разпоредби следва да бъдат кодифицирани и интегрирани в настоящата директива.
(75)
Затова максималното хармонизиране на тези процедури и предварителни оценки в рамките на Общността е от ключово значение. Разпоредбите за квалифицирано участие обаче не следва да възпрепятстват държавите-членки да изискват от надзорните органи да бъдат информирани относно придобивания на участия под определените в тези разпоредби прагове, при условие че за тази цел една държава-членка налага не повече от един допълнителен праг под 10 %. Също така, тези разпоредби не следва да възпрепятстват и надзорните органи да установяват общи насоки за това в кои случаи ще се смята, че такива участия водят до упражняване на значително влияние.
(76)
С оглед на нарастващата мобилност на гражданите на Съюза, все по-често застраховката „гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства се предлага на презгранична основа. С оглед осигуряване на продължаващото добро функциониране на системата „Зелена карта“ и на споразуменията между националните бюра на автомобилните застрахователи, е целесъобразно държавите-членки да могат да изискват застрахователните предприятия, предоставящи застраховка „гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства на тяхна територия посредством предоставяне на услуги, да се включат и да участват във финансирането на националното бюро, както и в гаранционния фонд, създаден от съответната държава-членка. Държавата-членка, в която се предоставят услугите, следва да изисква от предприятията, които предлагат застраховка „гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства, да назначат представители на нейна територия, които да събират цялата необходима информация по отношение на претенциите и да представляват съответното предприятие.
(77)
В рамките на вътрешния пазар в интерес на титулярите на полица е те да имат достъп до най-широк спектър от съществуващи в Общността застрахователни продукти. Държавата-членка, където е разположен рискът, или държавата-членка, в която е поето задължението, следва да гарантират, че не съществуват пречки за предлагане на пазара, в рамките на нейната територия, на всички застрахователни продукти, предлагани за продажба в Общността, доколкото те не противоречат на действащите законови разпоредби за защита на обществения интерес в държавата-членка и доколкото общественият интерес не е защитен от правилата на държавата-членка по произход.
(78)
Следва да бъде приета разпоредба за създаването система от санкции, които да бъдат налагани, когато дадено застрахователно предприятие не спазва приложимите разпоредби за защита на обществения интерес в държавата-членка, в която е разположен рискът, или в държавата-членка, в която е поето задължението.
(79)
В условията на вътрешен застрахователен пазар потребителите разполагат с по-голям и разнообразен избор от договори. За да могат потребителите да извлекат максимална полза от това разнообразие и от увеличената конкуренция, преди сключването на договора и по време на неговия срок те следва да имат достъп до цялата необходима информация, която им позволява да изберат договора, който най-пълно удовлетворява потребностите им.
(80)
Застрахователно предприятие, което предлага договори за оказване на помощ, следва да притежава необходимите средства, за да предоставя в рамките на подходящ период от време обезщетенията в натура, които предлага. Следва да се предвидят специални разпоредби за изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност и абсолютната долна граница на минималното капиталово изискване, което подобно предприятие следва да притежава.
(81)
Ефективното упражняване в рамките на Общността на съзастрахователни дейности, които поради тяхното естество и размер, е вероятно да бъдат покрити от международно съзастраховане, следва да се улесни чрез минимално хармонизиране, за да се предотврати нарушаване на конкуренцията и неравното третиране. В този контекст, водещото застрахователно предприятие следва да оценява претенции и да определя размера на техническите резерви. Освен това, следва да се предвиди специално сътрудничество в областта на съзастрахователната дейност в Общността както между надзорните органи в държавите-членки, така и между тези органи и Комисията.
(82)
В интерес на защита на застрахованите лица следва да бъде хармонизирано националното законодателство относно застраховките за правни разноски. Всеки конфликт на интереси, произтичащ най-вече от факта, че застрахователното предприятие застрахова друго лице или застрахова лице по отношение както на правни разноски, така и на друг клас застраховки, следва да бъде изключен, доколкото е възможно, или да може да бъде разрешен. За тази цел съществуват различни начини за постигане на подходяща степен на защита за титулярите на полица. Независимо от възприетото решение, интересът на лицата със застрахователно покритие за правни разноски следва да бъде защитен чрез равностойни гаранции.
(83)
Конфликти между застраховани лица и застрахователни предприятия, покриващи правни разноски, следва да се разрешават по възможно най-справедливия и бърз начин. Поради това е целесъобразно държавите-членки да предвидят арбитражна процедура или процедура, която осигурява равностойни гаранции.
(84)
В някои държави-членки частното или доброволно здравно застраховане заменя частично или напълно здравното покритие, предоставено от системите за социално сигурност. Специфичният характер на такава здравна застраховка я разграничава от други класове застраховки за вреди и животозастраховане, тъй като на титулярите на полица е необходимо да се осигури ефективен достъп до частно здравно покритие или здравно покритие на доброволна основа, независимо от тяхната възраст или рисков профил. Като се има предвид характерът и социалните последици от договорите за здравна застраховка, надзорните органи на държавата-членка, в която е разположен рискът, следва да имат право да изискват общите и специалните условия на полицата в случай на частно или доброволно здравно застраховане да бъдат редовно оповестявани, с цел да се провери дали такива договори заменят частично или напълно здравното покритие, осигурено от системата за социална сигурност. Тази проверка не следва да бъде предварително условие за предлагането на продуктите на пазара.
(85)
За целта някои държави-членки са приели специфични законови разпоредби. С цел защита на обществения интерес е възможно да се приемат или запазят такива правни разпоредби, доколкото те не ограничават неоснователно правото на установяване или свободата на предоставяне на услуги, при условие че такива разпоредби се прилагат по еднакъв начин. Тези правни разпоредби могат да се различават по естество според условията във всяка държава-членка. Защитата на обществения интерес може също да бъде постигната, като се изисква от предприятията, предлагащи частна или доброволна здравна застраховка, да предлагат стандартни полици в съответствие с покритието, предвидено от законовите схеми за социална сигурност, при премийна ставка равна или под установен максимум, както и да участват в схеми за компенсиране на загуби. Възможно е също да се изисква техническата основа на здравното покритие по частна здравна застраховка или покритието по доброволна здравна застраховка да бъде сходна с тази на животозастраховането.
(86)
Приемащите държави-членки следва да могат да изискват от всяко застрахователно предприятие, предлагащо на тяхна територия задължителни застраховки срещу трудова злополука на свой риск, да спазва специфичните разпоредби, постановени в националното му право за такива застраховки. Такова изискване обаче не следва да се прилага към разпоредбите, отнасящи се до финансовия надзор, които са от изключителната отговорност на държавата-членка по произход.
(87)
Някои държави-членки не подлагат застрахователните транзакции на никаква форма на непряко данъчно облагане, докато по-голямата част прилагат специални данъци и други форми на вноски, включително допълнителни такси, предназначени за органите за компенсация. В различните държави - членки, в които се прилагат, структурата и ставката на такива данъци и налози се различават значително. Желателно е да се предотврати възникването на различия, водещи до нарушаване на конкуренцията в областта на застрахователните услуги в държавите - членки. До последваща хармонизация прилагането на данъчните системи и други форми на облагане, предвидени от държавите-членки, в които са разположени рисковете или от държавите-членки, в които са поети задълженията, може да реши този проблем, като от държавите - членки зависи да осигурят условия за събирането на тези данъци и вноски.
(88)
Държавите-членки, за които Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) (21) не се прилага следва в съответствие с настоящата директива да прилагат разпоредбите на този регламент, за да определят приложимото право към застрахователните договори, попадащи в обхвата на член 7 от същия регламент.
(89)
За да се вземат предвид международните аспекти на презастраховането, следва да се предвиди разпоредба, която да позволява сключването на международни споразумения с трети държави, целящи определянето на средствата за надзор на презастрахователни образувания, които извършват дейност на територията на всяка договаряща се страна. Освен това следва да се предвиди гъвкава процедура, която да направи възможно оценяването на еквивалентността на застрахователните режими на трети държави с тези на Общността, за да се подобри либерализацията на презастрахователните услуги в тези трети държави чрез установяване или трансгранично предоставяне на услуги.
(90)
Поради особеното естество на презастраховане с ограничено поемане на риск държавите-членки следва да гарантират, че застрахователните и презастрахователните предприятия, сключващи договори за презастраховане с ограничено поемане на риск или упражняващи дейности по презастраховане с ограничено поемане на риск, могат правилно да определят, измерват и контролират свързаните с този вид договори и дейности рискове.
(91)
Следва да се приемат подходящи правила за схемите със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, които поемат риск от застрахователни и презастрахователни предприятия без да са застрахователно и презастрахователно предприятие. Сумите, които подлежат на възстановяване от схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, следва да се разглеждат като суми, които се приспадат по силата на договори за презастраховане или ретроцесия.
(92)
Схемите със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, разрешени преди 31 октомври 2012 г. следва да подлежат на правото на държавата-членка, която ги е разрешила. За да се избегне обаче регулаторен арбитраж, всяка нова дейност, започната от подобна схема със специална цел след 31 октомври 2012 г., следва да бъде предмет на разпоредбите на настоящата директива.
(93)
Като се вземе предвид все по-трансграничното естество на застрахователната дейност, различията между режимите на държавите-членки по отношение на схемите със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, които са предмет на разпоредбите на настоящата директива, следва да се намалят колкото се може повече, като същевременно се отчитат техните структури за надзор.
(94)
Следва да се работи още върху схемите със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, като се отчита работата, предприета в други финансови сектори.
(95)
Мерките за надзор върху застрахователните и презастрахователните предприятия, които са част от застрахователна група, следва да позволяват на органите, извършващи надзор върху застрахователно или презастрахователно предприятие, да направят по-точна преценка за финансовото му състояние.
(96)
Надзорът върху такава група следва да обхваща, в необходимата степен, застрахователните холдинги и застрахователните холдинги със смесена дейност. Настоящата директива обаче по никакъв начин не следва да задължава държавите-членки да упражняват надзор върху тези предприятия, взети поотделно.
(97)
Докато надзорът върху отделни застрахователни и презастрахователни предприятия остава основния принцип на застрахователния надзор, следва да се определи кои предприятия попадат под обхвата на надзора на ниво група.
(98)
В съответствие с правото на Общността и националното право, предприятията, по-специално взаимозастрахователните асоциации и асоциациите от взаимозастрахователен тип, следва да са в състояние да образуват концентрации или групи, не чрез капиталови връзки, а чрез официализирани силни и устойчиви отношения, основаващи се на договорно или друго материално признаване, гарантиращо финансова солидарност между тези предприятия. Когато чрез централизирана координация се упражнява доминиращо влияние, надзорът над тези предприятия следва да се извършва в съответствие със същите правила, както правилата, предвидени за групи, образувани чрез капиталови връзки с цел постигане на адекватно ниво на защита за титулярите на полица и условия на равнопоставеност за групите.
(99)
Във всеки случай групов надзор следва да се прилага на нивото на крайното предприятие-майка, което има централно управление в Общността. Държавите-членки следва обаче, ако считат за необходимо, да позволят на надзорните органи да прилагат групов надзор на ограничен брой по-ниски нива.
(100)
Необходимо е платежоспособността да се изчислява на ниво група за застрахователни и презастрахователни предприятия, образуващи група.
(101)
Консолидираното капиталово изискване за платежоспособност за определена група следва да отчита глобалната диверсификация на рисковете, която съществува при всички застрахователни и презастрахователни дружества в групата, така че да отразява по подходящ начин рисковите експозиции на групата.
(102)
Принадлежащите към група застрахователни и презастрахователни предприятия следва да могат да кандидатстват за одобрение да прилагат вътрешен модел за изчисляване на платежоспособността както на равнище група, така и на индивидуално равнище.
(103)
Някои разпоредби на настоящата директива изрично предвиждат роля на медиатор или консултативна роля на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, но това не следва да възпрепятства комитета да изпълнява роля на медиатор или консултативна роля и по отношение на други разпоредби.
(104)
Настоящата директива отразява новаторски надзорен модел, в който ключова роля е отредена на орган за групов надзор, като същевременно се признава и запазва важна роля за индивидуалния надзорен орган. Правомощията и отговорностите на надзорните органи са свързани с тяхната отчетност.
(105)
Всички титуляри на полица и бенефициери следва да са предмет на равно третиране, независимо от тяхната националност или местопребиваване. За тази цел всяка държава-членка следва да гарантира, че всички мерки, взети от надзорен орган въз основа на неговите национални правомощия не се разглеждат като противопоставени на интересите на тази държава-членка или на титулярите на полица или бенефициерите в тази държава-членка. Във всички ситуации на уреждане на претенции и процедури за ликвидация активите следва да се разпределят поравно на всички титуляри на полица, независимо от тяхната националност или местопребиваване.
(106)
Необходимо е да се гарантира, че собствените средства са правилно разпределени в рамките на групата и, когато се наложи, може да се използват за защита на титулярите на полица и бенефициерите. За целта застрахователните и презастрахователните предприятия в група следва да имат достатъчни собствени средства, за да покрият капиталовите изисквания за платежоспособност.
(107)
Всички надзорни органи, участващи в групов надзор, следва да бъдат в състояние да разберат взетите решения, особено когато тези решения се вземат от груповия надзорен орган. Когато някой от надзорните органи разполага с дадена информация, съответната информация следва да бъде незабавно споделена с останалите надзорни органи, за да могат всички те да вземат становище въз основа на еднаква информация по съответния въпрос. В случай че съответните надзорни органи не могат да постигнат съгласие, следва да се поиска квалифицираното становище на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор с цел да се намери решение на въпроса.
(108)
Платежоспособността на дъщерно застрахователно или на презастрахователно предприятие, на застрахователен холдинг или на застрахователно или презастрахователно предприятие от трета държава може да бъде повлияна от финансовите средства на групата, на която това дъщерно предприятие е член, както и от разпределението на тези средства в рамките на групата. Надзорните органи следва да разполагат със средства за упражняване на надзор върху групата и за предприемане на подходящи мерки на ниво на застрахователното или презастрахователното предприятие, когато неговата платежоспособност е или може да бъде застрашена.
(109)
Концентрацията на риска и сделките в рамките на група биха могли да засегнат финансовото състояние на застрахователното или презастрахователното предприятие. Затова надзорните органи следва да бъдат в състояние да упражняват надзор върху подобни концентрации на риск и сделките в рамките на групата, като отчитат естеството на отношенията между регулираните образувания, както и между нерегулираните такива, включително застрахователните холдинги и застрахователните холдинги със смесена дейност, и да предприемат подходящи мерки на ниво застрахователното или презастрахователното предприятие, когато неговата платежоспособност е или може да бъде застрашена.
(110)
Застрахователните и презастрахователните предприятия в група следва да имат подходящи системи на управление, които да подлежат на надзорен преглед.
(111)
Всички застрахователни или презастрахователни групи, които подлежат на групов надзор, следва да имат орган за групов надзор, посочен измежду съответните надзорни органи. Правата и задълженията на органа за групов надзор следва да включват подходящи правомощия за координация и за вземане на решения. Органите, участващи в надзора на застрахователните и презастрахователните предприятия, които са част от една и съща група, следва да сключат споразумения за сътрудничество.
(112)
С оглед на нарастващия кръг на компетентност на органа за групов надзор, следва да се гарантира предотвратяването на произволното заобикаляне на критериите за избор на орган за групов надзор. По-специално в случаи, в които органът за групов надзор ще се определи като се вземат предвид структурата на групата и относителното значение на дейностите на застрахователните и презастрахователните предприятия на различните пазари, сделките в рамките на групата, както и груповото презастраховане не следва да се отчитат повторно при оценката на тяхното относително значение на даден пазар.
(113)
Надзорните органи от всички държави-членки, в които е установено предприятие от групата, следва да участват в групов надзор посредством колегиум на надзорните органи (колегиумът). Те следва да имат достъп до наличната информация на другите надзорни органи в рамките на колегиума и следва да участват активно в процеса на вземане на решения. Следва да бъде установено сътрудничество между органите, отговорни за надзора върху застрахователните предприятия, както и между тези органи и надзорните органи върху предприятия, извършващи дейност в други финансови сектори.
(114)
Дейностите на колегиума следва да бъдат съизмерими с естеството, мащаба и сложността на риска, свързан с дейността на всички предприятия, които са част от групата, както и с трансграничното измерение. Следва да се създаде колегиум на надзорните органи с цел да се гарантира ефективно провеждане на сътрудничество, обмен на информация и процеси на консултация между надзорните органи на колегиума в съответствие с настоящата директива. Надзорните органи следва да използват колегиума, за да съдейства за сближаване на решенията им, както и за осъществяване на тясно сътрудничество при извършване на надзорните дейности в рамките на групата при хармонизирани критерии.
(115)
Настоящата директива следва да предвиди консултативна роля за Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор. Мнение на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, предоставено на орган за групов надзор, следва да не бъде обвързващо за надзорния орган при вземането на решение. При вземането на решение, съответният орган за надзор следва обаче да отчете напълно това мнение и да обясни всяко значително отклонение от него.
(116)
Застрахователните и презастрахователните предприятия, които са част от група, чието главно предприятие е извън Общността, следва да бъдат подложени на еквивалентен и подходящ надзор на ниво група. За тази цел е необходимо да се осигури прозрачност на правилата и обмена на информация с органите на третите държави при всички съществени обстоятелства. За да се гарантира хармонизиран подход към определянето и оценката на еквивалентността на застрахователния или презастрахователен надзор на трета държава, следва да се предвиди разпоредба Комисията да взема обвързващо решение относно еквивалентността на режимите за платежоспособност на трети държави. За трети държави, по отношение на които Комисията не е взела решение, оценката на еквивалентността следва да се извърши от органа за групов надзор след консултиране с други съответни надзорни органи.
(117)
Тъй като националните законодателства по отношение на мерките за оздравяване и на процедурите по ликвидация не са хармонизирани, е целесъобразно в рамките на вътрешния пазар да се гарантира взаимното признаване на мерките за оздравяване и на процедурите на държавите-членки по ликвидация на застрахователните предприятия, както и необходимото сътрудничество, като се има предвид нуждата от единство, универсалност, координация и публичност на тези мерки, както и еднаквото третиране и защита на застрахователните кредитори.
(118)
Следва да се гарантира, че мерките за оздравяване, приети от компетентния орган на дадена държава-членка, с цел запазване или възстановяване на финансовата стабилност на застрахователно предприятие и с цел предотвратяване в рамките на възможното на неговата ликвидация, имат последици в цялата Общност. Последиците от тези мерки за оздравяване обаче, както и от процедурите за ликвидация по отношение на трети държави, не следва да бъдат засегнати.
(119)
Следва да се прави разлика между компетентните органи за целите на мерките за оздравяване и процедурите за ликвидация, и надзорните органи на застрахователните предприятия.
(120)
Определението за „клон на предприятие“ за целите на несъстоятелността, следва съгласно съществуващите принципи на несъстоятелност да отчита правосубектността на застрахователното предприятие. Законодателството на държавата-членка по произход следва да определи по какъв начин се третират по време на ликвидацията на застрахователно предприятие активите и пасивите, държани от независими лица, разполагащи с постоянни права да действат като агенти на застрахователното предприятие.
(121)
Следва да се установят условията, при които процедури за ликвидация, които не се основават на несъстоятелност и които включват ред за приоритетно плащане на застрахователни претенции, попадат в обхвата на настоящата директива. Претенции на заетите лица в застрахователното предприятие, произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, следва да могат да бъдат суброгирани към национална система за гарантиране на изплащането на заплатите. Такива суброгирани претенции следва да бъдат подложени на режим, определен от правото на държавата-членка по произход (lex concursus).
(122)
Мерките за оздравяване не изключват откриването на процедура по ликвидация. Процедури по ликвидация следва да могат да бъдат откривани в отсъствието или след приемането на мерки за оздравяване и да бъдат впоследствие прекратени със споразумение или с други сходни мерки, включително мерки за оздравяване.
(123)
Само компетентните органи на държавата-членка по произход следва да бъдат оправомощени да вземат решения по отношение на процедурите по ликвидация на застрахователните дружества. Тези решения следва да пораждат действие в цялата Общност и да бъдат признати от всички държави-членки. Решенията следва да бъдат публикувани съгласно нормативната уредба на държавата-членка по произход и в Официален вестник на Европейския съюз. Информацията следва да бъде достъпна за кредиторите с местопребиваване в Общността, които следва да имат правото да предявяват претенции и да представят съображения.
(124)
Всички активи и пасиви на застрахователното предприятие следва да се вземат предвид при процедурите по ликвидация.
(125)
Всички условия за откриването, провеждането и прекратяването на процедурите по ликвидация следва да се провеждат съгласно законодателството на държавата-членка по произход.
(126)
С цел да се осигури координирано действие сред държавите-членки, надзорните органи на държавата-членка по произход и тези от всички други държави-членки, следва да бъдат незабавно информирани за откриването на процедура по ликвидация.
(127)
От съществено значение е застрахованите лица, титулярите на полица, бенефициерите, както и всяка пострадала страна, разполагащи с право на пряк иск срещу застрахователното предприятие за претенция, произтичаща от застрахователни операции, да бъдат защитени в рамките на процедурите по ликвидация, като е ясно, че тази защита не следва да включва претенции, които не произтичат от задължения по застрахователни договори или операции, а от гражданска отговорност за действия на агент в рамките на преговори за които, по силата правото, приложимо към застрахователните договор или операция, агентът не отговаря по такъв застрахователен договор или операция. За да се постигне тази цел, държавите-членки следва да имат възможност да избират между равностойни методи, за да гарантират специално третиране на застрахователни кредитори, като никой от тези методи не възпрепятства държава-членка да установи приоритетен ред сред различните категории застрахователни претенции. Освен това, следва да се постигне подходящо равновесие между защитата на застрахователните кредитори и други привилегировани кредитори, защитени от законодателството на съответната държава-членка.
(128)
Откриването на процедури по ликвидация следва да включва отнемането на издадения на застрахователното предприятие лиценз за упражняване на дейност, освен ако този лиценз вече не е отнет.
(129)
При процедури за ликвидация кредиторите следва да имат право да предявят претенции или да представят писмените си съображения. Претенциите на кредиторите, с местопребиваване в държава-членка, различна от държавата-членка по произход, следва да бъдат разглеждани по същия начин като равностойните претенции в държавата-членка по произход, без дискриминация въз основа на тяхната националност или местопребиваване.
(130)
С цел защита на основателните очаквания и на сигурността на някои транзакции в държавите-членки, различни от държавата-членка по произход, е необходимо да се определи правото, приложимо по отношение на последиците на мерките за реорганизация и процедурите по ликвидация върху висящи съдебни производства и върху отделни съдебни изпълнения, произтичащи от тези съдебни производства.
(131)
Мерките, необходими за прилагането на настоящата директива следва да бъдат приети в съответствие с Решение 1999/468/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 г. за установяването на условията и реда за упражняване на изпълнителните правомощия, предоставени на Комисията (22).
(132)
По-специално на Комисията следва да бъдат предоставени правомощия за приемане на мерки относно адаптирането на приложенията, както и мерки, уточняващи надзорните правомощия и действия, които трябва да бъдат предприети, и постановяващи подробни изисквания в области като система на управление, публично оповестяване, критерии за оценяване по отношение на квалифицирани участия, изчисляване на техническите резерви и капиталовите изисквания, инвестиционни правила и групов надзор. На Комисията следва също да бъдат предоставени правомощия за приемане на мерки за прилагане, които да предоставят на трети държави статус на еквивалентност с разпоредбите на настоящата директива. Тъй като тези мерки са от общ характер и са предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива включително чрез допълването ѝ с нови несъществени елементи, те трябва да бъдат приети в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, предвидена в член 5а от Решение 1999/468/ЕО.
(133)
Тъй като целите на настоящата директива не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите-членки и следователно поради мащаба на последиците на предприеманото действие могат по-добре да бъдат постигнати на общностно равнище, Общността може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
(134)
Директива 64/225/ЕИО на Съвета от 25 февруари 1964 г. относно премахването на ограниченията относно свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги по отношение на презастраховането и ретроцесията (23), Директива 73/240/ЕИО на Съвета от 24 юли 1973 г. относно премахване на ограниченията на свободата на установяване в областта на прякото застраховане, различно от животозастраховане (24); Директива 76/580/ЕИО на Съвета от 29 юни 1976 г. за изменение на Директива 73/239/ЕИО относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно достъпа до и упражняването на пряка застрахователна дейност, различна от животозастраховане (25); и Директива 84/641/ЕИО на Съвета от 10 декември 1984 г. за изменение, особено по отношение на оказването на помощ на туристи, Първа директива (73/239/ЕИО) относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно достъпа до и упражняването на пряка застрахователна дейност, различна от животозастраховане (26), са остарели и следва да бъдат отменени.
(135)
Задължението за транспониране на настоящата директива в националното право следва да бъде ограничено до разпоредбите, които представляват изменение по същество в сравнение с предходните директиви. Задължението за транспониране на разпоредбите, които не са изменени е предвидено в предходните директиви.
(136)
Настоящата директива не следва да засяга задълженията на държавите-членки по отношение на сроковете за транспониране в националното право на директивите, посочени в приложение VI, част Б.
(137)
Комисията ще преразгледа адекватността на съществуващите схеми за гарантиране в застрахователния сектор и ще представи съответно законодателно предложение.
(138)
Член 17, параграф 2 от Директива 2003/41/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 3 юни 2003 г. относно дейностите и надзора на институциите за професионално пенсионно осигуряване (27) препраща към съществуващите законодателни разпоредби относно границите за платежоспособност. Посочените разпоредби следва да се запазят с цел поддържане на статуквото. Комисията следва възможно най-скоро да преразгледа Директива 2003/41/ЕО съгласно член 21, параграф 4 от нея. Комисията, подпомагана от Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, следва да разработи подходяща система от правила за платежоспособност относно институции за предоставяне на професионални пенсии, като същевременно отрази напълно съществените особености на застраховането и, следователно не следва да възпрепятства прилагането на правилата на настоящата директива към тези институции.
(139)
Приемането на настоящата директива променя рисковия профил на застрахователното предприятие спрямо титулярa на полица. Комисията следва възможно най-скоро и във всеки случай до края на 2010 г. да представи предложение за преразглеждане на Директива 2002/92/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 9 декември 2002 г. относно застрахователното посредничество (28), като отчете последствията от настоящата директива за титулярите на полица.
(140)
По-нататъшни широкообхватни реформи на регулаторния и надзорния модел на финансовия сектор на ЕС са особено необходими и следователно трябва да се започнат бързо от Европейската комисия с надлежно отчитане на заключенията, представени от групата експерти, председателствана от Жак дьо Ларозиер, на 25 февруари 2009 г. Комисията следва да предложи законодателство, необходимо за преодоляване на недостатъците, открити по отношение на разпоредбите за мерки за координация и сътрудничество на надзорните органи.
(141)
Необходимо е да се потърси мнението на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор за най-добрите начини за разрешаване на въпросите на засиления групов надзор и управлението на капитала в група от застрахователни или презастрахователни предприятия. Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор следва да бъде приканен да даде мнение, с което да подпомогне Комисията да разработи своите предложения при условия, които са последователни по отношение на високо равнище на защитата на титулярите на полица (и бенефициерите) и на запазването на финансова стабилност. В тази връзка Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор следва да бъде поканен да посъветва Комисията относно структурата и принципите, които да ръководят евентуалните бъдещи изменения на настоящата директива, които може да са необходими за привеждане на предложените промени в действие. Комисията следва да представи доклад, последван от подходящи предложения до Европейския парламент и до Съвета за алтернативни режими за надзор на застрахователните и презастрахователни предприятия в рамките на групи, които засилват ефикасното управление на капитала в рамките на групи, ако е уверена, че е налице адекватна регулаторна рамка за въвеждане на такъв режим.
По-конкретно е желателно да функционира режим на групова подкрепа на солидни основи, основан на съществуването на хармонизирани и адекватно финансирани схеми за гарантиране на застраховките, хармонизирана и правно обвързваща рамка за компетентните органи, централните банки и министерствата на финансите във връзка с управлението и разрешаването на кризи, и подялбата на данъчно бреме, който да привежда в съответствие надзорни правомощия и данъчни отговорности, правно обвързваща рамка за медиация на надзорни спорове, хармонизирана рамка за ранна намеса, както и хармонизирана рамка за прехвърлимост на активи, несъстоятелност и процедури по ликвидация, която да премахва съответните пречки в относимото национално дружествено или корпоративно право по отношение на прехвърлимостта на активи. В своя доклад Комисията следва също да вземе предвид отражението на диверсификационните последици във времето и риска, свързан с принадлежността към група, практиките в централизираното групово управление на риска, функционирането на вътрешните групови модели, както и надзора на сделките в рамките на групата и концентрациите на риска.
(142)
В съответствие с точка 34 от Междуинституционалното споразумение за по-добро законотворчество (29), държавите-членки се насърчават да изготвят за себе си и в интерес на Общността, свои собствени таблици, които илюстрират, доколкото е възможно, съответствието между настоящата директива и мерките за нейното транспониране, както и да ги направят обществено достояние,
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
СЪДЪРЖАНИЕ
ДЯЛ I
ОБЩИ ПРАВИЛА ОТНОСНО ЗАПОЧВАНЕТО И УПРАЖНЯВАНЕТО НА ЗАСТРАХОВАТЕЛНА И ПРЕЗАСТРАХОВАТЕЛНА ДЕЙНОСТ
ГЛАВА I
Предмет, приложно поле и определения
РАЗДЕЛ 1
Предмет и приложно поле
РАЗДЕЛ 2
Изключения от приложното поле
Подраздел 1
Общи положения
Подраздел 2
Общо застраховане
Подраздел 3
Животозастраховане
Подраздел 4
Презастраховане
РАЗДЕЛ 3
Определения
ГЛАВА II
Започване на дейност
ГЛАВА III
Надзорни органи и общи правила
ГЛАВА IV
Условия, уреждащи дейността
РАЗДЕЛ 1
Отговорност на административния, управителния или надзорния орган
РАЗДЕЛ 2
Система на управление
РАЗДЕЛ 3
Публично оповестяване
РАЗДЕЛ 4
Квалифицирано участие
РАЗДЕЛ 5
Професионална тайна, обмен на информация и насърчаване на сближаването в областта на надзора
РАЗДЕЛ 6
Задължения на одиторите
ГЛАВА V
Упражняване на животозастрахователна и общо застрахователна дейност
ГЛАВА VI
Правила за оценка на активи и пасиви, технически резерви, собствени средства, капиталово изискване за платежоспособност, минимално капиталово изискване и инвестиционни правила
РАЗДЕЛ 1
Оценка на активи и пасиви
РАЗДЕЛ 2
Правила за техническите резерви
РАЗДЕЛ 3
Собствени средства
Подраздел 1
Определяне на собствените средства
Подраздел 2
Класификация на собствените средства
Подраздел 3
Допустимост на собствените средства
РАЗДЕЛ 4
Капиталово изискване за платежоспособност
Подраздел 1
Общи разпоредби за капиталовото изискване за платежоспособност при използване на стандартната формула или на вътрешен модел
Подраздел 2
Капиталово изискване за платежоспособност стандартна формула
Подраздел 3
Капиталово изискване за платежоспособност - цялостни или частични вътрешни модели
РАЗДЕЛ 5
Минимално капиталово изискване
РАЗДЕЛ 6
Инвестиции
ГЛАВА VII
Застрахователни и презастрахователни предприятия в затруднено или неизправно положение
ГЛАВА VIII
Право на установяване и свобода за предоставяне на услуги
РАЗДЕЛ 1
Установяване на застрахователни предприятия
РАЗДЕЛ 2
Свобода за предоставяне на услуги: от застрахователни предприятия
Подраздел 1
Общи разпоредби
Подраздел 2
Застраховане на отговорността, свързана с моторните превозни средства
РАЗДЕЛ 3
Компетенции на надзорните органи на приемащата държава-членка
Подраздел 1
Застраховане
Подраздел 2
Презастраховане
РАЗДЕЛ 4
Статистическа информация
РАЗДЕЛ 5
Третиране на договори, сключени чрез клонове, при процедури по ликвидация
ГЛАВА IX
Клонове, установени в общността и принадлежащи към застрахователни и презастрахователни предприятия с централни управления извън общността
РАЗДЕЛ 1
Започване на дейност
РАЗДЕЛ 2
Презастраховане
ГЛАВА X
Дъщерни дружества на застрахователни и презастрахователни предприятия, уредени от законите на трета държава, и придобиване на дялове от такива предприятия
ДЯЛ II
СПЕЦИФИЧНИ РАЗПОРЕДБИ ЗА ЗАСТРАХОВАНЕТО И ПРЕЗАСТРАХОВАНЕТО
ГЛАВА I
Приложимо право и условия на преки застрахователни договори
РАЗДЕЛ 1
Приложимо право
РАЗДЕЛ 2
Задължително застраховане
РАЗДЕЛ 3
Обществен интерес
РАЗДЕЛ 4
Условия на застрахователните договори и ставки на премии
РАЗДЕЛ 5
Информация за титулярите на полица
Подраздел 1
Общо застраховане
Подраздел 2
Животозастраховане
ГЛАВА II
Специфични разпоредби за общото застраховане
РАЗДЕЛ 1
Общи разпоредби
РАЗДЕЛ 2
Съзастраховане в общността
РАЗДЕЛ 3
Оказване на помощ
РАЗДЕЛ 4
Застраховки за правни разноски
РАЗДЕЛ 5
Здравно застраховане
РАЗДЕЛ 6
Застраховане срещу трудови злополуки
ГЛАВА III
Специфични разпоредби за животозастраховането
ГЛАВА IV
Специални правила за презастраховането
ДЯЛ III
НАДЗОР НАД ГРУПА ОТ ЗАСТРАХОВАТЕЛНИ И ПРЕЗАСТРАХОВАТЕЛНИ ПРЕДПРИЯТИЯ
ГЛАВА I
Групов надзор: определения, приложно поле, обхват и нива
РАЗДЕЛ 1
Определения
РАЗДЕЛ 2
Приложно поле и обхват
РАЗДЕЛ 3
Нива
ГЛАВА II
Финансово състояние
РАЗДЕЛ 1
Групова платежоспособност
Подраздел 1
Общи разпоредби
Подраздел 2
Избор на метод за изчисляване и общи принципи
Подраздел 3
Прилагане на методите за изчисляване
Подраздел 4
Методи за изчисляване
Подраздел 5
Надзор над груповата платежоспособност при застрахователни и презастрахователни предприятия, които са дъщерни предприятия на застрахователен холдинг
Подраздел 6
Надзор над груповата платежоспособност за групи с централизирано управление на риска
РАЗДЕЛ 2
Концентрацията на риска и сделки в рамките на групата
РАЗДЕЛ 3
Управление на риска и вътрешен контрол
ГЛАВА III
Мерки за улесняване на груповия надзор
ГЛАВА IV
Трети държави
ГЛАВА V
Застрахователни холдинги със смесена дейност
ДЯЛ IV
ОЗДРАВЯВАНЕ И ЛИКВИДАЦИЯ НА ЗАСТРАХОВАТЕЛНИ ПРЕДПРИЯТИЯ
ГЛАВА I
Приложно поле и определения
ГЛАВА II
Мерки за оздравяване
ГЛАВА III
Производство за ликвидация
ГЛАВА IV
Общи разпоредби
ДЯЛ V
ДРУГИ РАЗПОРЕДБИ
ДЯЛ VI
ПРЕХОДНИ И ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
ГЛАВА I
Преходни разпоредби
РАЗДЕЛ 1
Застраховане
РАЗДЕЛ 2
Презастраховане
ГЛАВА II
Заключителни разпоредби
ПРИЛОЖЕНИЕ I
КЛАСОВЕ ОБЩО ЗАСТРАХОВАНЕ
A.
Класификация на рисковете според класа застраховка
B.
Наименование на разрешенията, издавани за повече от един клас застраховка
ПРИЛОЖЕНИЕ II
КЛАСОВЕ ЖИВОТОЗАСТРАХОВАНЕ
ПРИЛОЖЕНИЕ III
ПРАВНИ ФОРМИ НА ПРЕДПРИЯТИЯТА
A.
Форми на общо застрахователни предприятия:
Б.
Форми на животозастрахователни предприятия:
В.
Форми на презастрахователни предприятия:
ПРИЛОЖЕНИЕ IV
СТАНДАРТНА ФОРМУЛА ЗА КАПИТАЛОВО ИЗИСКВАНЕ ЗА ПЛАТЕЖОСПОСОБНОСТ
1.
Изчисляване на основното капиталово изискване за платежоспособност
2.
Изчисляване на модула на общо застрахователния подписвачески риск
3.
Изчисляване на модула на животозастрахователния подписвачески риск
4.
Изчисляване на модула на пазарен риск
ПРИЛОЖЕНИЕ V
ГРУПИ НА КЛАСОВЕ ОБЩОЗАСТРАХОВАНЕ ЗА ЦЕЛИТЕ НА ЧЛЕН 159
ПРИЛОЖЕНИЕ VI
Част A
Отменени директиви и списък на техните последователни изменения (съгласно член 310)
Част B
Списък на сроковете за транспониране в националното законодателство (съгласно член 310)
ПРИЛОЖЕНИЕ VII
ТАБЛИЦА НА СЪОТВЕТСТВИЕТО
ДЯЛ I
ОБЩИ ПРАВИЛА ОТНОСНО ЗАПОЧВАНЕТО И УПРАЖНЯВАНЕТО НА ЗАСТРАХОВАТЕЛНА И ПРЕЗАСТРАХОВАТЕЛНА ДЕЙНОСТ
ГЛАВА I
Предмет, приложно поле и определения
Раздел 1
Предмет и приложно поле
Член 1
Предмет
Настоящата директива определя правила, отнасящи се до:
(1)
започването и упражняването чрез самостоятелна заетост в рамките на Общността на дейности по пряко застраховане и презастраховане;
(2)
надзора на застрахователни и презастрахователни групи;
(3)
оздравяването и ликвидацията на предприятия, извършващи пряко застраховане.
Член 2
Приложно поле
1. Настоящата директива се прилага за предприятия за пряко животозастраховане или общо застраховане, които са установени на територията на държава-членка, или които желаят да бъдат установени там.
Тя също така се прилага за презастрахователните предприятия, които извършват само презастрахователна дейност и които са установени на територията на държава-членка или които желаят да бъдат установени там, с изключение на дял IV.
2. По отношение на общото застраховане, настоящата директива се прилага към общите застрахователни дейности от класовете, посочени в приложение I, част А. За целите на параграф 1, първа алинея общо застраховане включва дейността, която се състои от оказване на помощ, предоставяна на лица, изпаднали в затруднение по време на пътуване, когато са далеч от местоживеенето си или от обичайното си пребиваване. Тя се състои в задължението, срещу предварително заплатена премия, за оказване на непосредствена помощ на бенефициера по договора за оказване на помощ, когато това лице е изпаднало в затруднено положение в резултат на случайно настъпило събитие в случаите и при условията, предвидени в договора.
Помощта може да се състои в предоставянето на обезщетения в брой или в натура. Предоставянето на обезщетения в натура може да се извършва и посредством служителите или оборудването на лицето, което ги предоставя.
Дейността по оказване на помощ не покрива сервизно обслужване, поддръжка, следпродажбени услуги или просто посочване или предоставяне на помощ като посредник.
3. По отношение на животозастраховането настоящата директива се прилага за:
а)
следните животозастрахователни дейности, когато са на договорна основа:
i)
застраховка „живот“, която включва застраховка само за достигане до определена възраст, застраховка само за смърт, застраховка за достигане до определена възраст или за по-ранна смърт, застраховка „живот“ с връщане на премии, застраховка за женитба, застраховка за раждане;
ii)
анюитети;
iii)
допълнителни застраховки, сключени като допълнение към животозастраховането, и по-специално застраховка срещу телесна повреда, включително нетрудоспособност, застраховка срещу смърт, причинена от злополука, и застраховка срещу инвалидност, причинена от злополука или болест;
iv)
вида неотменяема пожизнена здравна застраховка, съществуваща в Ирландия и Обединеното кралство;
б)
следните операции, когато са на договорна основа, дотолкова доколкото подлежат на надзор от страна на органите, отговорни за контрола на частното застраховане:
i)
операции, при които се учредяват асоциации от участници с цел съвместно да капитализират вноските си и впоследствие да разпределят натрупаните по този начин активи между преживелите лица или бенефициерите на починалите лица (тонтини);
ii)
операции по изкупуване на капитал, основани на актюерски изчисления, при които се поемат задължения с точно определен срок и размер в замяна на еднократни или периодични плащания, договорени предварително;
iii)
управление на групови пенсионни фондове, включващо управлението на инвестиции, и по-специално на активи, представляващи резервите на организациите, които извършват плащанията при смърт, преживяване, или в случай на прекратяване или съкращаване на дейност;
iv)
операциите, посочени в подточка iii), когато са съпроводени от застраховка, покриваща както консервирането на капитала, така и изплащането на минимална лихва;
v)
операциите, извършвани от животозастрахователни предприятия, като тези, посочени в Глава 1, Дял 4 на Книга IV от френския „Code des assurances“.
в)
операции, свързани с продължителността на човешкия живот, определени в или предвидени от законодателството по социалното осигуряване, доколкото те се извършват или управляват от животозастрахователни предприятия на техен собствен риск в съответствие със законите на държава-членка.
Раздел 2
Изключения от приложното поле
Подраздел 1
Общи положения
Член 3
Законоустановени системи
Без да се засяга член 2, параграф 3, буква в) настоящата директива не се прилага за застраховки, представляващи част от законоустановената система за социална сигурност;
Член 4
Изключване от приложното поле поради размера
1. Без да се засягат член 3 и членове 5 - 10, настоящата директива не се прилага спрямо общозастрахователно предприятие, което отговаря на всяко едно от следните условия:
а)
годишният брутен приход на предприятието от записани премии не надвишава 5 000 000 EUR;
б)
общата сума на техническите резерви на предприятието по смисъла на член 76, включваща брутната сума, възстановима от презастрахователни договори и от схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск не надвишава 25 000 000 EUR;
в)
когато предприятието принадлежи към група - общата сума на техническите резерви на групата, включваща брутната сума, възстановима от презастрахователни договори и от схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, не надвишава 25 000 000 EUR;
г)
стопанската дейност на предприятието не включва дейности по застраховане или презастраховане, покриващи застрахователни рискове, свързани с отговорност, кредити и гаранции, освен ако те не представляват допълнителни рискове по смисъла на член 16, параграф 1;
д)
дейността на предприятието не включва презастрахователни операции, надвишаващи 500 000 EUR от брутния му приход от записани премии или 2 500 000 EUR от неговите технически резерви, включващи брутната сума, възстановима от презастрахователни договори и от схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, или повече от 10 % от брутния му приход от записани премии или повече от 10 % от неговите технически резерви, включващи брутната сума, възстановима от презастрахователни договори и от схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск.
2. Ако който и да било от посочените в параграф 1 прагове бъде превишен през три последователни години, настоящата директива се прилага от четвъртата година.
3. Чрез дерогация от параграф 1 настоящата директива се прилага за всички предприятия, кандидатстващи за лиценз за извършване на застрахователни и презастрахователни дейности, чийто годишен брутен доход от записани премии или технически резерви, включващи брутната сума, възстановима от презастрахователни договори и от схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, се очаква да надвишат който и да е от праговете, посочени в параграф 1, в следващите пет години.
4. Настоящата директива престава да се прилага за застрахователните предприятия, за които надзорният орган се е уверил, че отговарят на следните условия:
а)
никой от праговете, посочени в параграф 1, не е бил надвишен през предишните три последователни години; и
б)
никой от праговете, посочени в параграф 1, не се очаква да бъде надвишен в рамките на следващите пет години.
Докато съответното застрахователно предприятие извършва дейност в съответствие с членове 145 - 149, параграф 1 от настоящия член не се прилага.
5. Параграфи 1 и 4 не възпрепятстват предприятията да кандидатстват за лиценз или да продължават да използват лиценз в съответствие с настоящата директива.
Подраздел 2
Общо застраховане
Член 5
Операции
По отношение на общото застраховане настоящата директива не се прилага за:
(1)
операции за обратно изкупуване на капитал съгласно определенията в законодателството на всяка държава-членка;
(2)
операции на взаимоспомагателни институции, обезщетенията на които варират в зависимост от наличните средства, и в които размерът на вноските на членовете са в предварително уговорен размер;
(3)
операции, извършвани от организации, които нямат правосубектност, с цел взаимно гарантиране на техните членове, без заплащане на премии или създаване на технически резерви; или
(4)
операциите за експортно кредитно застраховане, които се извършват за сметка на държавата или се гарантират от нея, или при които застрахователят е държавата.
Член 6
Помощ
1. Настоящата директива не се прилага за дейност по оказване на помощ, която отговаря на всяко едно от следните условия:
а)
оказването на помощ се извършва в случай на произшествие или техническа повреда на пътно превозно средство, когато произшествието или техническата повреда настъпва на територията на държавата-членка на предприятието, предоставящо покритието;
б)
отговорността за оказване на помощ е ограничена до следните операции:
i)
ремонт на техническата повреда на място, за който предприятието, предоставящо покритието, в повечето случаи използва собствен персонал и оборудване;
ii)
транспортиране на превозното средство до най-близкото или най-подходящото място, където може да се извърши ремонт и по възможност отвеждане, обикновено със същото средство за оказване на помощ, на водача и пътниците до най-близкото място, откъдето могат да продължат пътуването си с друго превозно средство; и
iii)
когато е предвидено в държавата-членка по произход на предприятието, предоставящо покритието, отвеждането на превозното средство, по възможност заедно с водача и пътниците, до местоживеенето им, отправното място или първоначалната им дестинация в рамките на същата държава; и
в)
оказването на помощ не се извършва от предприятие, което попада в приложното поле на настоящата директива.
2. В случаите, посочени в параграф 1, буква б), подточки i) и ii), условието, че произшествието или техническата повреда трябва да са настъпили на територията на държавата-членка на предприятието, предоставящо покритие не се прилага, когато бенефициерът членува в предоставящата покритие структура и отстраняването на техническата повреда или превозването на превозното средство се извършва от подобна структура в съответната държава въз основа на взаимно споразумение само при представяне на членска карта, без да е платена никаква допълнителна премия, или в случая на Ирландия и Обединеното кралство, където операциите по оказване на помощ се осъществяват от една единствена структура, която функционира и в двете държави.
3. Настоящата директива не се прилага в случай на операции, посочени в параграф 1, буква б), подточка iii), когато произшествието или техническата повреда е настъпило на територията на Ирландия или, за Обединеното кралство, на територията на Северна Ирландия, и превозното средство, по възможност заедно с водача и пътниците, се превозват до местоживеенето им, отправното място или първоначалната им дестинация в рамките на една от двете територии.
4. Настоящата директива не се прилага за операциите по оказване на помощ, които се извършват от Клуба на автомобилистите във Великото херцогство Люксембург, когато произшествие или техническа повреда на превозно средство е възникнало извън територията на Великото херцогство Люксембург, и оказването на помощ се състои в транспортиране на превозното средство, което е участвало в произшествието или е претърпяло техническа повреда, по възможност заедно с водача и пътниците до местоживеенето им.
Член 7
Взаимозастрахователни предприятия
Настоящата директива не се прилага за взаимозастрахователни предприятия, които упражняват общо застрахователна дейност и които са сключили с други взаимозастрахователни предприятия споразумение, което предвижда пълно презастраховане на издадените от тях застрахователни полици или според което предприятието-поемател се задължава да изпълни задълженията по тези полици вместо предприятието-цедент. В такъв случай предприятието-поемател се подчинява на правилата на настоящата директива.
Член 8
Институции
Настоящата директива не се прилага за следните институции, които упражняват общо застрахователна дейност, освен ако техните устройствени актове или приложимото право не бъдат изменени по отношение на компетентността:
(1)
в Дания - Falck Danmark;
(2)
в Германия - следните квази-публични институции:
а)
Postbeamtenkrankenkasse,
б)
Krankenversorgung der Bundesbahnbeamten;
(3)
в Ирландия - the Voluntary Health Insurance Board;
(4)
в Испания - Consorcio de Compensación de Seguros.
Подраздел 3
Животозастраховане
Член 9
Операции и дейности
По отношение на животозастраховането, настоящата директива не се прилага за следните операции и дейности:
(1)
операции на спестовни и взаимоспомагателни институции, чиито обезщетения варират в зависимост от наличните средства и които изискват от всеки един от членовете си да участва с вноска в еднакъв за всички размер;
(2)
операции, извършвани от организации, различни от предприятията, посочени в член 2, чиято цел е да осигуряват обезщетения за заети или самостоятелно заети лица, принадлежащи към предприятие или група предприятия, към професия или група професии, в случай на смърт или преживяване или в случай на прекратяване или ограничаване на дейност независимо от това дали задълженията, произтичащи от такива операции, са напълно покрити по всяко време от математически резерви;
(3)
пенсионните дейности на пенсионните застрахователни предприятия, определени в Закона за осигуряване на заетите лица (TyEL) и други сходни финландски закони, при условие че:
а)
пенсионните застрахователни предприятия, които по финландското право и досега са задължени да имат отделни системи на управление и счетоводство за пенсионните си дейности, са учредили отделни юридически лица за извършването на тези дейности от 1 януари 1995 г.; и
б)
финландските органи позволят по недискриминационен начин на всички граждани и дружества от държавите-членки да извършват в съответствие с финландското законодателство, дейностите, посочени в член 2, свързани с това изключение посредством собственост или участие в съществуващо застрахователно предприятие или група, или посредством създаване или участие в ново застрахователно предприятие или групи, включително пенсионни застрахователни предприятия
Член 10
Организации, предприятия и институции
По отношение на животозастраховането настоящата директива не се прилага за следните организации, предприятия и институции:
(1)
организации, които се задължават да осигуряват обезщетения единствено в случай на смърт, когато размерът на тези обезщетения не надвишава средните разходи за погребение за една смърт или когато обезщетенията са в натура;
(2)
„Versorgungsverband deutscher Wirtschaftsorganisationen“ в Германия, освен ако нейният устав не бъде променен по отношение на обхвата на нейната компетентност.
(3)
„Consorcio de Compensación de Seguros“ в Испания, освен ако нейният устав не бъде променен по отношение на обхвата на нейната дейност или компетентност.
Подраздел 4
Презастраховане
Член 11
Презастраховане
По отношение на презастраховането настоящата директива не се прилага за презастрахователна дейност, която се извършва или изцяло се гарантира от правителството на държава-членка, когато това правителство действа, по причини на съществен обществен интерес, в качеството на презастраховател от последна инстанция, включително при обстоятелства, когато тази роля е необходима поради ситуация на пазара, в която не е възможно да се получи адекватно търговско покритие.
Член 12
Презастрахователни предприятия, които преустановяват дейността си
1. Презастрахователните предприятия, които до 10 декември 2007 г. са преустановили сключването на нови презастрахователни договори и единствено администрират съществуващия си портфейл, за да преустановят дейността си, не са предмет на настоящата директива.
2. Държавите-членки съставят списък на съответните презастрахователни предприятия и предоставят този списък на всички други държави-членки.
Раздел 3
Определения
Член 13
Определения
За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
(1)
„застрахователно предприятие“ означава пряко животозастрахователно или общо застрахователно предприятие, което е получило лиценз в съответствие с член 14;
(2)
„каптивно застрахователно предприятие“ означава застрахователно предприятие, собственост на финансово предприятие, различно от застрахователно или презастрахователно предприятие, или на група от застрахователни или презастрахователни предприятия по смисъла на член 212, параграф 1, буква в), или на нефинансово предприятие, целта на което е да предостави застрахователно покритие изключително за рисковете на предприятието или предприятията, на които принадлежи, или на предприятието или предприятията от групата, на която каптивното застрахователно предприятие е член;
(3)
„застрахователно предприятие от трета държава“ означава предприятие, за което би било необходимо издаването на лиценз за застрахователно предприятие в съответствие с член 14, ако централното му управление беше в Общността;
(4)
„презастрахователно предприятие“ означава предприятие, което е получило лиценз в съответствие с член 14 за извършване на презастрахователна дейност;
(5)
„каптивно презастрахователно предприятие“ означава презастрахователно предприятие, собственост на финансово предприятие, различно от застрахователно или презастрахователно предприятие, или на група от застрахователни или презастрахователни предприятия по смисъла на член 212, параграф 1, буква в), или на нефинансово предприятие, целта на което е да предостави презастрахователно покритие изключително за рисковете на предприятието или предприятията, на които принадлежи, или на предприятието или предприятията от групата, на която каптивното презастрахователно предприятие е член;
(6)
„презастрахователно предприятие от трети държави“ означава предприятие, за което би било необходимо издаването на лиценз за презастрахователно предприятие в съответствие с член 14, ако централното му управление беше в Общността;
(7)
„презастраховане“ означава една от следните дейности:
а)
дейност, която се състои в поемането на рискове, цедирани от застрахователно предприятие или застрахователно предприятие в трета държава, или от друго презастрахователно предприятие или презастрахователно предприятие в трета държава; или
б)
в случая на асоциацията на подписвачите, позната като Lloyd’s, дейност, която се състои в поемането на рискове, цедирани от който и да е член на Lloyd’s, от застрахователно или презастрахователно предприятие, различно от асоциацията на подписвачите, позната като Lloyd’s;
(8)
„държава-членка по произход“ означава всяка една от следните:
а)
в общото застраховане - държавата-членка, в която се намира централното управление на застрахователното предприятие, което поема риска;
б)
в животозастраховането - държавата-членка, в която се намира централното управление на застрахователното предприятие, което поема задължението; или
в)
в презастраховането държавата-членка, където се намира централното управление на презастрахователното предприятие;
(9)
„приемаща държава-членка“ означава държавата-членка, различна от държавата-членка по произход, в която застрахователно или презастрахователно предприятие има клон или предоставя услуги; за животозастраховане и общо застраховане държавата-членка на предоставяне на услугите означава съответно държавата-членка на задължението или държавата-членка, в която е разположен рискът, когато посоченото задължение или риск се покрива от застрахователно предприятие или клон, намиращ се в друга държава-членка;
(10)
„надзорен орган“ означава национален орган или национални органи, които имат правомощия по силата на законов или подзаконов акт да извършват надзор върху застрахователни или презастрахователни предприятия;
(11)
„клон“ означава представителство или подразделение на застрахователно или презастрахователно предприятие, което се намира на територията на държава-членка, различна от държавата-членка по произход;
(12)
„установяване“ на предприятие означава неговото централно управление или който и да е от неговите клонове;
(13)
„държава-членка, в която е разположен рискът“ означава всяка една от следните:
а)
държавата-членка, в която е разположено имуществото, когато застраховката се отнася до сграда или сгради и това, което се намира в тях, доколкото намиращото се в тях е покрито със същата застрахователна полица;
б)
държавата-членка по регистрация, когато застраховката се отнася до превозни средства от всякакъв вид;
в)
държавата-членка, в която титулярът на полицата е направил застраховката в случаите на полици с продължителност от четири месеца или по-малко, покриващи рискове по пътуване или ваканции, независимо от класа им;
г)
във всички случаи, които не са изрично упоменати в букви а), б) или в), държавата-членка, в която е установено едно от следните:
i)
обичайното пребиваване на титуляра на полицата; или
ii)
ако титулярът на полица е юридическо лице, установяването на титуляра, за което се отнася договорът;
(14)
„държава-членка на задължението“ означава държавата-членка, в която е установено едно от следните:
а)
обичайното пребиваване на титуляра на полицата;
б)
ако титулярът на полица е юридическо лице, установяването на титуляра, за което се отнася договорът;
(15)
„предприятие-майка“ означава предприятие-майка по смисъла на член 1 от Директива 83/349/ЕИО;
(16)
„дъщерно предприятие“ означава всяко дъщерно предприятие по смисъла на член 1 от Директива 83/349/ЕИО, включващо и съответните му дъщерни предприятия.
(17)
„тесни връзки“ означава ситуация, при която две или повече физически или юридически лица са свързани чрез контрол или участие, или ситуация, при която две или повече физически или юридически лица са трайно свързани с едно и също лице, посредством отношение на контрол;
(18)
„контрол“ означава връзката между предприятие-майка и дъщерно дружество съгласно посоченото в член 1 от Директива 83/349/ЕИО, или подобна връзка между което и да е физическо или юридическо лице и предприятие;
(19)
„сделка в рамките на групата“ означава всяка сделка, при която застрахователно или презастрахователно предприятие прибягва пряко или косвено до други предприятия от същата група или до което и да било физическо или юридическо лице, тясно свързано с предприятията от тази група, за изпълнението на договорно или извъндоговорно задължение, възмездно или не;
(20)
„участие“ означава притежаването, пряко или посредством контрол на 20 % или повече от 20 % от правата на глас или капитала на предприятие;
(21)
„квалифицирано участие“ означава пряко или косвено участие в предприятие, което представлява 10 % или повече от капитала или от правата на глас или което прави възможно да се упражнява значително влияние върху ръководството на това предприятие;
(22)
„регулиран пазар“ означава един от следните пазари:
а)
когато пазарът е в държава-членка, регулиран пазар съгласно определението на член 4, параграф 1, точка 14 от Директива 2004/39/ЕО;
б)
когато пазарът е в трета държава, финансов пазар, отговарящ на следните условия:
i)
той е признат от държавата-членка по произход на застрахователното предприятие и отговаря на изисквания, сравними с установените в Директива 2004/39/ЕО; и
ii)
качеството на финансовите инструменти, с които се търгува на този пазар, съответства на това на инструментите, търгувани на регулирания пазар или пазари на държавата-членка по произход;
(23)
„национално бюро“ е национално застрахователно бюро по смисъла на член 1, параграф 3 от Директива 72/166/ЕИО;
(24)
„национален гаранционен фонд“ е организацията, посочена в член 1, параграф 4 от Директива 84/5/ЕИО;
(25)
„финансово предприятие“ означава всяко от следните образувания:
а)
кредитна институция, финансова институция или предприятие, което извършва спомагателни банкови услуги по смисъла на член 4, параграфи 1, 5 и 21 от Директива 2006/48/ЕО съответно;
б)
застрахователно предприятие или презастрахователно предприятие или застрахователен холдинг по смисъла на член 212, параграф 1, буква е);
в)
инвестиционен посредник или финансова институция по смисъла на член 4, параграф 1, точка 1 от Директива 2004/39/ЕО;
г)
смесена финансова холдингова компания по смисъла на член 2, точка 15 от Директива 2002/87/ЕО;
(26)
„схема със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск“ означава всяко предприятие, капиталово или персонално, различно от съществуващо застрахователно или презастрахователно предприятие, което поема рискове от застрахователни или презастрахователни предприятия и което напълно гарантира претенциите чрез емисия на дълг или всякакъв друг финансиращ механизъм, при което правата за изплащане на дълга, които имат кредиторите или лицата, осигуряващи финансиращия механизъм, са подчинени на презастрахователните задължения на това предприятие;
(27)
„големи рискове“ означава:
а)
рискове, класифицирани в класовете 4, 5, 6, 7, 11 и 12 на част A от приложение I;
б)
рискове, класифицирани в класовете 14 и 15 на част A от приложение I, когато титулярът на полицата е ангажиран професионално в промишлена или търговска дейност или в някоя от свободните професии, и рисковете са свързани с такава дейност;
в)
рискове, класифицирани в класовете 3, 8, 9, 10, 13 и 16 по част А от приложение I дотолкова, доколкото титулярът на полицата превиши границите на най-малко два от следните критерии:
i)
общо по баланс: 6 200 000 EUR
ii)
нетен оборот по смисъла на Директива 78/660/ЕИО на Съвета от 25 юли 1978 г. приета на основание член 54, параграф 3, буква ж) от Договора относно годишните счетоводни отчети на някои видове дружества (30): 12 800 000 EUR;
iii)
средно 250 заети лица през финансовата година.
Ако титулярът на полицата принадлежи към група предприятия, за които се изготвят консолидирани отчети по смисъла на Директива 83/349/ЕИО, посочените в първа алинея, буква в) критерии се прилагат въз основа на консолидираните отчети.
Държавите-членки могат да добавят към категорията, посочена в първа алинея, буква в), рисковете, застраховани от професионални сдружения, смесени предприятия или временни групировки;
(28)
„възлагане на дейности на външни изпълнители (аутсорсинг)“ означава споразумение, под всякаква форма, между застрахователно или презастрахователно предприятие и доставчик на услуги - независимо дали е обект на надзор или не, по силата на което доставчикът на услуги извършва процес, услуга или дейност - независимо дали пряко или посредством възлагане на подизпълнител, които в противен случай биха били извършени от самото застрахователно или презастрахователно предприятие;
(29)
„функция“ в рамките на система на управление означава вътрешният потенциал за изпълнение на практически задачи; система на управление включва функцията за управление на риска, функцията следяща за спазване на изискванията, функцията за вътрешен одит и актюерската функция;
(30)
„подписвачески риск“ означава риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на неподходящи допускания по отношение формирането на цена и резерви;
(31)
„пазарен риск“ означава риск от загуба или от неблагоприятна промяна във финансовото състояние в резултат, директно или косвено, на колебания в нивата и нестабилност на пазарните цени на активите, пасивите и на финансовите инструменти;
(32)
„кредитен риск“ означава риск от загуба или от неблагоприятна промяна във финансовото състояние в резултат на колебания в кредитната позиция на емитенти на ценни книжа, на контрагенти или на длъжници, спрямо които застрахователните и презастрахователните предприятия имат вземания, под формата на риск от неизпълнение от страна на контрагента, на риск, свързан с лихвен спред, или на риск, свързан с пазарна концентрация;
(33)
„операционен риск“ означава риск от загуба в резултат на неподходящи или недобре функциониращи вътрешни процеси, хора или системи, или на външни събития;
(34)
„ликвиден риск“ означава риск в резултат на невъзможността на застрахователните и презастрахователните предприятия да реализират инвестиции и други активи, за да покрият своите финансови задължения, когато те станат изискуеми;
(35)
„концентрационен риск“ включва всички рискови експозиции, съдържащи потенциална възможност за загуба, която е достатъчно голяма, за да застраши платежоспособността или финансовото състояние на застрахователните и презастрахователните предприятия;
(36)
„техники за намаляване на риска“ означават всички техники, даващи възможност на застрахователните и презастрахователните предприятия да прехвърлят част или всички техни рискове на друга страна;
(37)
„диверсификационен ефект“ означава намаление на рисковата експозиция на застрахователните и презастрахователните предприятия и групи, което е свързано с диверсификацията на техния бизнес, произтичаща от факта, че неблагоприятния резултат от един риск може да бъде неутрализиран от по-благоприятния резултат от друг риск, в случай че между тези рискове няма пълна корелация;
(38)
„прогноза на вероятностно разпределение“ означава математическа функция, която определя вероятността от настъпване на изчерпателно множество от взаимно изключващи се бъдещи събития;
(39)
„метод за измерване на риска“ означава математическа функция, която определя паричен еквивалент на дадена прогноза на вероятностно разпределение и която нараства монотонно с нивото на рисковата експозиция, върху която се базира тази прогноза на вероятностното разпределение;
ГЛАВА II
Започване на дейност
Член 14
Принцип на лицензиране
1. Започването на пряка застрахователна или презастрахователна дейност, попадаща в приложното поле на настоящата директива, подлежи на предварително лицензиране.
2. За лиценза, посочен в параграф 1, се кандидатства пред надзорните органи на държавата-членка по произход от следните:
а)
всяко предприятие, което установява централното си управление на територията на тази държава-членка; или
б)
всяко застрахователно предприятие, което, след като е получило лиценз съгласно параграф 1, възнамерява да разшири дейността си върху цял застрахователен клас или върху застрахователни класове, различни от тези, за които вече е получен лиценз.
Член 15
Обхват на лиценза
1. Лицензът съгласно член 14 е валиден за цялата Общност. Той позволява на застрахователното и презастрахователното предприятие да извършва дейността си там съгласно получения лиценз, обхващащ правото на установяване и свободното предоставяне на услуги.
2. При спазване на член 14 лицензът се издава за определен клас от преките застраховки, включени в списъка в част А от приложение I или в приложение II. Той обхваща целия клас, освен ако кандидатът не желае да покрива само някои от рисковете, спадащи към този клас.
Рисковете, включени в един клас, не могат да бъдат включени в друг клас, с изключение на случаите, посочени в член 16.
Лиценз може да бъде издаден за два или повече класа, когато националното законодателство на държавата-членка позволява такива класове да бъдат упражнявани едновременно.
3. По отношение на общото застраховане държавите-членки може да издават лиценз за групите класове, изброени в част Б от приложение I.
Надзорните органи може да ограничат искания лиценз за един от класовете до операциите, определени в програмата за дейността съгласно член 23.
4. Предприятията, които са предмет на настоящата директива могат да извършват посочената в член 6 дейност по оказване на помощ само, ако са получили лиценз за клас 18 в част A от приложение I, без да се засяга член 16, параграф 1. В този случай настоящата директива се прилага само за въпросните операции.
5. По отношение на презастраховането лицензът се издава за дейност по общо презастраховане, за дейност по презастраховане при животозастраховането или всички видове презастрахователна дейност.
Приложното поле на лиценза се разглежда в светлината на програмата за дейността, която следва да се представи съгласно член 18, параграф 1 буква в), както и изпълнението на условията, установени за издаването на лиценз от държавата-членка, в която се подава заявлението.
Член 16
Допълнителни рискове
1. Застрахователно предприятие, което е получило лиценз за основен риск, който спада към един клас или група от класове съгласно приложение I, може да застрахова и рискове, включени в друг клас, без да е необходимо получаването на лиценз, покриващо тези рискове, ако тези рискове отговарят на всяко едно от следните условия:
а)
свързани са с основния риск;
б)
касаят предмета, който е застрахован срещу основния риск; и
в)
включени са в договора, с който е застрахован основният риск.
2. Чрез дерогация от параграф 1 рисковете, които са включени в класове 14, 15 и 17 в част A от приложение I, не могат да се считат за допълнителни рискове към други категории.
Въпреки това, застраховките за правни разноски посочени в клас 17 може да се считат за допълнителен риск към клас 18, когато са изпълнени условията, предвидени в параграф 1 и едно от следните условия:
а)
основният риск се отнася единствено до помощта, която се предоставя на лица, които изпадат в затруднения по време на пътуване, докато са далеч от местоживеенето си или от обичайното си пребиваване; или
б)
застраховката касае спорове или рискове, които произтичат от или във връзка с употребата на морски плавателни съдове.
Член 17
Правноорганизационна форма на застрахователното или презастрахователното предприятие
1. Държавата-членка, където се намира централното управление, изисква от всяко предприятие, за което се иска лиценз съгласно член 14, да приеме една от правноорганизационните форми по в приложение III.
2. Държавите-членки могат да създават предприятия в правноорганизационна форма, регулирана от публичното право, ако такива организации имат за предмет извършването на застрахователна или презастрахователна дейност при условия, еквивалентни на тези, при които функционират предприятия, регулирани от частното право.
3. Комисията може да приеме мерки за прилагане във връзка с разширяване на списъка на правните форми, изложени в приложение III.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, включително чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 18
Условия за получаване на лиценз
1. Държавата-членка по произход изисква от всяко предприятие, за което се иска лиценз:
а)
по отношение на застрахователните предприятия - да ограничи предмета си до застрахователна дейност и операции, пряко произтичащи от нея, изключвайки всички останали търговски дейности;
б)
по отношение на презастрахователните предприятия - да ограничи предмета си на дейност до презастраховане и свързаните с него дейности; това изискване може да включва функционирането като холдингово предприятие и дейностите, свързани с финансовия сектор по смисъла на член 2, параграф 8 от Директива 2002/87/ЕО;
в)
да предостави програма за дейността в съответствие с член 23;
г)
да разполага с допустимите основни собствени средства, покриващи абсолютната долна граница на минималното капиталово изискване, предвидено в член 129 параграф 1, буква г);
д)
да представи доказателство, че за в бъдеще ще е в състояние да разполага с допустимите собствени средства, покриващи капиталовото изискване за платежоспособност, предвидено от член 100;
е)
да представи доказателство, че за в бъдеще ще е в състояние да разполага с допустимите основни собствени средства, покриващи минималното капиталовото изискване, предвидено от член 128;
ж)
да представи доказателства, че ще бъде в състояние да спазва посочената в глава IV, раздел 2 структура на системата на управление;
з)
по отношение на общото застраховане - да съобщи името и адреса на всички представители за уреждане на претенции, назначени съгласно член 4 от Директива 2000/26/ЕО във всяка държава-членка, различна от тази, в която се иска издаването на лиценз, ако рисковете, които ще бъдат застраховани, са класифицирани към вид 10 от част А на приложение I към настоящата директива, с изключение на отговорност на превозвача.
2. От застрахователно предприятие, което иска лиценз за разширяване на дейността си, като включи други класове или за разширяване на лиценз, който обхваща някои от рисковете, отнасящи се към един клас, се изисква да представи програма за дейността съгласно член 23.
В допълнение от него се изисква да представи доказателство, че притежава допустимите собствени средства, покриващи капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталовото изискване, предвидени в член 100, първа алинея и в член 128.
3. Без да се засяга параграф 2, застрахователно предприятие, упражняващо животозастрахователна дейност и искащо съгласно член 73 лиценз за разширяване на своята дейност, за да включи рисковете, изброени в класове 1 или 2 в част А от приложение I, удостоверява, че:
а)
разполага с допустимите основни собствени средства, покриващи абсолютната долна граница на минималното капиталово изискване за животозастрахователни предприятия и абсолютната долна граница на минималното капиталово изискване за общо застрахователни предприятия съгласно член 129 параграф 1, буква г);
б)
възнамерява за в бъдеще да покрие минималните финансови задължения съгласно член 74, параграф 3.
4. Без да се засяга параграф 2, застрахователно предприятие, извършващо общо застрахователна дейност, включваща рисковете, изложени в класове 1 или 2 в част А от приложение I, и искащо съгласно член 73 лиценз за разширяване на своята дейност, за да включи и животозастраховане, удостоверява, че:
а)
разполага с допустимите основни собствени средства, покриващи абсолютната долна граница на минималното капиталово изискване за животозастрахователни предприятия и абсолютната долна граница на минималното капиталово изискване за общо застрахователни предприятия съгласно член 129 параграф 1, буква г);
б)
възнамерява за в бъдеще да покрива минималните финансови задължения съгласно член 74, параграф 3.
Член 19
Тесни връзки
Когато са налице тесни връзки между застрахователно или презастрахователно предприятие и други физически или юридически лица, надзорните органи издават лиценз само ако тези връзки не възпрепятстват ефективното упражняване на техните надзорни функции.
Надзорните органи отказват лиценз, ако законовите, подзаконовите или административните разпоредби на трета държава, които регулират едно или повече физически или юридически лица, с които застрахователното или презастрахователното предприятие има тесни връзки, или ако затруднения при прилагането на тези мерки възпрепятстват ефективното упражняване на надзорните функции на тези органи.
Надзорните органи изискват от застрахователните или презастрахователните предприятия да им предоставят необходимата информация за постоянното наблюдаване на изпълнението на условията по параграф 1.
Член 20
Централно управление на застрахователно или презастрахователното предприятие
Държавите-членки изискват от застрахователните или презастрахователните предприятия, да установят своите централни управления в държавата-членка по вписването им.
Член 21
Договорни условия и размери на премиите
1. Държавите-членки не изискват предварителното одобрение или системно уведомяване за общите и специални условия по полиците, премиите, техническите бази, използвани по-специално за изчисляване на премиите и техническите резерви, или за формулярите и други печатни документи, които застрахователното предприятие възнамерява да използва в своята работа с титулярите на полици или с предприятия-цеденти или ретро цеденти.
При животозастраховането обаче и единствено с цел да се провери съответствието с националните разпоредби, засягащи актюерските принципи, държавата-членка по произход може да изисква регулярни уведомления относно техническите бази, използвани за изчисляване на премиите и техническите резерви. Това изискване не представлява предварително условие за издаване на лиценз на животозастрахователно предприятие.
2. Държавите-членки не поддържат или въвеждат предварително уведомяване или одобрение за предложени увеличения на ставките на премиите, освен като част от общите системи за контрол на цените.
3. Държавите-членки може да подлагат предприятията, които искат или са получили лиценз за клас 18 от част А от приложение I, на проверки на преките или непреки ресурси в персонал и оборудване, включително квалификацията на медицинския им екип и качеството на оборудването, което е на разположение на такива предприятия за поемане на техните задължения, произтичащи от този клас.
4. Държавите-членки може да поддържат действащите или да въвеждат законовите, подзаконови или административни разпоредби, изискващи одобрение на учредителния договор и устава и съобщаване на всякакви други документи, необходими за нормалното упражняване на надзор.
Член 22
Икономически изисквания на пазара
Държавите-членки не изискват искането за лиценз да се разглежда в светлината на икономическите изисквания на пазара.
Член 23
Програма за дейността
1. Програмата за дейността, посочена в член 18, параграф 1, буква в), включва подробности или доказателства за следното:
а)
естеството на рисковете или задълженията, които съответното застрахователно или презастрахователно предприятие предвижда да покрива;
б)
вида презастрахователни договори, които презастрахователното предприятие предвижда да сключва с цедиращи предприятия;
в)
водещите принципи за презастраховането и ретро-цедирането;
г)
съставните части на основните собствени средства, представляващи абсолютната долна граница на минималното капиталово изискване;
д)
разчети на разходи за създаване на административните служби и организацията за обезпечаване на дейността; финансовите средства, предвидени за посрещане на тези разходи и, ако рисковете, които ще бъдат покрити, са класифицирани в клас 18 на част А от приложение I, средствата, с които разполага застрахователното предприятие за осигуряване на обещаната помощ.
2. В допълнение към изискванията, посочени в параграф 1 за първите три финансови години, програмата за дейността включва следното:
а)
прогнозен баланс;
б)
прогнозни оценки на бъдещото капиталово изискване за платежоспособност съгласно глава VI, раздел 4, подраздел 1, изготвени въз основа на посочения в буква а) прогнозен баланс, а също така и метода на изчисляване, използван за извеждане на тези оценки;
в)
прогнозни оценки на бъдещото минимално капиталово изискване съгласно членове 128 и 129, изготвени въз основа на посочения в буква а) прогнозен баланс, а също така и метода на изчисляване, използван за извеждане на тези оценки;
г)
прогнозни оценки на финансовите средства, предназначени да покрият техническите резерви, минималното капиталово изискване и капиталовото изискване за платежоспособност;
д)
по отношение на общото застраховане и презастраховането също и следното:
i)
прогнозни оценки на управленските разходи, различни от разходите за учредяване, в частност текущите общи разходи и комисионни;
ii)
прогнозни оценки на премиите или вноските и претенциите;
е)
по отношение на животозастраховането също и план с подробни прогнозни оценки на приходите и разходите по отношение на пряката дейност, презастрахователните акцепти и презастрахователните цесии.
Член 24
Акционери и членове с квалифицирано участие
1. Надзорните органи на държавата-членка, по произход, не издават лиценз на предприятието за започване на застрахователна или презастрахователна дейност, без да са били информирани за идентичността на преките или косвени акционери или членове с квалифицирано участие в това предприятие, независимо от това дали са физически или юридически лица, както и за размера на тези участия.
Тези органи отказват лиценз, ако съобразявайки се с потребността от гарантиране на стабилно и благоразумно управление на застрахователното или презастрахователното предприятие, не са удовлетворени от качествата на акционерите или членовете.
2. За целите на параграф 1 се отчитат правата на глас, посочени в членове 9 и 10 от Директива 2004/109/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 15 декември 2004 г. относно хармонизиране изискванията за прозрачност по отношение на информацията за издателите, чиито ценни книжа са допуснати за търгуване на регулиран пазар (31), както и условията по отношение на тяхното сумиране, предвидени в член 12, параграфи 4 и 5 от посочената директива.
Държавите-членки не вземат предвид правата на глас или акциите, които инвестиционните посредници или кредитните институции могат да притежават в резултат от поемане на емисията на финансови инструменти и/или пласиране на финансови инструменти на базата на твърд ангажимент, предвидени съгласно раздел А, точка 6 от приложение I към Директива 2004/39/ЕО, при условие че тези права не се упражняват или използват по друг начин за намеса в управлението на емитента и доколкото те бъдат прехвърлени в срок една година след придобиването.
Член 25
Отказ на лиценз
Всяко решение за отказ на лиценз се придружава от подробни мотиви и се съобщава на съответното предприятие.
Всяка държава-членка предвижда право на обжалване пред съд, когато издаването на лиценз е било отказано.
Такава разпоредба се предвижда и по отношение на случаите, в които надзорните органи не са се произнесли по искане за лиценз в рамките на шест месеца от датата на неговото получаване.
Член 26
Предварителни консултации с органите на други държави-членки
1. С надзорните органи на други заинтересовани държави-членки се провеждат консултации преди издаването на лиценз на:
а)
дъщерно дружество на застрахователно или презастрахователно предприятие с лиценз в посочената държава-членка;
б)
дъщерно дружество на предприятието-майка на застрахователно или презастрахователно предприятие с лиценз в посочената държава-членка; или
в)
предприятие, контролирано от същото лице, независимо от това дали е физическо или юридическо лице, което контролира застрахователно или презастрахователно предприятие с лиценз в посочената държава-членка.
2. С органите на съответната държава-членка, които отговарят за надзора върху кредитни институции или инвестиционни посредници, се провеждат консултации преди издаването на лиценз на застрахователно или презастрахователно предприятие, което е:
а)
дъщерно дружество на кредитна институция или инвестиционен посредник с лиценз в Общността;
б)
дъщерно дружество на предприятието-майка на кредитна институция или инвестиционен посредник с лиценз в Общността; или
в)
предприятие, контролирано от същото лице, физическо или юридическо, което контролира кредитна институция или инвестиционен посредник с лиценз в рамките на Общността.
3. Съответните органи, посочени в параграфи 1 и 2, провеждат консултации помежду си, по-специално при оценката на пригодността на акционерите, както и на изискванията за квалификация и надеждност на всички лица, които действително управляват предприятието или изпълняват други ключови функции, като част от управлението на друг стопански субект от същата група.
Те обменят информация относно пригодността на акционерите, както и относно изискванията за квалификация и надеждност на всички лица, които действително управляват предприятието или изпълняват други ключови функции, които са относими за другите заинтересовани компетентни органи, за издаването на лиценз, както и за текущата оценка на съответствието с оперативните условия.
ГЛАВА III
Надзорни органи и общи правила
Член 27
Главна цел на надзора
Държавите-членки гарантират, че надзорните органи разполагат с необходимите средства и със съответните експертни познания, капацитет и правомощия за постигане на главната цел на надзора, а именно защитата на титулярите на полици и на бенефициерите.
Член 28
Финансова стабилност и процикличност
Без да се накърнява главната цел на надзора, както е определена в член 27, държавите-членки гарантират, че при изпълнението на общите си задължения надзорните органи надлежно отчитат потенциалното въздействие на своите решения върху стабилността на съответните финансови системи в Европейския съюз, по-специално в неотложни ситуации, като вземат предвид наличната в съответния момент информация.
В моменти на изключителни движения на финансовите пазари надзорните органи отчитат потенциалните проциклични ефекти на своите действия.
Член 29
Общи принципи на надзора
1. Надзорът се основава на насочен към бъдещето и рисково ориентиран подход. Той включва редовната проверка на правилното функциониране на застрахователната и презастрахователната дейност и спазването на надзорните правила от страна на застрахователните и презастрахователните предприятия.
2. Надзорът на застрахователни и презастрахователни предприятия включва подходяща комбинация от дейности от разстояние и проверки на място.
3. Държавите-членки гарантират, че изискванията, попадащи в приложното поле на настоящата директива, се прилагат по начин, отговарящ на естеството, мащаба и сложността на риска, характерен за дейността на застрахователното или презастрахователното предприятие.
4. Комисията гарантира, че тези мерки за прилагане вземат предвид принципа на пропорционалността, като по този начин се осигури пропорционалното прилагане на настоящата директива, по-конкретно за много малки застрахователни предприятия.
Член 30
Надзорни органи и обхват на надзора
1. Финансовият надзор на застрахователните и презастрахователните предприятия, включително този на дейността, която те извършват чрез клонове или по силата на свободата на предоставяне на услуги, е изцяло от отговорност на държавата-членка по произход.
2. Финансовият надзор съгласно параграф 1 включва проверка по отношение на цялостната дейност на застрахователното и презастрахователното предприятие, на състоянието на платежоспособността му, на създаването на технически резерви, на неговите активи и на допустимите собствени средства в съответствие с установените правила или практиките, прилагани от приемащата държава-членка по силата на разпоредбите, приети на общностно равнище.
Когато съответното застрахователно предприятие има лиценз да покрива рисковете, класифицирани в клас 18 на част А от приложение I, надзорът се разширява до наблюдение на техническите средства, които застрахователното предприятие има на разположение за целите на извършване на действия по предоставяне на помощ, които се е ангажирало на извършва, когато правото на държавата-членка по произход предвижда наблюдение на такива средства.
3. Ако надзорните органи на държавата-членка, в която е разположен рискът, или на държавата-членка на задължението, или, в случай на презастрахователно предприятие - надзорните органи на приемащата държава-членка имат основание да считат, че дейността на дадено застрахователно или презастрахователно предприятие може да застраши неговата финансова стабилност, те уведомяват надзорните органи на държавата-членка по произход на предприятието.
Надзорните органи на държавата-членка по произход определят дали предприятието отговаря на принципите за благоразумие, предвидени в настоящата директива.
Член 31
Прозрачност и отчетност
1. Надзорните органи изпълняват своите задачи в съответствие с принципите за прозрачност и отчетност при строго спазване на защитата на поверителната информация.
2. Държавите-членки гарантират оповестяването на следната информация:
а)
текстовете на законовите, подзаконовите и административните разпоредби и общите указания от законодателството в областта на застраховането;
б)
общите критерии и методи, включително инструментите, разработвани в съответствие с член 34, параграф 4, използвани в рамките на процеса на надзорен преглед съгласно член 36;
в)
агрегирани статистически данни за ключовите аспекти от прилагането на надзорната рамка;
г)
начина за използване на предвидените в настоящата директива възможности;
д)
целите на надзора и неговите главни функции и дейности.
Предвиденото в първата алинея оповестяване е достатъчно, за да даде възможност за сравнение на подходите на надзор, приети от надзорните органи на различните държави-членки.
Оповестяването се изготвя в обща форма и се актуализира редовно. Информацията, посочена в първа алинея, букви а) до д), е достъпна на един електронен адрес във всяка държава-членка.
3. Държавите-членки предвиждат прозрачни процедури за назначаване и освобождаване от длъжност на членовете на ръководните и управителните структури на техните надзорни органи.
4. Комисията приема мерки за прилагане във връзка с параграф 2, които определят за кои ключови аспекти трябва да бъдат оповестени агрегирани статистически данни, а също и формата, структурата, съдържанието и датата на публикуване на оповестяването.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 32
Забрана за възражение срещу презастрахователни договори или договори за ретроцесия
1. Държавата-членка по произход на застрахователно предприятие не може да възрази срещу презастрахователен договор, сключен с презастрахователно предприятие или със застрахователно предприятие с лиценз в съответствие с член 14, по причини, които са пряко свързани с финансовата стабилност на това презастрахователно или застрахователно предприятие.
2. Държавата-членка по произход на презастрахователното предприятие не може да възрази срещу договор за ретроцесия, сключен от презастрахователно предприятие с презастрахователно предприятие или със застрахователно предприятие с лиценз в съответствие с член 14, по причини, пряко свързани с финансовата стабилност на това презастрахователно или застрахователно предприятие.
Член 33
Надзор на клонове, установени в друга държава-членка
Ако дадено застрахователно или презастрахователно предприятие с лиценз в друга държава-членка извършва дейност чрез клон, държавите-членки предвиждат възможност за надзорните органи на държавата-членка по произход да извършват, след като са информирали надзорните органи на съответната приемаща държава-членка, самостоятелно или чрез посредничеството на лица, назначени за тази цел, проверка на място на информацията, необходима за финансовия надзор върху предприятието.
Органите на съответната приемаща държава-членка може да участват в тези проверки.
Член 34
Общи надзорни правомощия
1. Държавите-членки гарантират, че надзорните органи притежават правомощия за вземане на превантивни и коригиращи мерки, с цел осигуряване на спазването на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, с които трябва да се съобразяват застрахователните и презастрахователни предприятия във всяка една държава-членка.
2. Надзорните органи притежават правомощия да вземат всякакви необходими мерки, включително, ако е целесъобразно, и от административен и финансов характер, по отношение на застрахователните или презастрахователните предприятия, и на членовете на техния административен, управителен или надзорен орган.
3. Държавите-членки гарантират, че надзорните органи притежават правомощия да изискват цялата информация, необходима за провеждане на надзора съгласно член 35.
4. Държавите-членки гарантират, че в рамките на процеса на надзорен преглед надзорните органи притежават правомощия да разработват, ако е целесъобразно, в допълнение към изчисляването на капиталовото изискване за платежоспособност, и необходими количествени инструменти за оценка на способността на застрахователните или презастрахователните предприятия за справяне с възможни събития или бъдещи изменения на икономическите условия, които биха могли да имат неблагоприятен ефект върху цялостното им финансово състояние. Надзорните органи имат правомощието да изискват редовното провеждане на съответни тестове от страна на предприятията.
5. Надзорните органи притежават правомощията да провеждат разследвания на място в помещенията на застрахователните и презастрахователните предприятия.
6. Надзорните правомощия се прилагат навреме и по пропорционален начин.
7. Правомощията по отношение на застрахователните и презастрахователните предприятия съгласно параграфи 1-5 са също приложими и по отношение на дейностите на застрахователните и презастрахователните предприятия, възложени на външни изпълнители.
8. Правомощията, посочени в параграфи 1-5 и 7, се упражняват, ако е необходимо, принудително и, когато е целесъобразно, по съдебен път.
Член 35
Информация, която се предоставя за целите на надзора
1. Държавите-членки изискват от застрахователните и презастрахователните предприятия да представят на надзорните органи информацията, която е необходима за целите на надзора. При провеждане на посочения в член 36 процес тази информация включва най-малко необходимата информация за:
а)
оценка на системата на управление, прилагана от предприятията, на извършваната от тях дейност, на принципите на оценка, прилагани за целите на платежоспособността, на рисковете, пред които са изправени, и на системите за управление на риска, както и на тяхната капиталова структура, нужди и управление;
б)
вземане на целесъобразни решения вследствие на прилагането на техните надзорни права и задължения.
2. Държавите-членки гарантират, че надзорните органи притежават следните правомощия:
а)
да определят характера, обхвата и формата на посочената в параграф 1 информация, която те изискват да бъде представена от застрахователните и презастрахователните предприятия към следните времеви моменти:
i)
към предварително определени периоди;
ii)
при възникване на предварително определени събития;
iii)
по време на проучвания по отношение състоянието на застрахователното или презастрахователното предприятие;
б)
да получават цялата информация във връзка с договори, страни по които са посредници, или с договори, които са сключени с трети страни; и
в)
да изискват информация от външни експерти, като например одитори или актюери.
3. Информацията, предвидена в параграфи 1 и 2, обхваща следното:
а)
качествени и количествени елементи, или всяка подходяща комбинация от тях;
б)
исторически, текущи и бъдещи елементи, или всяка подходяща комбинация от тях; и
в)
информация от вътрешни или външни източници, или всяка подходяща комбинация от тях;
4. Информацията, предвидена в параграфи 1 и 2, съответства на следните принципи:
а)
трябва да отразява характера, обема и сложността на дейността на съответното предприятие, и по-конкретно рисковете, свързани с тази дейност;
б)
трябва да е достъпна, цялостна във всички съществени аспекти, съпоставима и последователна в дългосрочен план; и
в)
трябва да е уместна, надеждна и разбираема.
5. Държавите-членки изискват от застрахователните и презастрахователните предприятия да разполагат с подходящи системи и структури, за да изпълнят изложените в параграфи 1-4 изисквания, а също и със съставена в писмена форма политика, одобрена от административния, управителен или надзорен орган на застрахователното или презастрахователното предприятие, за да се гарантира постоянната надеждност на представената информация.
6. Комисията приема мерки за прилагане за определяне на посочената в параграфи 1 - 4 информация, с цел гарантиране на сближаването на надзорната отчетност в необходимата степен.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 36
Процес на надзорен преглед
1. Държавите-членки гарантират, че надзорните органи разглеждат и оценяват стратегиите, процесите и отчетните процедури, които са установени от застрахователните и презастрахователните предприятия с цел осигуряване на спазването на приетите вследствие на настоящата директива законови, подзаконови и административни разпоредби.
Прегледът и оценяването обхващат оценката на качествените изисквания по отношение на системата на управление, оценката на рисковете, пред които съответното предприятие е изправено или може да се изправи, оценката на способността на тези предприятия да оценяват тези рискове, като се вземе предвид средата, в която предприятията оперират.
2. Надзорните органи разглеждат и оценяват по-специално спазването на изискванията по отношение на:
а)
системата на управление, включително собствената оценка на риска и платежоспособността, съгласно глава IV, раздел 2;
б)
техническите резерви съгласно глава IV, раздел 2;
в)
капиталовите изисквания съгласно глава VI, раздели 4 и 5;
г)
инвестиционните правила съгласно глава VI, раздел 6;
д)
качеството и количеството на собствените средства съгласно глава VI, раздел 3;
е)
текущото спазване на изискванията за цялостни или частични вътрешни модели съгласно глава VI, раздел 4, подраздел 3, когато застрахователното или презастрахователното предприятие използва цялостен или частичен вътрешен модел.
3. Надзорните органи разполагат с подходящи инструменти за наблюдение, които им позволяват да установят влошаващото се финансово състояние на застрахователното или презастрахователното предприятие и да проследят как това влошаване е преодоляно.
4. Надзорните органи оценяват адекватността на методите и практиките на застрахователните и презастрахователните предприятия, предназначени за установяване на възможните бъдещи изменения на икономическите условия, които биха могли да имат неблагоприятен ефект върху цялостната финансова позиция на съответното предприятие.
Надзорните органи оценяват способността на предприятията да издържат на тези възможни събития или бъдещи изменения на икономическите условия.
5. Надзорните органи разполагат с необходимите правомощия да изискат от застрахователните и презастрахователните предприятия да отстранят установените в рамките на процеса на надзорен преглед слабости или недостатъци.
6. Прегледите, оценяването и оценките, посочени в параграфи 1, 2 и 4, се извършват редовно.
Надзорните органи определят минималната честота и обхват на тези прегледи, оценяване и оценки, като вземат предвид характера, обема и сложността на дейностите на съответното застрахователно или презастрахователно предприятие.
Член 37
Добавяне на капитал
1. Вследствие на процеса на надзорен преглед надзорните органи могат при извънредни обстоятелства да изискат добавянето на капитал от застрахователното или презастрахователното предприятие посредством решение, в което се посочват причините. Тази възможност съществува само в следните случаи:
а)
надзорните органи стигнат до заключението, че рисковият профил на застрахователното или презастрахователното предприятие се отклонява значително от допусканията, стоящи в основата на капиталовото изискване за платежоспособност, изчислено посредством използване на стандартната формула съгласно глава VI, раздел 4, подраздел 2, и:
i)
изискването за използване на вътрешен модел съгласно член 119 е нецелесъобразно или се е оказало неефективно; или
ii)
докато по силата на член 119 се разработва цялостен или частичен вътрешен модел;
б)
надзорните органи стигнат до заключението, че рисковият профил на застрахователното или презастрахователното предприятие се отклонява значително от допусканията, стоящи в основата на капиталовото изискване за платежоспособност, изчислено посредством използване на цялостен или частичен вътрешен модел съгласно глава VI, раздел 4, подраздел 3, тъй като някои количествено измерими рискове са обхванати в незадоволителна степен и адаптирането на модела, за по-добро отразяване на дадения рисков профил, е било неуспешно в рамките на разумен срок; или
в)
надзорните органи стигнат до заключението, че системата на управление на застрахователното или презастрахователното предприятие се отклонява значително от стандартите, представени в глава VI, раздел 2, и тези отклонения възпрепятстват предприятието при подходящото определяне, измерване, наблюдение, управление и отчитане на рисковете, на които то е или би могло да бъде изложено, а прилагането на други мерки, само по себе си, е малко вероятно да доведе до необходимото отстраняване на недостатъците в рамките на разумен срок.
2. При предвидените в параграф 1, букви а) и б) от настоящия член обстоятелства добавеният капитал се изчислява по начин, гарантиращ спазването на изискванията от член 101, параграф 3 от страна на предприятието.
При предвидените в параграф 1, буква в) обстоятелства, изискването за добавяне на капитал е пропорционално на съществените рискове, произтичащи от недостатъците, които дават основание за решението на надзорния орган да изиска добавяне.
3. При предвидените в параграф 1, букви б) и в) обстоятелства надзорният орган гарантира, че застрахователното или презастрахователното предприятие полага всички усилия за отстраняване на недостатъците, довели до налагане на добавянето на капитал.
4. Добавеният капитал съгласно параграф 1 се преразглежда поне веднъж годишно от страна на надзорния орган и се отменя, когато предприятието е отстранило довелите до неговото налагане недостатъци.
5. Капиталовото изискване за платежоспособност, включващо наложения добавен капитал, заменя неадекватното капиталово изискване за платежоспособност.
Независимо от разпоредбите на първа алинея капиталовото изискване за платежоспособност не включва добавения капитал, наложен в съответствие с параграф 1, буква в) с цел да се изчисли добавката за риск, посочена в член 77, параграф 5.
6. Комисията приема мерки за прилагане, определящи допълнителните обстоятелства, при които може да бъде наложено изискване за добавяне на капитал и методологиите за неговото изчисляване.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 38
Надзор на възложените на външни изпълнители функции и дейности
1. Без да се засяга член 49, държавите-членки гарантират, че застрахователните и презастрахователните предприятията, които възлагат функции или застрахователни или презастрахователни дейности на външни изпълнители, вземат необходимите мерки, за да гарантират спазването на следните условия:
а)
доставчикът на услуги трябва да сътрудничи на надзорните органи на застрахователното и презастрахователното предприятие по отношение на възложената му функция или дейност;
б)
застрахователните и презастрахователните предприятията, техните одитори и надзорните органи трябва да разполагат с ефективен достъп до информацията, свързана с възложените на външни изпълнители функции или дейности;
в)
надзорните органи трябва да имат ефективен достъп до работните помещения на доставчика на услуги и трябва да са в състояние да упражнят това право на достъп.
2. Държавата-членка, в която е разположен доставчикът на услуги, позволява на надзорните органи на застрахователното и презастрахователното предприятие да проведат самостоятелно или чрез посредничеството на назначени от тях за тази цел лица проверки на място в помещенията на доставчика на услуги. Надзорният орган на застрахователното или презастрахователното предприятие информира съответния орган на държавата-членка на доставчика на услуги, преди да проведе проверката на място. Ако предприятието не е предмет на надзор, подходящият орган е надзорният орган.
Надзорните органи на държавата-членка на застрахователното или презастрахователното предприятие, може да делегират изпълнението на такива проверки на място на надзорните органи на държавата-членка, в която се намира доставчикът на услуги.
Член 39
Прехвърляне на портфейл
1. В съответствие с условията, предвидени от националното право, държавите- членки издават разрешение на застрахователни и презастрахователни предприятия, чиито централни управления се намират на тяхна територия, да прехвърлят целите или част от своите портфейли с договори, сключени или съгласно правото на установяване, или свободното предоставяне на услуги на предприятие-цесионер, установено в Общността.
Такова прехвърляне може да бъде разрешено само ако надзорните органи на държавата-членка по произход на предприятието-цесионер удостоверят, че след прехвърлянето предприятието-цесионер има допустимите собствени средства, покриващи капиталовото изискване за платежоспособност съгласно член 100, първа алинея.
2. При застрахователни предприятия се прилагат параграфи 3- 6.
3. Когато клон предлага да прехвърли целия или част от портфейла си с договори, трябва да се направи запитване до държавата-членка, в която се намира клонът.
4. При посочените в параграфи 1 и 3 обстоятелства, надзорните органи в държавата-членка по произход на прехвърлящото застрахователно предприятие издават разрешение за прехвърлянето, след като получат съгласието на органите на държавите-членки, в които са сключени договорите съгласно правото на установяване, или в съответствие със свободата на предоставяне на услуги.
5. Органите на държавите-членки, с които е проведена консултация, дават своето мнение или съгласие на органите на държавата-членка по произход на прехвърлящото застрахователно предприятие в срок до три месеца след получаване на искането за запитване.
Липсата на отговор от органите, до които е отправено запитването през този период от време, се счита за мълчаливо съгласие.
6. Прехвърляне на портфейл, което е разрешено в съответствие с параграфи 1-5, се публикува или преди, или след разрешението, както е предвидено от националното право на държавата-членка по произход, в държавата-членка, в която е разположен рискът или в държавата-членка на задължението.
Такива прехвърляния автоматически стават валидни по отношение на титулярите на полица, застрахованите лица и всички други лица, които имат права или задължения, произтичащи от прехвърлените договори.
Първата и втората алинея на настоящия параграф не засягат правото на държавите-членки да предоставят на титулярите на полица възможност за анулиране на договори в рамките на определен срок след прехвърлянето.
ГЛАВА IV
Условия, уреждащи дейността
Раздел 1
Отговорност на административния, управителния или надзорния орган
Член 40
Отговорност на административния, управителния или надзорния орган
Държавите-членки гарантират, че административният, управителният или надзорният орган на застрахователното или презастрахователното предприятие е най-висшата отговорна инстанция на съответното предприятие по отношение на спазването на приетите вследствие на настоящата директива законови, подзаконови и административни разпоредби.
Раздел 2
Система на управление
Член 41
Общи изисквания към управлението
1. Държавите-членки изискват от всички застрахователни и презастрахователни предприятия да разполагат с ефективна система на управление, която осигурява стабилно и благоразумно управление на дейността.
Тази система включва, най-малко, подходящата обозрима организационна структура с ясно разпределение и целесъобразно разделение на отговорностите, както и ефективна система, осигуряваща предаването на информация. Тя включва спазване на изискванията, предвидени в членове 42-49.
Системата на управление е предмет на редовен вътрешен преглед.
2. Система на управление е пропорционална на естеството, мащаба и сложността на операциите на застрахователното или презастрахователното предприятие.
3. Застрахователните и презастрахователните предприятия разполагат със съставени в писмена форма политики най-малко по отношение на управлението на риска, вътрешния контрол, вътрешния одит и, когато е приложимо, на възлагането на дейности на външни изпълнители. Те гарантират прилагането на тези политики.
Тези съставени в писмена форма политики се преразглеждат най-малко веднъж годишно. Те са предмет на предварително одобрение от страна на административния, управителен или надзорен орган и биват адаптирани във връзка с всяка значителна промяна в системата или в съответната област на дейност.
4. Застрахователните и презастрахователни предприятия вземат уместните мерки, за да гарантират непрекъснатостта и редовността на извършване на техните дейности, включително разработване на планове за действие при извънредни ситуации. За тази цел предприятието използва подходящи и съизмерими системи, средства и процедури.
5. Надзорните органи разполагат с подходящи средства, методи и правомощия за проверка на системата на управление на застрахователните и презастрахователните предприятия, както и за оценка на определените от тези предприятия нововъзникващи рискове, които биха могли да застрашат тяхната финансова стабилност.
Държавите-членки гарантират, че надзорните органи разполагат с необходимите правомощия да изискат подобряването и подсилването на системата на управление, за да осигурят съответствието с предвидените в членове 42-49 изисквания.
Член 42
Изисквания за квалификация и надеждност на лицата, които действително ръководят предприятието или изпълняват други ключови функции
1. Застрахователните и презастрахователните предприятия гарантират, че лицата, които действително ръководят предприятието или изпълняват други ключови функции, във всеки един момент отговарят на следните изисквания:
а)
тяхната професионална квалификация, знания и опит са адекватни, за да позволят стабилно и благоразумно управление (квалификация); и
б)
имат добра репутация и са почтени (надеждност).
2. Застрахователните и презастрахователните предприятия уведомяват надзорния орган за всяка промяна на самоличността на лицата, които действително ръководят предприятието или са отговорни за други ключови функции, както и предоставят пълната информация, необходима за оценка на изпълнението на изискванията за квалификация и надеждност на новите лица, определени да управляват предприятието.
3. Застрахователните и презастрахователните предприятия уведомяват съответния им надзорен орган, ако някое от посочените в параграфи 1 и 2 лица е било сменено, тъй като вече не отговаря на посочените в параграф 1 изисквания.
Член 43
Доказателство за добра репутация
1. Когато държава - членка изисква от своите граждани доказателства за добра репутация и за липса на предишна несъстоятелност, или и за двете обстоятелства, тази държава-членка приема като достатъчно доказателство по отношение на гражданите на други държави - членки представянето на свидетелство за съдимост или, ако липсва такова, на равностоен документ, издаден от компетентен съдебен или административен орган в държавата - членка по произход или държавата - членка, от която идва чуждият гражданин, показващ че тези изисквания са изпълнени.
2. Когато държавата-членка по произход или държавата-членка, от която произхожда съответният чужд гражданин, не издава документ, посочен в параграф 1, той може да бъде заменен от клетвена декларация - или, в държави -членки, в които такава не е предвидена, от официална декларация, направена от чуждестранното лице пред компетентен съдебен или административен орган, нотариус в държавата-членка по произход или държавата-членка, от която идва чуждестранното лице.
Такъв орган или нотариус издава удостоверение, потвърждаващо истинността на клетвената декларация или на официалната декларация.
Посочената в първа алинея декларация за липса на предишна несъстоятелност също може да бъде направена пред компетентна професионална или търговска организация в съответната държава-членка.
3. Документите и удостоверенията, посочени в параграфи 1 и 2, се представят в срок до три месеца от датата на тяхното издаване.
4. Държавите-членки определят органите и организациите, които са компетентни да издават документите, посочени в параграфи 1 и 2 и незабавно информират за тях останалите държави-членки и Комисията.
Всяка държава-членка уведомява също така другите държави-членки и Комисията за органите и организациите, на които трябва да бъдат представени документите, посочени в параграфи 1 и 2, в подкрепа на молбата за провеждане на дейностите, посочени в член 2, на територията на тази държава-членка.
Член 44
Управление на риска
1. Застрахователните и презастрахователните предприятия разполагат с ефективна система за управление на риска, включваща стратегиите, процесите и отчетните процедури, необходими за непрекъснатото откриване, измерване, наблюдение, управление и отчитане, на индивидуално и на агрегирано ниво, на рисковете, на които те са или биха могли да бъдат изложени, както и тяхната взаимна зависимост.
Системата за управление на риска трябва да е ефективна и добре интегрирана в организационната структура и процеса на вземане на решение на застрахователното или презастрахователното предприятие, като ѝ се обръща съответното внимание от лицата, които ефективно управляват предприятието или имат други ключови функции.
2. Системата за управление на риска покрива рисковете, които се включват в изчисляването на капиталовото изискване за платежоспособност съгласно член 101, параграф 4, а също и рисковете, които не са или не са изцяло включени в това изчисление.
Системата за управление на риска покрива най-малко следните области:
а)
подписваческа дейност и формиране на резерви;
б)
управление на активите и пасивите;
в)
инвестиции, по-специално в деривати и сходни задължения;
г)
управление на ликвидни и концентрационни рискове;
д)
управление на операционния риск;
е)
презастраховане и други техники за намаляване на риска.
Съставената в писмена форма политика за управление на риска, посочена в член 41, параграф 3, обхваща политики, свързани с втора алинея, букви а) - д) от настоящия параграф.
3. По отношение на инвестиционния риск застрахователните и презастрахователните предприятия доказват, че отговарят на глава VI, раздел 6.
4. Застрахователните и презастрахователните предприятия създават функция за управление на риска, която е структурирана по начин, подпомагащ прилагането на системата за управление на риска.
5. При застрахователните и презастрахователните предприятия, които използват одобрен съгласно членове 112 и 113 цялостен или частичен вътрешен модел, функцията за управление на риска изпълнява следните допълнителни задачи:
а)
изготвяне и прилагане на вътрешния модел;
б)
тестване и валидиране на вътрешния модел;
в)
документиране на вътрешния модел, както и на всяка следваща промяна в него;
г)
анализ на работата на вътрешния модел и изготвяне на обобщени доклади за това;
д)
информиране на административния, управителния или надзорния орган относно резултатите от вътрешния модел, като предлага области, които имат нужда от подобрение, както и информиране на този орган относно действията за отстраняване на вече установените недостатъци.
Член 45
Собствена оценка на риска и платежоспособността
(1) Като част от своята система за управление на риска всяко застрахователно предприятие и презастрахователно предприятие изготвя своя собствена оценка на риска и платежоспособността.
Оценката включва най-малко следното:
а)
съвкупните нужди по отношение на платежоспособността, като се вземе предвид рисковият профил, одобрените лимити за поемане на риск и бизнес стратегията на предприятието;
б)
непрекъснатото спазване на посочените в глава VI, раздели 4 и 5 капиталови изисквания и на изложените в глава VI, раздел 2 изисквания във връзка с техническите резерви;
в)
значимостта, с която рисковият профил на предприятието се отклонява от допусканията, стоящи в основата на посоченото в член 101, параграф 3 капиталово изискване за платежоспособност, изчислено посредством използване на стандартната формула съгласно глава VI, раздел 4, подраздел 2, или посредством неговия цялостен или частичен вътрешен модел съгласно глава VI, раздел 4, подраздел 3.
2. За целите на параграф 1, буква а) предприятието разполага с процеси, които са пропорционални на естеството, мащаба и сложността на рисковете, свързани с неговата дейност и позволяващи му да определи и оцени риска, пред който то е изправено в краткосрочен и дългосрочен план и на който е или може да бъде изложено. Предприятието представя методите, използвани за тази оценка.
3. В посочения в параграф 1, буква в) случай, когато се използва вътрешен модел, оценката се изготвя заедно с рекалибриране, което преобразува вътрешните резултати за риска в размера на риска и калибрирането на капиталовото изискване за платежоспособност.
4. Собствената оценка на риска и платежоспособността е неделима част от бизнес стратегията и винаги се взема предвид при стратегически решения на предприятието.
5. Застрахователните и презастрахователните предприятия изготвят посочената в параграф 1 оценка редовно, както и незабавно след всяка значителна промяна в рисковия си профил.
6. Застрахователните и презастрахователните предприятия информират надзорните органи относно резултатите от всяка собствена оценка на риска и платежоспособността като част от информацията, представяна съгласно член 35.
7. Собствената оценка на риска и платежоспособността не се използват за изчисляване на капиталово изискване. Капиталовото изискване за платежоспособност може да се коригира само в съответствие с членове 37, 231 - 233 и 238.
Член 46
Вътрешен контрол
1. Застрахователните и презастрахователните предприятия разполагат с ефективна система за вътрешен контрол.
Тази система включва най-малко административни и счетоводни процедури, рамка на вътрешния контрол, подходящ ред за отчитане на всички нива на предприятието, както и функция, следяща за спазване на изискванията.
2. Функцията, следяща за спазване на изискванията, включва консултация на административния, управителния или надзорния орган относно спазването на законовите, подзаконовите и административните разпоредби приети в изпълнение на настоящата директива. Тя включва също така оценка на възможното въздействие на всяко изменение в правното статукво върху операциите на съответното предприятие, както и определянето и оценката на риска, свързан със спазването на изискванията.
Член 47
Вътрешен одит
1. Застрахователните и презастрахователните предприятия предвиждат ефективна функция по вътрешен одит.
Функцията по вътрешен одит включва оценка на адекватността и ефективността на системата за вътрешен контрол и други елементи от системата на управление.
2. Функцията по вътрешен одит е обективна и независима от оперативните функции.
3. Всички констатации и препоръки на вътрешния одит се докладват на административния, управителния или надзорния орган, който определя какви действия се предприемат по отношение на констатациите и препоръките на вътрешния одит и гарантира, че тези действия се извършват.
Член 48
Актюерска функция
1. Застрахователните и презастрахователните предприятия предвиждат ефективна актюерска функция, която:
а)
координира изчисляването на техническите резерви;
б)
гарантира пригодността на използваните методологии и базови модели, както и на допусканията, направени при изчисляване на техническите резерви;
в)
оценява достатъчността и качеството на данните, използвани при изчисляване на техническите резерви;
г)
сравнява най-добрите прогнозни оценки спрямо практическите резултати;
д)
информира административния, управителния или надзорния орган относно надеждността и адекватността на изчисляването на техническите резерви;
е)
контролира изчисляването на техническите резерви в случаите съгласно член 82;
ж)
изразява мнение относно общата подписваческа политика;
з)
изразява мнение относно адекватността на презастрахователните договорености; и
и)
подпомага ефективното прилагане на посочената в член 44 система за управление на риска, по-специално по отношение на създаването на модели за риска, стоящи в основата на изчисляването на капиталовите изисквания съгласно глава VI, раздели 4 и 5 и на посочената в член 45 оценка.
2. Актюерска дейност се извършва от лица, имащи достатъчно знания в областта на актюерската и финансовата математика, съизмерими с естеството, мащаба и сложността на рисковете, свързани с дейността на застрахователното или презастрахователно предприятие и които са способни да докажат съответния си опит в областта на приложимите професионални и други стандарти.
Член 49
Възлагане на дейности на външни изпълнители
1. Държавите-членки гарантират, че застрахователните и презастрахователните предприятия запазват цялата отговорност за изпълнението на всички свои задължения по настоящата директива когато възлагат функции или всякакви застрахователни и презастрахователни дейности на външни изпълнители.
2. Възлагането на критични или важни оперативни функции или дейности на външни изпълнители се извършва по начин, който не води до следното:
а)
съществено нарушаване на качеството на системата на управление на съответното предприятие;
б)
неоснователно нарастване на операционния риск;
в)
нарушаване на способността на надзорните органи да наблюдават спазването на съответните задълженията от страна на предприятието;
г)
нарушаване на непрекъснатото и удовлетворително обслужване на титулярите на полица.
3. Застрахователните и презастрахователните предприятия уведомяват своевременно надзорните органи преди да възложат критични или важни функции или дейности на външни изпълнители, а също относно всяко следващо значително изменение във връзка с тези функции или дейности.
Член 50
Мерки за прилагане
1. Комисията приема мерки за прилагане, допълнително определящи следното:
а)
елементите на посочените в членове 41, 44, 46 и 47 системи, по-специално областите, включени в обхвата на политиката по управление на активите и пасивите и на инвестиционната политика на застрахователните и презастрахователните предприятия съгласно член 44, параграф 2;
б)
функциите, посочени в членове 44 и 46 - 48;
в)
посочените в член 42 изисквания и свързаните с тях дейности;
г)
условията, при които могат да бъдат възлагани дейности на външни изпълнители, по-конкретно на доставчици на услуги, намиращи се в трети държави.
2. Когато е необходимо да се гарантира подходящо сближаване на оценката, посочена в член 45, параграф 1, буква а), Комисията може да приеме мерки за прилагане, за да уточни елементите на тази оценка.
3. Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Раздел 3
Публично оповестяване
Член 51
Отчет за платежоспособността и финансовото състояние: съдържание
1. Вземайки предвид информацията, изисквана съгласно параграф 3, и принципите, посочени в член 35, параграф 4, държавите-членки изискват от застрахователните и презастрахователните предприятия всяка година да оповестяват публично отчет за своята платежоспособност и финансово състояние.
Този отчет съдържа следната информация, представена или изцяло, или под формата на препратки към еквивалентна информация, както по естество, така и по обхват, публично оповестена по силата на други правни или регулаторни изисквания:
а)
описание на дейността и на резултатите от дейността на предприятието;
б)
описание на системата на управление и оценка на нейната адекватност спрямо рисковия профил на предприятието;
в)
отделно описание на рисковата експозиция, концентрация, намаляване и чувствителност за всяка категория риск;
г)
отделно описание по активи, технически резерви и други пасиви на основанията и методите, използвани при тяхното оценяване, заедно с обяснение за всяко значително несъответствие с използваните основания и методи за оценка във финансовите отчети;
д)
описание на управлението на капитала, включващо най-малко:
i)
структура и размер на собствените средства, както и тяхното качество;
ii)
размер на капиталовото изискване за платежоспособност и на минималното капиталово изискване;
iii)
възможността, посочена в член 304, използвана за изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност;
iv)
информация, която позволява правилното разбиране на основните разлики между допусканията, стоящи в основата на стандартната формула и тези в основата на всеки използван от предприятието вътрешен модел за изчисляване на неговото капиталово изискване за платежоспособност;
v)
размер на всяко, дори и впоследствие отстранено, нарушение на минималното капиталово изискване и на всяко значително нарушение на капиталовото изискване за платежоспособност в рамките на отчетния период, заедно с обяснение за неговия произход и последици, както и на предприетите корективни мерки.
2. Описанието съгласно параграф 1, буква д), подточка i) включва анализ на всяка значителна промяна спрямо предходния отчетен период и обяснение за всяко значително несъответствие във връзка със стойността на тези елементи във финансовите отчети, както и кратко описание на възможността за прехвърляне на капитал.
Оповестяването на капиталовото изискване за платежоспособност съгласно параграф 1, буква д), подточка ii) представя поотделно изчислената съгласно глава VI, раздел 4, подраздели 2 и 3 сума и добавения капитал, наложен в съответствие с член 37, или въздействието на специфичните параметри, които се изисква от застрахователното или презастрахователно предприятие да използва съгласно член 110, заедно с кратка информация относно неговата обосновка, направена от съответния надзорен орган.
Въпреки това, без да се засяга задължителното в рамките на други правни или регулаторни изисквания оповестяване, държавите-членки могат да предвидят, че въпреки че общото капиталово изискване за платежоспособност по параграф 1, буква д), подточка ii) е оповестено, не е необходимо отделното оповестяване на добавения капитал или въздействието на специфичните параметри, които се изисква от застрахователното или презастрахователно предприятие да използва съгласно член 110, в рамките на преходен период, който приключва най-късно на 31 октомври 2017 г.
Оповестяването на капиталовото изискване за платежоспособност е придружено, където е приложимо, от уточнението, че неговият краен размер е обект на надзорна оценка.
Член 52
Информация за и доклади на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор
1. Държавите-членки изискват от надзорните органи да предоставят на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор всяка година следната информация относно:
а)
средния размер добавен капитал на предприятие и разпределението на наложените изисквания за добавяне на капитал от страна на надзорните органи през предходната година, изчислено като процент от капиталовото изискване за платежоспособност и представени поотделно в следния вид:
i)
за всички застрахователни и презастрахователни предприятия;
ii)
за животозастрахователните предприятия;
iii)
за общо застрахователните предприятия;
iv)
за застрахователни предприятия, извършващи дейности както в областта на животозастраховането, така и в областта на общото застраховане;
v)
за презастрахователните предприятия;
б)
за всеки вид оповестяване съгласно буква а) - дял на добавения капитал, наложен по член 37, параграф 1, съответно по букви а), б) и в).
2. Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор всяка година оповестява публично следната информация:
а)
общо за всички държави-членки съвкупното разпределение на добавен капитал, изчислено като процент от капиталовото изискване за платежоспособност, представено поотделно за:
i)
всички застрахователни и презастрахователни предприятия;
ii)
животозастрахователните предприятия;
iii)
общо застрахователните предприятия;
iv)
застрахователни предприятия, извършващи дейности както в областта на животозастраховането, така и в областта на общото застраховане;
v)
презастрахователните предприятия;
б)
за всяка държава-членка поотделно разпределението на добавен капитал, изчислено като процент от капиталовото изискване за платежоспособност, за всички застрахователни и презастрахователни предприятия в тази държава-членка;
в)
за всеки вид оповестяване съгласно букви а) и б) - дял на добавения капитал, наложен по член 37, параграф 1, съответно по букви а), б) и в).
3. Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор предоставя посочената в параграф 2 информация на Европейския парламент, Съвета и Комисията заедно с доклад, представящ степента на сближаване в областта на надзора по отношение на използването на добавен капитал между надзорните органи в различните държави-членки.
Член 53
Отчет за платежоспособността и финансовото състояние: приложими принципи
1. Надзорните органи разрешават на застрахователните и презастрахователните предприятия да не оповестяват информация в следните случаи:
а)
ако в резултат на оповестяването на информация, конкурентите на предприятието необосновано получават значителни неоправдани предимства;
б)
ако съществуват задължения към титуляри на полица или правоотношения с контрагенти, обвързващи предприятието в спазване на тайна или поверителност.
2. Ако е налице разрешение за неоповестяване на информация от страна на надзорните органи, предприятията да представят декларация за тази цел в своя отчет за платежоспособността и финансовото състояние и посочват причините.
3. Надзорните органи разрешават на застрахователните и презастрахователните предприятия да се възползват от или позовават на публични оповестявания, направени по силата на други правни или регулаторни изисквания, доколкото тези оповестявания са еквивалентни на изискваната съгласно член 51 информация както по характер, така и по обхват.
4. Параграфи 1 и 2 не се прилагат за информацията, посочена в член 51, параграф 1, буква д).
Член 54
Отчет за платежоспособността и финансовото състояние: актуализиране и допълнителна доброволна информация
1. В случай на настъпване на значително събитие, влияещо съществено върху значението на оповестената съгласно членове 51 и 53 информация, застрахователните и презастрахователните предприятия оповестяват подходяща информация относно характера и последиците на това значително събитие.
За целите на първата алинея за значително събитие се считат най-малко следните:
а)
наблюдава се нарушение на минималното капиталово изискване и надзорните органи или смятат, че предприятието няма да е способно да представи реалистична краткосрочна финансова схема или в рамките на един месец от датата на наблюдаваното нарушение не са получили такава схема.
б)
наблюдава се значително нарушение на капиталовото изискване за платежоспособност и надзорните органи в рамките на два месеца от датата на наблюдаваното нарушение не са получили реалистична програма за възстановяване.
По отношение на втора алинея, буква а), надзорните органи изискват от съответното предприятие незабавно да оповести размера на нарушението заедно с обяснение на неговия произход и последици, включително предприетите корективни мерки. Ако въпреки прилагането на първоначално смятаната за реалистична краткосрочна финансова схема, нарушението на минималното капиталово изискване не е отстранено в рамките на три месеца от неговото разкриване, в края на този период то се оповестява заедно с обяснение на неговия произход и последици, включително всички предприети корективни мерки и всички запланувани по-нататъшни корективни мерки.
По отношение на втора алинея, буква б), надзорните органи изискват от съответното предприятие незабавно да оповести размера на нарушението заедно с обяснение на неговия произход и последици, включително предприетите корективни мерки. Ако въпреки прилагането на първоначално смятаната за реалистична програма за възстановяване, значителното нарушение на капиталовото изискване за платежоспособност не е отстранено в рамките на шест месеца от неговото разкриване, в края на този период то се оповестява заедно с обяснение на неговия произход и последици, включително всички предприети корективни мерки и всички запланувани по-нататъшни корективни мерки.
2. Застрахователни и презастрахователни предприятия могат да оповестяват доброволно всякаква информация или разяснения, свързани с тяхната платежоспособност и финансово състояние, които не са обект на задължително оповестяване съгласно член 51 и член 53, и параграф 1 от настоящия член.
Член 55
Отчет за платежоспособността и финансовото състояние: политика и приемане
1. Държавите-членки изискват от застрахователните и презастрахователните предприятия да разполагат с подходящи системи и структури, за да изпълнят предвидените в членове 51 и 53 и член 54, параграф 1 изисквания, а също и със съставена в писмена форма политика, за да се гарантира постоянната пригодност на всяка оповестена информация съгласно членове 51, 53 и 54.
2. Отчетът за платежоспособността и финансовото състояние се приема от административния, управителния или надзорния орган на застрахователното или презастрахователното предприятие и се публикува единствено след неговото одобрение.
Член 56
Отчет за платежоспособността и финансовото състояние: мерки за прилагане
Комисията приема мерки за прилагане, за да уточни допълнително информацията, която трябва да бъде оповестена, както и на начините за постигане на това.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Раздел 4
Квалифицирано участие
Член 57
Придобивания
1. Държавите-членки изискват от всяко физическо или юридическо лице или такива лица, действащи съгласувано („предложил приобретател“), които са взели решение или да придобият, пряко или непряко, квалифицирано участие в застрахователно или презастрахователно предприятие, или пряко или непряко да увеличат такова квалифицирано участие, в резултат на което делът на правата на глас или капиталът, който държат, би достигнал или надвишил 20 %, 30 % или 50 %, или застрахователното или презастрахователно предприятие би станало тяхно дъщерно предприятие („предложено придобиване“), първо да уведомят писмено надзорните органи на застрахователното или презастрахователно предприятие, в което те се стремят да придобият квалифицирано участие или да увеличат подобно квалифицирано участие, като посочат размера на предвиденото участие и съответната информация по член 59, параграф 4. Държавите-членки не са длъжни да прилагат прага от 30 % в случаите, когато съгласно член 9, параграф 3, буква а) от Директива 2004/109/ЕО прилагат праг от една трета.
2. Държавите-членки изискват от всяко физическо или юридическо лице, което е взело решение да се разпореди, пряко или непряко, с квалифицираното си участие в застрахователно или презастрахователно предприятие, първо да уведоми писмено надзорните органи на държавата-членка по произход, като посочи размера на участието на това лице след планираното разпореждане. Такова лице също уведомява надзорните органи, ако е взело решение да намали квалифицираното си участие, така че делът на правата на глас или притежавания капитала би спаднал под 20 %, 30 % или 50 % или така че застрахователното или презастрахователното предприятие би престанало да бъде дъщерно предприятие на посоченото лице. Държавите-членки не са длъжни да прилагат прага от 30 % в случаите, когато съгласно член 9, параграф 3, буква а) от Директива 2004/109/ЕО прилагат праг от една трета.
Член 58
Срок за извършване на оценка
1. Своевременно и във всички случаи в рамките на два работни дни след получаване на уведомлението, изисквано по член 57, параграф 1, както и след евентуално последващо получаване на информацията по параграф 2, надзорните органи изпращат писмено потвърждение за получаването до предложилия приобретател.
Надзорните органи разполагат с максимален срок 60 работни дни от датата на писменото потвърждение за получаване на уведомлението и на всички документи, които държавата-членка изисква да се прилагат към това уведомление въз основа на списъка, посочен в член 59, параграф 4 („срок за извършване на оценка“), за да извършат оценката, предвидена в член 59, параграф 1 („оценка“).
Надзорните органи информират предложилия приобретател за датата, на която изтича срокът за извършване на оценка, при потвърждаване на получаването на уведомлението.
2. Ако е необходимо, по време на срока за извършване на оценка, но не по-късно от петдесетия работен ден от срока за извършване на оценка, надзорните органи могат да отправят искане за допълнителна информация, която е необходима за приключване на оценката. Това искане се отправя в писмена форма и уточнява необходимата допълнителна информация.
За периода между датата на изискване на информация от страна на надзорните органи и датата на получаване на отговор от предложилия приобретател срокът за извършване на оценка се прекъсва. Това прекъсване не може да надвишава 20 работни дни. Всяко допълнително искане от страна на надзорните органи за допълване или изясняване на информацията се отправя по преценка на компетентните органи, но то не може да води до прекъсване на срока за извършване на оценка.
3. Надзорните органи могат да удължат прекъсването, посочено в параграф 2, втора алинея, най-много до 30 работни дни, ако предложилият приобретател:
а)
се намира или е регулиран извън Общността; или
б)
е физическо или юридическо лице, което не подлежи на надзор съгласно настоящата директива или Директива 85/611/ЕИО на Съвета от 20 декември 1985 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно предприятията за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) (32) или Директиви 2004/39/ЕО или 2006/48/ЕО.
4. Ако след извършване на оценката надзорните органи решат да се противопоставят на предложеното придобиване, те информират предложилия приобретател в писмена форма, като представят мотивите за това решение, в рамките на два работни дни, като не нахвърлят срока за извършване на оценка. При спазване на разпоредбите на националното право, по искане на предложилия приобретател може да бъде публично оповестено подходящо излагане на мотивите за решението. Това не възпрепятства държавите-членки да разрешат на надзорните органи да извършат подобно публично оповестяване, без това да е поискано от предложилия приобретател.
5. Ако надзорните органи не се противопоставят в писмена форма на предложеното придобиване в рамките на срока за извършване на оценката, то се счита за одобрено.
6. Надзорните органи могат да определят максимален срок за приключване на предложеното придобиване и по целесъобразност да удължат този срок.
7. Държавите-членки не могат да налагат по-строги от определените в настоящата директива изисквания за уведомяване и одобрение от надзорните органи на преки или непреки придобивания на права на глас или на капитал.
8. Комисията приема мерки за прилагане за допълнително определяне на корекции на критериите, установени в член 59, параграф 1, с цел да се отчете бъдещото развитие и да се гарантира еднообразно прилагане на членове 57-63.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 59
Оценка
1. При оценяване на уведомлението, предвидено в член 57, параграф 1, и на информацията, посочена в член 58, параграф 2, надзорните органи, с оглед гарантиране на стабилно и благоразумно управление на застрахователното или презастрахователното предприятие, в което се предлага придобиване, и като отчитат възможното въздействие на предложилия приобретател върху застрахователното или презастрахователното предприятие, преценяват доколко предложилият приобретател е подходящ, както и финансовата стабилност на предложеното придобиване съгласно всеки един от следните критерии:
а)
репутацията на предложилия приобретател;
б)
репутацията и опита на всяко лице, което ще ръководи дейността на застрахователното или презастрахователното предприятие в резултат на предложеното придобиване;
в)
финансовата стабилност на предложилия приобретател, по-специално във връзка с вида дейност, която се провежда или предвижда в застрахователното или презастрахователното предприятие, в което се предлага придобиване;
г)
дали застрахователното или презастрахователното предприятие ще бъде в състояние да спазва и да продължава да спазва пруденциалните изисквания, които се основават на настоящата директива и, когато е приложимо, на други директиви, по-специално Директива 2002/87/ЕО, и по-специално дали групата, от която то ще стане част, има структура, която позволява упражняване на ефективен надзор, ефективен обмен на информация между надзорните органи и разпределяне на отговорностите между надзорните органи;
д)
дали съществуват разумни основания за подозрение, че във връзка с предложеното придобиване се извършва, било е извършено или е имало опит за извършване на изпиране на пари или финансиране на тероризъм по смисъла на член 1 от Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 г. за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм (33) или че предложеното придобиване би увеличило риска от това.
2. Надзорните органи могат да се противопоставят на предложеното придобиване само ако са налице сериозни основания за това съгласно критериите, посочени в параграф 1, или ако предоставената от предложилия приобретател информация е непълна.
3. Държавите-членки не могат да налагат предварителни условия във връзка с размера на участие, което следва да бъде придобито, нито да разрешават на надзорните си органи да разглеждат придобиването от позицията на икономическите нужди на пазара.
4. Държавите-членки оповестяват списък с информацията, която е необходима за извършване на оценката и която следва да бъде предоставена на надзорните органи при изпращане на уведомлението, посочено в член 57, параграф 1. Необходимата информация следва да съответства и да бъде приспособена към естеството на предложилия приобретател и предложеното придобиване. Държавите-членки не могат да изискват информация, която не е от значение за извършване на оценката за благоразумие.
5. Независимо от разпоредбите на член 58, параграфи 1, 2 и 3, когато на надзорния орган са изпратени уведомления за две или повече предложения за придобиване или увеличаване на квалифицираното участие в едно и също застрахователно или презастрахователно предприятие, този орган третира предложилите приобретатели по недискриминационен начин.
Член 60
Придобивания от регулирани финансови предприятия
1. Съответните надзорни органи работят в тясна консултация помежду си при извършване на оценката, ако предложилият приобретател е едно от следните:
а)
кредитна институция, застрахователно или презастрахователно предприятие, инвестиционен посредник или управляващо дружество по смисъла на член 1а, точка 2 от Директива 85/611/ЕИО („дружество, управляващо ПКИПЦК“), одобрено в друга държава-членка или в сектор, различен от този, в който се предлага придобиването;
б)
предприятие-майка на кредитна институция, застрахователно или презастрахователно предприятие, инвестиционен посредник или дружество, управляващо ПКИПЦК, одобрени в друга държава-членка или в сектор, различен от този, в който се предлага придобиването; или
в)
физическо или юридическо лице, контролиращо кредитна институция, застрахователно или презастрахователно предприятие, инвестиционен посредник или дружество, управляващо ПКИПЦК, одобрени в друга държава-членка или в сектор, различен от този, в който се предлага придобиването.
2. Надзорните органи си предоставят без необосновано забавяне всякаква информация, която е съществена или от значение за оценката. В тази връзка надзорните органи обменят помежду си при поискване всякаква информация, която е от значение, и по своя собствена инициатива съобщават цялата съществена информация. В решението на надзорния орган, лицензирал застрахователното или презастрахователното предприятие, за което е направено предложението за придобиване, се посочват всички становища или резерви, изразени от страна на надзорния орган, който отговаря за предложилия приобретател.
Член 61
Информация за надзорния орган от застрахователното или презастрахователното предприятие
Когато това му стане известно, застрахователното или презастрахователното предприятие информира надзорния орган на своята държава-членка по произход за всички придобивания на или разпореждания с участия в капитала си, в резултат на които участията превишават или се намаляват под някой от праговете, посочени в член 57 и член 58, параграфи 1 - 7.
Също така най-малко веднъж годишно застрахователните или презастрахователни предприятия информират надзорния орган на своята държава-членка по произход за имената на акционерите и членовете, които притежават квалифицирани участия, както и за размерите на тези участия, както е видно например от информацията, получавана на годишните общи събрания на акционерите и членовете, или от информацията в резултат на спазването на разпоредбите относно дружествата, които са листнати на фондови борси.
Член 62
Квалифицирани участия, правомощия на надзорния орган
Ако има вероятност влиянието, упражнявано от посочените в член 57 лица, да бъде в ущърб на стабилното и благоразумно управление на застрахователно или презастрахователно предприятие, държавите-членки изискват от надзорния орган на държавата-членка по произход на предприятието, в което се иска или увеличава квалифицираното участие да предприемат подходящи мерки за прекратяването на тази ситуация. Тези мерки могат да се изразяват, например в предписания, санкции на директори и ръководители или в забрана за упражняване на правата на глас въз основа на притежаваните акции от въпросните акционери или членове.
Подобни мерки се прилагат за физически или юридически лица, които не спазват задължението за уведомяване съгласно член 57.
Ако участието е придобито въпреки възражението на надзорните органи, държавите-членки, независимо от предприемането на други санкции, предвиждат следното:
(1)
забрана за упражняването на съответните права на глас; или
(2)
нищожност на гласуването или възможност за неговото анулиране.
Член 63
Права на глас
За целите на настоящия раздел се вземат предвид правата на глас, посочени в членове 9 и 10 от Директива 2004/109/ЕО, както и условията по отношение на тяхното сумиране, предвидени в член 12, параграфи 4 и 5 от същата директива.
Държавите-членки не вземат предвид правата на глас или акциите, които инвестиционните посредници или кредитните институции може да притежават в резултат от поемане на емисията на финансови инструменти и/или пласиране на финансови инструменти на базата на твърд ангажимент, предвидени в раздел А, точка 6 от приложение I към Директива 2004/39/ЕО, при условие че тези права не се упражняват или използват по друг начин за намеса в управлението на емитента и доколкото те бъдат прехвърлени в срок една година след придобиването.
Раздел 5
Професионална тайна, обмен на информация и насърчаване на сближаването в областта на надзора
Член 64
Професионална тайна
Държавите-членки предвиждат всички лица, които работят или са работили за надзорните органи, както и одиторите и експертите, които действат от името на тези органи, да са обвързани със задължението за спазване на професионална тайна.
Без да се засягат случаите, които са предмет на наказателното право, тези лица нямат право да предоставят никаква поверителна информация, получена при изпълнението на техните задълженията, на което и да е лице или орган, освен в обобщена форма, която не позволява идентифициране на отделните застрахователни или презастрахователни предприятия.
Независимо от това, когато дадено застрахователно или презастрахователно предприятие е обявено в несъстоятелност или се ликвидира принудително, поверителната информация, която не засяга трети страни, участвали в опити за оздравяването на това предприятие, може да бъде разкривана в граждански или търговски съдебни производства.
Член 65
Обмен на информация между надзорните органи на държавите-членки
Член 64 не препятства обмена на информация между надзорните органи на различните държави-членки. Тази информация е предмет на задълженията за спазване на професионална тайна, предвидени в член 64.
Член 66
Споразумения за сътрудничество с трети държави
Държавите-членки може да сключват споразумения за сътрудничество, които предвиждат обмен на информация с надзорните органи на трети държави или с властите или органите на трети държави по смисъла на член 68, параграфи 1 и 2, само ако информация, която се оповестява, е предмет на гаранции за професионална тайна, поне еквивалентни на посочените в настоящия раздел. Този обмен на информация трябва да е предназначен за изпълнението на надзорните задачи на тези власти или органи.
Когато информацията, която се оповестява от държава-членка на трета държава е с произход от друга държава-членка, тя не може да бъде разкривана без изричното съгласие на надзорния орган на тази държава-членка и, когато е уместно, се разкрива единствено за целите, за които този орган е дал съгласието си.
Член 67
Използване на поверителна информация
Надзорните органи, които получават поверителна информация по силата на членове 64 или 65, може да я използват само при изпълнението на задълженията си, за следните цели:
(1)
за да проверят дали условията, които регулират започването на застрахователна или презастрахователна дейност, са изпълнени, както и да улеснят надзора върху тази дейност, особено по отношение на надзора върху техническите резерви, капиталовото изискване за платежоспособност, минималното капиталово изискване и системата на управление;
(2)
за да налагат санкции;
(3)
при административни обжалвания срещу решения на надзорните органи;
(4)
в съдебни производства, предвидени в настоящата директива.
Член 68
Обмен на информация с други органи
1. Членове 64 и 67 не изключват възможността за следното:
а)
обмен на информация между няколко надзорни органа в една и съща държава-членка при изпълнението на техните надзорни функции;
б)
обмен на информация при изпълнението на техните надзорни функции; между надзорните органи и намиращите се в същата държава-членка:
i)
органи, отговорни за надзора върху кредитни институции и други финансови организации, както и органите, отговорни за надзора на финансовите пазари;
ii)
органи, участващи в ликвидацията и несъстоятелността на застрахователни предприятия или презастрахователни предприятия, както и в други подобни процедури;
iii)
лица, отговорни за извършването на законоустановени проверки на счетоводните отчети на застрахователни предприятия, презастрахователни предприятия и други финансови институции;
в)
разкриването на информация, необходима за изпълнението на техните задължения, пред органи, които администрират принудителни ликвидационни производства или гаранционни фондове.
Обменът на информация съгласно букви б) и в) може да се извършва и между различни държави членки.
Информацията, получена от тези власти, органи и лица, е предмет на задълженията за спазване на професионална тайна, определени в член 64.
2. Членове 64 - 67 не изключват възможността държавите-членки да разрешават обмен на информация между надзорните органи и някои от следните:
а)
властите, отговорни за надзора на органите, участващи в ликвидацията и несъстоятелността на застрахователни предприятия, презастрахователни предприятия, както и в други подобни процедури;
б)
органите, отговорни за надзора на лицата, натоварени с извършването на законоустановени одити на счетоводните отчети на застрахователни предприятия, презастрахователни предприятия, кредитни институции, инвестиционни посредници и други финансови институции;
в)
независими актюери на застрахователни или презастрахователни предприятия, които извършват правен надзор върху тези предприятия, и органите, отговорни за надзора върху тези актюери.
Държавите-членки, които прилагат първата алинея, изискват да бъдат спазени най-малко следните условия:
а)
информацията трябва да е за целите на извършването на правния надзор, посочен в първата алинея;
б)
получената информация трябва да е предмет на определеното в член 64 задължение за спазване на професионална тайна;
в)
когато информацията е с произход от друга държава-членка, тя не може да бъде разкривана без изричното съгласие на надзорния орган, от който тя произхожда, и когато е уместно, се разкрива единствено за целите, за които този орган е дал съгласието си.
Държавите-членки съобщават на Комисията и на другите държави-членки наименованията на властите, лицата и органите, които могат да получават информация съгласно първа и втора алинея.
3. Членове 64 - 67 не изключват възможността, държавите-членки да разрешават, с цел засилване на стабилността и интегритета (почтеността) на финансовата система, обмен на информация между надзорните органи и властите или органите, отговорни за разкриването и разследването на нарушения на дружественото право.
Държавите-членки, които прилагат първа алинея, изискват да бъдат спазвани най-малко следните условия:
а)
информацията трябва да е предназначена за целите на разкриването и разследването, посочено в първа алинея.
б)
информацията трябва да е предмет на определените в член 64 задължения за спазване на професионална тайна;
в)
когато информацията произхожда от друга държава-членка, тя не може да бъде разкривана без изричното съгласие на надзорния орган, от който тя произхожда, и когато е уместно, се разкрива единствено за целите, за които този орган е дал съгласието си.
Когато посочените в първата алинея власти или органи в държава-членка изпълняват задачите си за разкриване или разследване с помощта на лица, които са назначени за тази цел, предвид на тяхната специфична компетентност, и които не са заети в публичния сектор, предвидената в първата алинея възможност за обмен на информация може да бъде разширена до тези лица при условията по втора алинея.
За да се приложи втора алинея, буква в), посочените в първа алинея власти или органи съобщават на надзорните органи, от които информацията произхожда, наименованията и точните отговорности на лицата, на които тя следва да се предоставя.
4. Държавите-членки съобщават на Комисията и на другите държави-членки наименованията на властите, лицата или органите, които могат да получават информация съгласно параграф 3.
Член 69
Разкриване на информация пред държавните администрации, отговорни за финансовото законодателство
Членове 64 и 67 не изключват възможността, държавите-членки да разрешават, по силата на законоустановени разпоредби, разкриването на определена информация пред други структури в техните централни държавни администрации, които отговарят за законодателството в областта на надзора над кредитни институции, финансови институции, инвестиционни услуги и застрахователни или презастрахователни предприятия, както и пред инспекторите, които действат от името на тези структури.
Такова разкриване може да бъде направено само когато е необходимо за целите на контрола за благоразумие. Независимо от това държавите-членки предвиждат, че получената съгласно член 65 и член 68, параграф 1 информация и информацията, получена посредством проверка на място, посочена в член 32, може да бъде разкривана само с изричното съгласие на надзорния орган, от който информацията произхожда, или на надзорния орган на държавата-членка, в която е извършена проверката на място.
Член 70
Предаване на информация на централните банки и монетарните органи
Без да се засяга настоящият раздел даден надзорен орган може да предава информация, предназначена за изпълнението на техните задачи, на:
(1)
централни банки или други органи с подобна функция в качеството им на монетарни органи;
(2)
когато е уместно, на други публични власти, отговорни за надзора на платежните системи.
Тези власти или органи може също да съобщават на надзорните органи такава информация, от каквато те може да се нуждаят за целите на член 67. Информацията, получена в този контекст, е предмет на разпоредбите относно професионалната тайна, установени в настоящия раздел.
Член 71
Сближаване в областта на надзора
1. Държавите-членки гарантират, че при формулирането на правомощията на надзорните органи се взема предвид по подходящ начин измерението на Европейския съюз.
2. Държавите-членки гарантират, че при изпълнение на задълженията си надзорните органи вземат предвид сближаването по отношение на надзорните механизми и практики в приложение на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, приети съгласно настоящата директива. За тази цел държавите-членки осигуряват участието на надзорните органи в дейностите на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор в съответствие с Решение 2009/79/ЕО и вземат надлежно предвид неговите насоки и препоръки, както е посочено в параграф 3 от настоящия член.
3. Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор предоставя при необходимост правно необвързващи насоки и препоръки относно прилагането на разпоредбите на настоящата директива и на мерките за нейното прилагане с оглед увеличаване на сближаването на надзорните практики. В допълнение Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор докладва редовно и най-малко на всеки две години на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията за напредъка в сближаването на надзорните практики в Общността.
Раздел 6
Задължения на одиторите
Член 72
Задължения на одиторите
1. Държавите-членки предвиждат най-малко лицата, оправомощени по смисъла на Осма Директива 84/253/ЕИО на Съвета от 10 април 1984 г., приета на основание член 54, параграф 3, буква ж) от Договора относно одобряването на лицата, натоварени с извършването на задължителни проверки на счетоводни документи (34), които изпълняват в застрахователно или презастрахователно предприятие законоустановените одити, посочени в член 51 от Директива 78/660/ЕИО на Съвета, член 37 от Директива 83/349/ЕИО или член 31 от Директива 85/611/ЕИО, или всички други законоустановени задачи, да са задължени да докладват незабавно пред надзорните органи всички факти или решения относно това предприятие, които са им станали известни при изпълнението на тези задачи, и които водят до:
а)
съществено нарушение на законовите, подзаконовите или административните разпоредби, които определят условията за издаването на лицензи или които специално регулират извършването на дейността на застрахователните и презастрахователните предприятия;
б)
нарушаване на непрекъснатата дейност на застрахователното или презастрахователното предприятие;
в)
отказ за заверяване на счетоводните отчети или до изразяване на резерви;
г)
нарушение на капиталовото изискване за платежоспособност;
д)
нарушение на минималното капиталово изискване.
Също така посочените в първата алинея лица докладват всички факти или решения, които са им станали известни при изпълнението на задача, описана в първата алинея, в предприятие, което има тесни връзки посредством контрол със застрахователното или презастрахователното предприятие, в рамките на което те извършват тази задача.
2. Добросъвестното оповестяване на надзорните органи от страна на лицата, които са получили лиценз по смисъла на Директива 84/253/ЕИО на всеки факт или решение, посочени в параграф 1, не представлява нарушение на каквото и да е ограничение за оповестяването на информация, наложено с договор или по силата на някоя законодателна, подзаконова или административна разпоредба и не води до каквато и да е отговорност за такива лица.
ГЛАВА V
Упражняване на животозастрахователна и общо застрахователна дейност
Член 73
Упражняване на животозастрахователна и общо застрахователна дейност
1. Застрахователните предприятия не може да бъдат лицензирани за едновременното извършване на животозастрахователна и общо застрахователна дейност.
2. Чрез дерогация от параграф 1 държавите-членки може да предвидят, че:
а)
предприятията, получили лиценз за извършване на животозастрахователна дейност, могат също така да получат лиценз за общо застрахователна дейност за рисковете, включени в класове 1 и 2, в част А от приложение I;
б)
предприятията, получили лиценз единствено за рисковете, включени в класове 1 и 2, в част А от приложение I, могат да получат лиценз за упражняване на животозастрахователна дейност.
Всяка дейност обаче се управлява разделно в съответствие с член 74.
3. Държавите-членки може да постановят предприятия, посочени в параграф 2, да спазват правилата за отчетност, уреждащи животозастрахователните предприятия за всички техни дейности. В очакване на координация в това отношение държавите-членки може също така да предвидят, що се отнася до правилата за ликвидация, дейностите, свързани с рисковете, записани в класове 1 и 2, в част А от приложение I, упражнявани от тези предприятия, да бъдат регулирани от правила, приложими към дейностите по животозастраховане.
4. Когато общо застрахователно предприятие има финансови, търговски или административни връзки с животозастрахователно предприятие, надзорните органи на държавите-членки по произход гарантират, че коректността на отчетите на съответните предприятия не се нарушава от споразумения между тези предприятия или от договореност, която би могла да засегне разпределението на разходите и приходите.
5. Предприятията, които на долупосочените дати са упражнявали едновременно животозастрахователна и общо застрахователна дейност по смисъла на настоящата директива, може да продължат да упражняват тези дейности едновременно, при условие че всяка дейност се управлява разделно в съответствие с член 74:
а)
1 януари 1981 г. - за предприятия, получили лиценз в Гърция;
б)
1 януари 1986 г. - за предприятия, получили лиценз в Испания и Португалия;
в)
1 януари 1995 г. - за предприятия, получили лиценз в Австрия, Финландия и Швеция;
г)
1 май 2004 г. - за предприятия, получили лиценз в Чешката република, Естония, Кипър, Латвия, Литва, Унгария, Малта, Полша, Словакия и Словения;
д)
1 януари 2007 г. - за предприятия, получили лиценз в България и Румъния;
е)
15 март 1979 г. - за всички останали предприятия.
Държавата-членка по произход може да изисква от застрахователните предприятия да прекратят в срок, определен от тази държава-членка, едновременното извършване на животозастрахователни и общо застрахователни дейности, в които те участват на датите, посочени в първата алинея.
Член 74
Разделяне на управлението по животозастраховане и общо застраховане
1. Разделното управление, посочено в член 73 е организирано по такъв начин, че дейностите по животозастраховане се разграничават от дейностите по общо застраховане.
Интересите съответно на титулярите на животозастрахователна и на общо застрахователна полица не може да бъдат засегнати, и особено, печалбите от животозастраховането облагодетелстват титулярите на животозастрахователна полица все едно, че животозастрахователното предприятие извършва само дейността „животозастраховане“.
2. Без да се засягат членове 100 и 128, посочените в член 73, параграфи 2 и 5 застрахователни предприятия изчисляват:
а)
абстрактно минимално капиталово изискване по отношение на тяхната животозастрахователна или презастрахователна дейност, изчислено, все едно че съответното предприятие извършва само тази дейност, въз основа на посочените в параграф 6 разделни счетоводни отчети; и
б)
абстрактно минимално капиталово изискване по отношение на тяхната общо застрахователна или презастрахователна дейност, изчислено, все едно че съответното предприятие извършва само тази дейност, въз основа на посочените в параграф 6 разделни счетоводни отчети;
3. Посочените в член 73, параграфи 2 и 5 предприятия покриват чрез еквивалентни по размер позиции на допустими основни собствени средства най-малко следните изисквания:
а)
абстрактното минимално капиталово изискване по отношение на животозастрахователната дейност;
б)
абстрактното минимално капиталово изискване по отношение на общо застрахователната дейност;
Минималните финансови задължения, посочени в първата алинея, по отношение на животозастрахователната и общо застрахователната дейност не могат да се покриват от другата дейност.
4. Доколкото минималните финансови задължения, посочени в параграф 3, са изпълнени, и при условие че надзорният орган е информиран, предприятието може, за да покрие посоченото в член 100 капиталово изискване за платежоспособност, да използва изрични позиции на допустими собствени средства, с които разполага за която и да е от дейностите.
5. Надзорните органи анализират резултатите от животозастрахователните и общо застрахователните дейности, за да гарантират, че изискванията на параграфи 1 - 4 са изпълнени.
6. Отчетите се изготвят така че да бъдат показани източниците на печалба за животозастраховане и общо застраховане. Всички приходи, особено премиите, плащанията от презастрахователи и инвестиционния доход, и разходи, особено застрахователни разплащания, добавки към техническите резерви, презастрахователни премии и разходи за издръжка на дейността, се разбиват по произход. Позиции, общи за двете дейности, се записват в отчетите в съответствие с методите на разпределение, одобрени от надзорния орган.
Въз основа на отчетите застрахователните предприятия изготвят доклад, в който позициите на допустимите основни собствени средства, покриващи всяко абстрактно минимално капиталово изискване съгласно параграф 2, са ясно определени в съответствие с член 98, параграф 4.
7. Ако размерът на позициите на допустимите основни собствени средства по отношение на една от дейностите е недостатъчен да покрие посочените в параграф 3, първа алинея минимални финансови задължения, надзорните органи прилагат към дейността с по-лоши резултати мерките, предвидени в настоящата директива, независимо от резултатите за другата дейност.
Чрез дерогация от параграф 3, втора алинея тези мерки може да включват разрешение за прехвърляне на определени позиции на допустимите основни собствени средства от едната дейност в другата.
ГЛАВА VI
Правила за оценка на активи и пасиви, технически резерви, собствени средства, капиталово изискване за платежоспособност, минимално капиталово изискване и инвестиционни правила
Раздел 1
Оценка на активи и пасиви
Член 75
Оценка на активи и пасиви
1. Държавите-членки гарантират, че застрахователните и презастрахователните предприятия, освен ако не е предвидено друго, оценяват активите и пасивите по следния начин:
а)
активите се оценяват на стойност, за която те могат да бъдат заменени в сделка при справедливи пазарни условия между независими, осведомени и желаещи страни;
б)
пасивите се оценяват на стойност, за която те могат да бъдат прехвърлени или уредени в сделка при справедливи пазарни условия между независими, осведомени и желаещи страни;
При оценяването на пасивите, предвидено в буква б), не се извършва преоценка с цел да се вземе предвид собствената кредитна позиция на застрахователното или презастрахователното предприятие.
2. Комисията приема мерки за прилагане, предвиждащи методите и допусканията, които да се използват при посочената в параграф 1 оценка на активите и пасивите.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Раздел 2
Правила за техническите резерви
Член 76
Общи разпоредби
1. Държавите-членки гарантират, че застрахователните и презастрахователните предприятия поддържат технически резерви за всичките си застрахователни и презастрахователни задължения към титулярите на полица и бенефициерите по застрахователни и презастрахователни договори.
2. Стойността на техническите резерви отговаря на настоящата сума, която застрахователните и презастрахователни предприятия би трябвало да заплатят, ако прехвърляха своите застрахователни и презастрахователни задължения непосредствено на друго застрахователно и презастрахователно предприятие.
3. Изчисляването на техническите резерви се основава и съответства на информацията, получена от финансовите пазари и общо достъпните данни за подписваческите рискове (пазарна съгласуваност).
4. Техническите резерви се изчисляват по благоразумен, надежден и обективен начин.
5. Съгласно принципите, определени в параграфи 2, 3 и 4, и като се вземат предвид принципите, определени в член 75, параграф 1, изчисляването на техническите резерви се извършва съгласно членове 77-82 и 86.
Член 77
Изчисляване на техническите резерви
1. Стойността на техническите резерви е равна на сумата на най-добрата прогнозна оценка и добавка за риск съгласно параграфи 2 и 3.
2. Най-добрата прогнозна оценка съответства на вероятностно претеглената средна стойност на бъдещите парични потоци, като се вземе предвид стойността на парите във времето (очаквана настояща стойност на бъдещи парични потоци) при прилагане на съответната срочна структура на безрисковия лихвен процент.
Изчисляването на най-добрата прогнозна оценка се основава на актуална и достоверна информация и на реалистични допускания, и се извършва посредством адекватни, приложими и подходящи актюерски и статистически методи.
Проектирането на паричния поток, използван за изчисляването на най-добрата прогнозна оценка, взема предвид всички входящи и изходящи парични потоци, необходими за покриване на застрахователните и презастрахователните задължения за периода на тяхното съществуване.
Най-добрата прогнозна оценка се изчислява бруто, т.е. без да се приспадат сумите, възстановими от презастрахователни договори и на схемите със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск. Тези суми се изчисляват самостоятелно в съответствие с член 81.
3. Добавката за риск е такава, че да гарантира равностойността на техническите резерви на сумата, която се очаква да е необходима на застрахователните и презастрахователните предприятия за поемане и посрещане на застрахователните и презастрахователните задължения.
4. Застрахователните и презастрахователните предприятия определят поотделно най-добрата прогнозна оценка и добавката за риск.
Когато обаче свързаните със застрахователни и презастрахователни задължения бъдещи парични потоци могат да бъдат възпроизведени по надежден начин чрез финансови инструменти, чиято достоверна пазарна стойност е наблюдавана, стойността на техническите резерви, свързани с тези бъдещи парични потоци, се определя на базата на пазарната цена на тези финансови инструменти. В тези случаи не се изисква поотделното определяне на най-добрата прогнозна оценка и на добавката за риск.
5. Когато застрахователните и презастрахователните предприятия определят поотделно най-добрата прогнозна оценка и добавката за риск, добавката за риск се изчислява посредством разходите за осигуряване на допустими собствени средства, равни по размер на капиталовото изискване за платежоспособност, необходимо за гарантиране на застрахователните и презастрахователните задължения за периода на тяхното съществуване.
Ставката, използвана за определяне на цената на тези допустими собствени средства (ставка на цената на капитала), е еднаква за всички застрахователни и презастрахователни предприятия и се преразглежда периодично.
Използваната ставка на цената на капитала е равна на допълнителната ставка, надхвърляща съответния безрисков лихвен процент, който би се приложил за застрахователно или презастрахователно предприятие, ако държи средства, равни по размер на предвидените в раздел 3 допустими собствени средства, равни на капиталовото изискване за платежоспособност, необходими за подкрепяне на застрахователните и презастрахователните задължения за срока на валидност на тези задължения.
Член 78
Други елементи, които да бъдат взети предвид при изчисляване на техническите резерви
В допълнение към член 77, при изчисляване на техническите резерви застрахователните и презастрахователните предприятия вземат предвид следното:
(1)
всички разходи, възникващи по време на обслужването на застрахователните и презастрахователните задължения;
(2)
инфлацията, включително и върху разходите и претенциите;
(3)
всички плащания на титуляри на полица и бенефициери, включително бъдещи доброволни бонуси, които застрахователните и презастрахователните предприятия очакват да направят, независимо дали тези плащания са договорно гарантирани, освен ако тези плащания не попадат в приложното поле на член 91, параграф 2.
Член 79
Оценка на финансовите гаранции и договорните опции, представляващи част от застрахователните и презастрахователните договори
При изчисляването на техническите резерви застрахователните и презастрахователните предприятия вземат предвид стойността на финансовите гаранции и договорните опции, представляващи част от застрахователните и презастрахователните договори.
Всяко допускане, направено от застрахователните и презастрахователните предприятия, по отношение на вероятността титулярите на полици да упражнят договорни опции, включително предсрочно прекратяване и откупуване, трябва да е реалистично и да се основава на текуща и достоверна информация. Допусканията пряко или косвено вземат предвид въздействието на бъдещите промени във финансовите и нефинансовите условия върху упражняването на тези опции.
Член 80
Сегментиране
При изчисляване на своите технически резерви застрахователните и презастрахователните предприятия сегментират своите застрахователни и презастрахователни задължения в хомогенни рискови групи, най-малко по видове дейност.
Член 81
Вземания по презастрахователни договори и към схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск
Застрахователните и презастрахователните предприятия изчисляват вземанията по презастрахователни договори и към схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск в съответствие с членове 76-80.
При изчисляване на вземанията по презастрахователни договори и към схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, застрахователните и презастрахователните предприятия вземат предвид периода от време между вземанията и преките плащания.
Резултатът от изчислението се коригира, за да се вземат предвид очакваните загуби в резултат на неизпълнение от страна на контрагента. Тази корекция се основава на оценка на вероятността от неизпълнение от страна на контрагента и средния размер на загубата в резултат на това (загуба от неизпълнение).
Член 82
Качество на данните и прилагане на приблизителни стойности, включително подходи към всеки отделен случай за определяне на техническите резерви
Държавите-членки гарантират, че застрахователните и презастрахователните предприятия разполагат с вътрешни процеси и процедури, за да гарантират пригодността, пълнотата и точността на данните, използвани при изчисляване на техните технически резерви.
Ако при специфични обстоятелства застрахователните и презастрахователните предприятия разполагат с недостатъчно количество данни от подходящо качество, за да приложат надежден актюерски метод по отношение на група или подгрупа от техни застрахователни и презастрахователни задължения, или на вземания по презастрахователни договори и към схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, то те могат да приложат приблизителни стойности, включително подходи към всеки отделен случай за изчисляване на най-добрата прогнозна оценка.
Член 83
Сравнение спрямо практическите резултати
Застрахователните и презастрахователните предприятия разполагат с процеси и процедури, за да гарантират редовното сравнение на най-добрите прогнозни оценки и допусканията, върху които се основава изчисляването на тези най-добри прогнозни оценки, спрямо практическите резултати.
Когато в резултат на сравнението се установи систематично отклонение между практическите резултати и най-добрите прогнозни оценки на застрахователните или презастрахователните предприятия, предприятието извършва подходящите корекции на използваните актюерски методи и/или на направените допускания.
Член 84
Достатъчен размер на техническите резерви
Застрахователните и презастрахователните предприятия удостоверяват, при поискване от страна на надзорните органи, че размерът на техните технически резерви е достатъчен, че използваните методи са приложими и относими, както че използваните като основа статистически данни са адекватни.
Член 85
Увеличаване на техническите резерви
Доколкото изчисляването на техническите резерви на застрахователните и презастрахователните предприятия не спазва изискванията на членове 76-83, надзорните органи могат да изискат от застрахователните и презастрахователните предприятия да увеличат размера на техническите резерви, за да отговарят на определения съгласно тези членове размер.
Член 86
Мерки за прилагане
Комисията приема мерки за прилагане, определящи следното:
а)
актюерските и статистическите методологии за изчисляване на най-добрата прогнозна оценка съгласно член 77, параграф 2;
б)
съответната срочна структура на безрисковия лихвен процент, която да се използва за изчисляване на най-добрата прогнозна оценка съгласно член 77, параграф 2;
в)
обстоятелствата, при които техническите резерви се изчисляват съвкупно или като сума на най-добрата прогнозна оценка и на добавката за риск, както и методите, които се използват в случай на съвкупно изчисляване на техническите резерви;
г)
методите и допусканията, които да се използват при изчисляването на добавката за риск, включително определянето на размера на допустимите собствени средства, необходими за гарантиране на застрахователните и презастрахователните задължения, и калибрирането на ставката на цената на капитала;
д)
видовете дейности, въз основа на които застрахователните и презастрахователните задължения да се сегментират, за да се изчислят техническите резерви;
е)
стандартите, които трябва да бъдат изпълнени, във връзка с гарантиране на пригодността, пълнотата и точността на данните, използвани при изчисляване на техническите резерви, както и специфичните обстоятелства, при които би било подходящо прилагането на приблизителни стойности, включително подходи към всеки отделен случай за изчисляване на най-добрата прогнозна оценка;
ж)
методологиите, които да се използват за изчисляване на корекцията за неизпълнение от страна на контрагента съгласно член 81, предназначена да обхване очакваните загуби в резултат на неизпълнение от страна на контрагента;
з)
ако е необходимо, опростени методи и техники за изчисляване на техническите резерви, за да се гарантира, че актюерските и статистически методи съгласно букви а) и г) са пропорционални на естеството, мащаба и сложността на рисковете, поети от застрахователното и презастрахователното предприятие, в това число каптивните застрахователни и каптивните презастрахователни предприятия.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Раздел 3
Собствени средства
Подраздел 1
Определяне на собствените средства
Член 87
Собствени средства
Собствените средства обхващат сумата на посочените в член 88 основни собствени средства и на посочените в член 89 допълнителни собствени средства.
Член 88
Основни собствени средства
Основните собствени средства включват следните позиции:
(1)
превишението на активите над пасивите, оценени съгласно член 75 и раздел 2;
(2)
подчинени задължения.
Посоченото в точка 1 превишение се намалява със сумата на собствените акции, държани от застрахователното или презастрахователното предприятие.
Член 89
Допълнителни собствени средства
1. Допълнителните собствени средства включват позиции, различни от основните собствени средства, които могат да бъдат изискани за покриване на загуби.
Допълнителните собствени средства могат да обхващат следните позиции, доколкото те не формират основни собствени средства:
а)
невнесен дялов капитал или първоначален капитал, чието внасяне не е било изискано;
б)
акредитиви и гаранции;
в)
всякакви други правно обвързващи ангажименти, получени в полза на застрахователните или презастрахователните предприятия.
При взаимозастрахователните асоциации или асоциациите от взаимозастрахователен тип с променливи вноски допълнителните собствени средства може също да обхващат и бъдещите претенции, които асоциацията би могла да има срещу своите членове по силата на покана за допълнителни вноски в рамките на следващите 12 месеца.
2. Ако допълнителните собствени средства са били внесени или тяхното внасяне е било изискано, то те се третират като активи и престават да бъдат част от позиции от допълнителни собствени средства.
Член 90
Надзорно одобрение на допълнителните собствени средства
1. Размерът на допълнителните собствени средства, които да се вземат предвид при определяне на собствените средства, подлежи на предварително надзорно одобрение.
2. Стойността, приписана на всяка позиция от допълнителните собствени средства отразява способността за покриване на загубите на позицията и се основава на благоразумни и реалистични допускания. Когато позиция на допълнителни собствени средства има фиксирана номинална стойност, сумата на тази позиция е равна на нейната номинална стойност, когато тя отразява по подходящ начин способността ѝ за покриване на загубите.
3. Надзорните органи одобряват всяко едно от следните:
а)
парична стойност за всяка позиция от допълнителни собствени средства;
б)
метод за определяне на стойността на всяка позиция от допълнителни собствени средства, в който случай надзорното одобрение на стойността, определена според съответния метод, се предоставя за определен период от време.
4. За всяка позиция от допълнителни собствени средства надзорните органи дават своето одобрение въз основа на оценка на следните елементи:
а)
положението на съответните контрагенти по отношение на тяхната способност и готовност за плащане;
б)
събираемостта на средствата, като се вземе предвид правната форма на позицията, а също и условията, които биха попречили на успешното внасяне или изискване на позицията;
в)
всякаква информация относно резултата от отминали искания за внасяне на такива допълнителни собствени средства, които застрахователните и презастрахователните предприятия са отправили, до степента, до която тази информация може да бъде надеждно използвана за оценка на очаквания резултат от бъдещи искания.
Член 91
Излишък от средства
1. Излишъците от средства се считат за натрупани печалби, които не са били предоставени за разпределяне на титулярите на полица и бенефициерите.
2. Доколкото е разрешено съгласно националните правни разпоредби, излишъкът от средства не се счита за застрахователен или презастрахователен пасив, доколкото отговаря на критериите, определени в член 94, параграф 1.
Член 92
Мерки за прилагане
1. Комисията приема мерки за прилагане, определящи следното:
а)
критерии за предоставяне на надзорно одобрение съгласно член 90;
б)
третирането на участията по смисъла на член 212, параграф 2, трета алинея във финансови и кредитни институции, във връзка с определяне на собствените средства.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
2. Участията във финансови и кредитни институции съгласно параграф 1, буква б) обхващат следното:
а)
участия, които застрахователните и презастрахователните предприятия имат в:
i)
кредитни институции и финансови институции по смисъла на член 4, параграфи 1 и 5 от Директива 2006/48/ЕО;
ii)
инвестиционни посредници по смисъла на член 4, параграф 1, точка 1 от Директива 2004/39/ЕО;
б)
подчинени вземания и инструменти, посочени в член 63 и член 64, параграф 3 от Директива 2006/48/ЕО, които застрахователните и презастрахователните предприятия имат по отношение на определените в буква a) от настоящия параграф предприятия, в които те имат участие.
Подраздел 2
Класификация на собствените средства
Член 93
Характеристики и белези за класификация на собствените средства по редове
1. Собствените средства се класифицират в три реда. Класифицирането на тези позиции зависи от това дали са позиции на основни собствени средства или на допълнителни собствени средства и степента, в която те притежават следните характеристики:
а)
позицията е налична или при необходимост нейното внасяне може да бъде изискано за пълното покриване на загубите както при действащо предприятие, така и в случай на ликвидация (постоянна наличност);
б)
в случай на ликвидация - общата стойност на позицията е на разположение за покриване на загубите и се отказва изплащането на позицията на нейния притежател до удовлетворяване на всички други задължения, включително застрахователни и презастрахователни задължения към титулярите на полица и бенефициерите по застрахователни и презастрахователни договори (подчиняване).
2. При оценяването на размера, до който позициите от собствени средства притежават характеристиките, определени в букви а) и б) на параграф 1, понастоящем и за в бъдеще, трябва да се обърне подобаващо внимание на продължителността на позицията, по-специално на това дали позицията е датирана или не. Когато позиция от собствени средства е датирана, се взема предвид относителната продължителност на позицията, сравнена с продължителността на застрахователните и презастрахователни задължения на предприятието (достатъчна продължителност).
Освен това се вземат предвид следните белези:
а)
дали позицията е обременена от изисквания или стимули за погасяване на номинала (липса на стимули за погасяване);
б)
дали позицията е обременена от задължителни фиксирани такси (отсъствие на задължителни разходи за обслужване);
в)
дали позицията е обременена от тежести (липса на тежести).
Член 94
Главни критерии за класификация по редове
1. Основните собствени средства се класифицират като капитал от ред 1, когато притежават в достатъчна степен предвидените в член 93, параграф 1, букви а) и б) характеристики, като се вземат предвид белезите, определени в член 93, параграф 2.
2. Основните собствени средства се класифицират като капитал от ред 2, когато притежават в достатъчна степен предвидената в член 93, параграф 1, буква б) характеристика, като се вземат предвид белезите, определени в член 93, параграф 2.
Допълнителните собствени средства се класифицират като капитал от ред 2, когато притежават в достатъчна степен предвидените в член 93, параграф 1, букви а) и б) характеристики, като се вземат предвид белезите, определени в член 93, параграф 2.
3. Всички основни и допълнителни собствени средства, които не попадат в приложното поле на параграфи 1 и 2, се класифицират като капитал от ред 3.
Член 95
Класификация на собствените средства по редове
Държавите-членки гарантират, че застрахователните и презастрахователните предприятия класифицират позициите си от собствени средства въз основа на посочените в член 94 критерии.
За тази цел когато е приложимо застрахователните и презастрахователните предприятия, ползват списъка на собствените средства, посочен в член 97, параграф 1, буква a).
В случай че позиция от собствени средства не се съдържа в този списък, то тя се оценява и класифицира от застрахователните и презастрахователните предприятия в съответствие с първа алинея. Тази класификация подлежи на одобрение от страна на надзорния орган.
Член 96
Класификация на позициите от собствени средства, специфични за застраховането
Без да се засягат член 95 и член 97, параграф 1, буква a), за целите на настоящата директива се прилагат следните класификации:
(1)
излишък от средства, попадащи в обхвата на член 91, параграф 2, се класифицира като капитал от ред 1;
(2)
акредитиви и гаранции, поверени на независим доверител за управление в полза на застрахователните кредитори и предоставени от кредитни институции, получили разрешение съгласно Директива 2006/48/ЕО, се класифицират като капитал от ред 2;
(3)
всякакви бъдещи претенции, които взаимоспомагателни асоциации или асоциации от взаимоспомагателен тип на корабособственици с променливи вноски, застраховащи единствено рисковете, изброени в класове 6, 12 и 17 на част А от приложение I, може да имат срещу техните членове по силата на покана за допълнителни вноски в рамките на следващите 12 месеца, се класифицират като капитал от ред 2.
В съответствие с член 94, параграф 2, втора алинея, всички бъдещи претенции, които взаимозастрахователните асоциации и асоциациите от взаимозастрахователен тип с променливи вноски може да имат срещу своите членове по силата на покана за допълнителни вноски в рамките на следващите 12 месеца и не попадат в обхвата на първа алинея, точка 3, се класифицират като капитал от ред 2, когато притежават в достатъчна степен предвидените в член 93, параграф 1, букви а) и б) характеристики, като се вземат предвид белезите, определени в член 93, параграф 2.
Член 97
Мерки за прилагане
1. Комисията приема мерки за прилагане, определящи следното:
а)
списък на позиции от собствени средства, включително онези, посочени в член 96, за които се счита, че отговарят изложените в член 94 критерии, съдържащ за всяка позиция точното описание на белезите, които определят нейната класификация;
б)
методите, които надзорните органи да използват при одобряване на оценката и класификацията на позициите от собствени средства, които не са включени в посочения в буква а) списък.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
2. Комисията редовно преразглежда и, при необходимост, актуализира посочения в параграф 1, буква а) списък в светлината на развитието на пазара.
Подраздел 3
Допустимост на собствените средства
Член 98
Допустимост и ограничения по отношение на капитала по редове 1, 2 и 3
1. По отношение на спазването на капиталовото изискване за платежоспособност размерът на допустимите позиции на капитала от редове 2 и 3 е обект на следните количествени ограничения. Тези ограничения трябва да бъдат такива, че да гарантират спазването най-малко на следните условия:
а)
делът на позициите от допустими собствени средства от ред 1, е по-висок от една трета от общия размер на допустимите собствени средства;
б)
допустимият размер на позициите от ред 3, е по-нисък от една трета от общия размер на допустимите собствени средства.
2. По отношение спазването минималното капиталово изискване, размерът на позициите от основни собствени средства, допустими за покриване на минималното капиталово изискване, които са класифицирани като капитал от ред 2, трябва да подлежи на количествени ограничения. Тези ограничения трябва да бъдат такива, че да гарантират поне, че делът на позициите от ред 1 в допустимите основни собствени средства е по-висок от половината от общия размер на допустимите основни собствени средства.
3. Допустимият размер на собствените средства за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност съгласно член 100 е равен на сумата на общия размер на капитала от ред 1, допустимия размер на капитала от ред 2 и допустимия размер на капитала от ред 3.
4. Допустимият размер на основните собствени средства за покриване на минималното капиталово изискване съгласно член 128 е равен на сумата на общия размер на капитала от ред 1 и допустимия размер на позициите от основни собствени средства, класифицирани като капитал от ред 2.
Член 99
Мерки за прилагане
Комисията приема мерки за прилагане, определящи:
а)
количествените ограничения, посочени в член 98, параграфи 1 и 2;
б)
корекциите, които следва да бъдат направени за да се отрази на липсата на прехвърлимост на тези позиции от собствени средства, които могат да бъдат използвани само за покриването на загуби, възникнали от конкретен сегмент от пасиви или от конкретен риск (обособени средства).
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Раздел 4
Капиталово изискване за платежоспособност
Подраздел 1
Общи разпоредби за капиталовото изискване за платежоспособност при използване на стандартната формула или на вътрешен модел
Член 100
Общи разпоредби
Държавите-членки изискват застрахователните и презастрахователните предприятия да разполагат с допустими собствени средства, покриващи капиталовото изискване за платежоспособност.
Капиталовото изискване за платежоспособност се изчислява или съгласно стандартната формула от подраздел 2, или посредством вътрешен модел в съответствие с подраздел 3.
Член 101
Изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност
1. Капиталовото изискване за платежоспособност се изчислява в съответствие с параграфи 2-5.
2. Капиталовото изискване за платежоспособност се изчислява въз основа на презумпцията, че предприятието ще упражнява своята дейност като действащо предприятие.
3. Капиталовото изискване за платежоспособност се калибрира, за да се гарантира вземането предвид на всички количествено измерими рискове, на които застрахователното или презастрахователното предприятие е изложено. То обхваща съществуващите дейности, както и новите дейности, които се очаква да бъдат записани през следващите дванадесет месеца. По отношение на съществуващата дейност, то покрива само неочакваните загуби.
То отговаря на стойността под риск („Value-at-Risk“) на основните собствени средства на застрахователно или презастрахователно предприятие при спазване на доверителен интервал от 99,5 % за период от една година.
4. Капиталовото изискване за платежоспособност покрива най-малко следните рискове:
а)
общо застрахователен подписвачески риск;
б)
животозастрахователен подписвачески риск;
в)
здравно застрахователен подписвачески риск;
г)
пазарен риск;
д)
кредитен риск;
е)
операционен риск.
Посоченият в параграф 1, буква е) операционен риск обхваща правния риск, но изключва риска, произхождащ от стратегически решения, както и репутационния риск.
5. При изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност застрахователните и презастрахователните предприятия вземат предвид влиянието на техниките за намаляване на риска, при условие че кредитният риск и другите рискове, произхождащи от използването на такива техники, намират подходящо отражение в капиталовото изискване за платежоспособност.
Член 102
Честота на изчисляване
1. Застрахователните и презастрахователните предприятия изчисляват капиталовото изискване за платежоспособност най-малко веднъж в година и отчитат резултата от изчислението пред надзорните органи.
Застрахователните и презастрахователните предприятия разполагат с допустими собствени средства, покриващи последното отчетено капиталово изискване за платежоспособност.
Застрахователните и презастрахователните предприятия наблюдават постоянно размера на допустимите собствени средства и капиталовото изискване за платежоспособност.
Ако рисковият профил на застрахователното или презастрахователното предприятие се отклонява значително от допусканията, стоящи в основата на последното отчетено капиталово изискване за платежоспособност, съответното предприятие преизчислява незабавно капиталовото изискване за платежоспособност и го отчита пред надзорните органи.
2. Когато съществува доказателство, посочващо че рисковият профил на застрахователното или презастрахователното предприятие се е променил значително от датата на последно отчитане на капиталово изискване за платежоспособност, надзорните органи биха могли да изискат въпросното предприятие да преизчисли капиталовото изискване за платежоспособност.
Подраздел 2
Капиталово изискване за платежоспособност стандартна формула
Член 103
Структура на стандартната формула
Капиталовото изискване за платежоспособност, изчислявано въз основа на стандартната формула, е сумата на следните позиции:
а)
основното капиталово изискване за платежоспособност съгласно член 104;
б)
капиталовото изискване за операционен риск съгласно член 107;
в)
корекцията за способността за покриване на загуби на техническите резерви и на отложените данъци съгласно член 108.
Член 104
Структура на основното капиталово изискване за платежоспособност
1. Основното капиталово изискване за платежоспособност обхваща индивидуалните рискови модули, агрегирани съгласно точка 1 от приложение IV.
То съдържа най-малко следните рискови модули:
а)
общо застрахователен подписвачески риск;
б)
животозастрахователен подписвачески риск;
в)
здравно застрахователен подписвачески риск;
г)
пазарен риск;
д)
риск от неизпълнение от страна на контрагента.
2. За целите на параграф 1, букви а), б) и в) застрахователните и презастрахователните операции се групират към подписвачески рисков модул, който най-добре отразява техническия характер на базовите рискове.
3. Корелационните коефициенти за агрегиране на посочените в параграф 1 рискови модули, а също и калибрирането на капиталовите изисквания за всеки рисков модул водят до съвкупно капиталово изискване за платежоспособност, отговарящо на предвидените в член 101 принципи.
4. Всеки един от посочените в параграф 1 рискови модули се калибрира посредством метод, базиран върху стойност под риск („Value-at-Risk“) при спазване на доверителен интервал от 99,5 % за период от една година.
Когато е приложимо, диверсификационните ефекти се вземат предвид при структурирането на всеки рисков модул.
5. За всички застрахователни и презастрахователни предприятия се използват структура и спецификации, идентични на използваните за рисковите модули, както по отношение на основното капиталово изискване за платежоспособност, така и за всяко опростено изчисление съгласно член 109.
6. По отношение на рисковете, произтичащи от катастрофи, когато е подходящо, може да бъдат използвани географски спецификации при изчисляването на животозастрахователните, общо застрахователните и здравно застрахователни подписвачески рискови модули.
7. В процеса на изчисляване на животозастрахователните, общо застрахователните и здравно застрахователни подписвачески рискови модули, при структурирането на стандартната формула застрахователните и презастрахователните предприятия може да заместят подгрупа от нейните параметри с параметри, които са специфични за съответното предприятие, след одобрение от страна на надзорните органи.
Тези параметри се калибрират въз основа на вътрешни данни на съответното предприятие или на данни, които имат пряко отношение към операциите на това предприятие, като се използват стандартизирани методи.
При предоставяне на надзорно одобрение надзорните органи проверяват пълнотата, точността и пригодността на използваните данни.
Член 105
Изчисляване на основното капиталово изискване за платежоспособност
1. Основното капиталово изискване за платежоспособност се изчислява в съответствие с параграфи 2-6.
2. Общо застрахователният подписвачески рисков модул отразява риска, произтичащ от общо застрахователни задължения, по отношение на покритите застрахователни рискове и използваните процеси при упражняването на дейността.
Той взема предвид несигурността в резултатите на застрахователните и презастрахователните предприятия по отношение на съществуващите застрахователни и презастрахователни задължения, както и на новите дейности, които се очаква да бъдат записани през следващите 12 месеца.
Той се изчислява съгласно точка 2 от приложение IV, като комбинация между капиталовите изисквания най-малко за следните под-модули:
а)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на колебания в настъпването, честота и сериозността на застрахователните събития, както и на разпределението във времето и размера на уредените претенции (риск в общото застраховане, свързан с определянето на премии и резерви);
б)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на значителна несигурност, свързана с допускания при формирането на цена и резерви, по отношение на екстремни или извънредни събития (катастрофичен риск в общото застраховане);
3. Животозастрахователният подписвачески рисков модул отразява риска, произтичащ от животозастрахователни задължения, по отношение на покритите застрахователни рискове и използваните процеси при упражняването на дейността.
Той се изчислява съгласно точка 3 от приложение IV, като комбинация между капиталовите изисквания най-малко за следните под-модули:
а)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на промени на нивото, тренда или волатилността на смъртността, когато увеличаването на равнището на смъртност води до нарастване на стойността на застрахователните задължения (риск от смърт);
б)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на промени на нивото, тренда или волатилността на смъртността, когато намаляването на равнището на смъртност води до нарастване на стойността на застрахователните задължения (риск от дълголетие);
в)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на промени на нивото, тренда или волатилността на инвалидността, заболяванията и заболеваемостта (риск от инвалидност/заболяване);
г)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на промени на нивото, тренда или волатилността на разходите, възникнали при обслужването на застрахователните и презастрахователните договори (риск, свързан с разходи в животозастраховането);
д)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на промени на нивото, тренда или волатилността на актуализационните ставки, прилагани при анюитети, в резултат на промяна на правното статукво или на здравното състояние на застрахованите лица (актуализационен риск);
е)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на промени на нивото или волатилността на равнището на изтичане на валидността, прекратяване, подновяване и откупуване на полици (риск от прекратяване);
ж)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на значителна несигурност, свързана с допускания при формирането на цена и резерви, по отношение на екстремни или необичайни събития (катастрофичен риск в животозастраховането).
4. Здравно застрахователният подписвачески рисков модул отразява риска, произтичащ от подписването на здравно застрахователни задължения, независимо дали е осъществявано на техническа база, близка до тази на животозастраховането или не, по отношение както на покритите застрахователни рискове, така и на използваните процеси при упражняването на дейността.
Той покрива най-малко следните рискове:
а)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на промени на нивото, тренда или волатилността на разходите, възникнали при обслужването на застрахователните и презастрахователните договори;
б)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на колебания при настъпването, честота и сериозността на застрахователните събития, както и на разпределението във времето и размера на уредените претенции към момента на формирането на резерви;
в)
риск от загуба или от неблагоприятна промяна в стойността на застрахователните задължения в резултат на значителна несигурност, свързана с допускания при формирането на цена и резерви, по отношение на зарази и големи епидемии, а също и на необичайното натрупване на рискове в резултат на тези екстремни обстоятелства.
5. Пазарният рисков модул отразява риска, произтичащ от нивото или волатилността на пазарните цени на финансовите инструменти, които оказват влияние върху стойността на активите и пасивите на предприятието. Той отразява надлежно структурния дисбаланс между активите и пасивите, по-специално по отношение на тяхната дюрация.
Той се изчислява съгласно точка 4 от приложение IV, като комбинация между капиталовите изисквания най-малко за следните под-модули:
а)
чувствителността на стойността на активите, пасивите и финансовите инструменти към промяна в срочната структура на лихвените проценти или на волатилността на лихвените проценти (лихвен риск);
б)
чувствителността на стойността на активите, пасивите и финансовите инструменти към промяната в нивото или волатилността на пазарните цени на акциите (риск, свързан с акции);
в)
чувствителността на стойността на активите, пасивите и финансовите инструменти към промяната в нивото или волатилността на пазарните цени на недвижимата собственост (риск, свързан с недвижима собственост);
г)
чувствителността на стойността на активите, пасивите и финансовите инструменти към промяната в нивото или волатилността на кредитните спредове над срочната структура на безрисковия лихвен процент (риск, свързан с лихвения спред);
д)
чувствителността на стойността на активите, пасивите и финансовите инструменти към промяната в нивото или волатилността на валутните обменни курсове (валутен риск);
е)
допълнителни рискове за застрахователното или презастрахователното предприятие, произтичащи или от липса на диверсификация в портфейла от активи, или от голяма рискова експозиция, свързана с неизпълнение от страна на един емитент на ценни книжа или на група от свързани емитенти (риск, свързан с пазарна концентрация).
6. Рисковият модул във връзка с неизпълнение от страна на контрагента отразява възможните загуби в резултат на неочаквано неизпълнение или влошаване на кредитната позиция на контрагентите или длъжниците на застрахователните и презастрахователните предприятия през следващите 12 месеца. Рисковият модул във връзка с неизпълнение от страна на контрагента покрива договорите за намаляване на риска, като например презастрахователни споразумения, секюритизация и деривати, вземания от посредници, а също и други кредитни експозиции, които не са покрити в рисковия под-модул, свързан с лихвения спред. Той отчита надлежно допълнителното или друго обезпечение, държано от или за сметка на застрахователното или презастрахователно предприятие, и свързаните с това рискове.
Рисковият модул във връзка с неизпълнение от страна на контрагента взема под внимание, за всеки отделен контрагент, съвкупната рискова експозиция на застрахователното или презастрахователното предприятие към въпросния контрагент, независимо от правната форма или договорните задължения към това предприятие.
Член 106
Изчисляване на под-модула на риска, свързан с акции: симетричен механизъм за корекция
1. Под-модулът на риска, свързан с акции се изчислява в съответствие със стандартната формула и включва симетричен механизъм за корекция на капиталовата такса върху ценните книжа, прилагана за покриване на риска, който се поражда от промени в равнището на цените на ценните книжа.
2. Симетричната корекция, която се извършва по отношение на стандартната капиталова такса върху ценните книжа, калибрирана в съответствие с член 104, параграф 4 за покриване на риска, който се поражда от промени в равнището на цените на ценните книжа, се основава върху функция от текущото равнище на съответен капиталов индекс и среднопретегленото равнище на този индекс. Среднопретегленото равнище се изчислява за съответен период от време, който е един и същ за всички застрахователни и презастрахователни предприятия.
3. Симетричната корекция, която се извършва спрямо стандартната капиталова такса върху ценни книжа, прилагана за покриване на риска, който се поражда от промени в равнището на цените на ценните книжа, не може да води до прилагане на капиталова такса върху ценни книжа, която да е с повече от 10 процентни пункта по-ниска или с 10 процентни пункта по-висока от стандартната капиталова такса върху ценните книжа.
Член 107
Капиталово изискване за операционен риск
1. Капиталово изискване за операционен риск отразява операционните рискове, доколкото те не са отразени в посочените в член 104 рискови модули. Това изискване се калибрира в съответствие с член 101, параграф 3.
2. По отношение на животозастрахователните договори, при които инвестиционният риск се носи от титулярите на полица, изчисляването на капиталово изискване за операционен риск взема предвид сумата на годишните разходи, възникнали във връзка с тези застрахователни задължения.
3. По отношение на застрахователни и презастрахователни операции, различни от посочените в параграф 2, изчисляването на капиталовото изискване за операционен риск взема предвид обема на тези операции, изразен в получени премии и технически резерви, образувани във връзка с тези застрахователни и презастрахователни задължения. В този случай капиталово изискване за операционни рискове не превишава 30 % от основното капиталово изискване за платежоспособност за тези застрахователни и презастрахователни операции.
Член 108
Корекция за способността за покриване на загуби на техническите резерви и на отложените данъци
Посочената в член 103, буква в) корекция за способността за покриване на загуби на техническите резерви и на отложените данъци отразява потенциалната компенсация на неочакваните загуби чрез намаляване на техническите резерви или на отложените данъци или комбинация от двете.
Корекцията взема предвид ефекта от намаляване на риска, предоставен от бъдещите дискреционни плащания по застрахователните договори, доколкото застрахователните или презастрахователните предприятия могат да демонстрират, че сумите от намаляването на тези плащания могат да бъдат използвани за компенсиране на неочаквани загуби, ако такива възникнат. Ефектът от намаляване на риска, предоставен от бъдещите дискреционни плащания, не може да бъде по-висок от сумата на техническите резерви и отложените данъци, свързани с тези бъдещи дискреционни плащания.
За целите на параграф 2 при неблагоприятни обстоятелства стойността на бъдещите дискреционни плащания се сравнява със сумата на тези плащания при допускането, стоящо в основата на изчисляване на най-добрата прогнозна оценка.
Член 109
Опростяване на стандартната формула
Застрахователните и презастрахователните предприятия може да използват опростено изчисление за специфични рискови модули или под-модули, когато естеството, мащабът и сложността на рисковете, пред които те са изправени, го оправдават и когато изискването всички застрахователни и презастрахователни предприятия да прилагат стандартното изчисление не би било пропорционално.
Опростеното изчисление се калибрира в съответствие с член 101, параграф 3.
Член 110
Значителни отклонения от допусканията, стоящи в основата на изчислението на стандартната формула
Когато е неподходящо капиталовото изискване за платежоспособност да бъде изчислено в съответствие със стандартната формула, както е определено в подраздел 2, понеже рисковият профил на заинтересованото застрахователно или презастрахователно предприятие се отклонява значително от допусканията, стоящи в основата на изчисляването на стандартната формула, надзорните органи може с решение, посочващо причините, да изискват от заинтересованото предприятие да замести подгрупа от параметрите, използвани при изчисляването на стандартната формула, с параметри, специфични за това предприятие, в процеса на изчисляването на животозастрахователните, общо застрахователни и здравно застрахователни подписвачески рискови модули, както се определят в член 104, параграф 7. Тези специфични параметри се изчисляват така че да гарантират, че предприятието спазва член 101, параграф 3.
Член 111
Мерки за прилагане
1. За да гарантира еднаквото третиране на всички застрахователни и презастрахователни предприятия, изчисляващи капиталовото изискване за платежоспособност въз основа на стандартната формула, или за да отчете развитието на пазара, Комисията приема мерки за прилагане, предвиждащи следното:
а)
стандартна формула в съответствие с разпоредбите на членове 101 и 103-109;
б)
всички под-модули, които са необходими или които по-точно покриват рисковете, попадащи в съответните модули, посочени в член 104, а също и всички последващи актуализации;
в)
методите, допусканията и стандартните параметри, които да се използват при изчисляване на всеки от рисковите модули или под-модули на посоченото в членове 104, 105 и 304 основно капиталово изискване за платежоспособност, симетричният механизъм за корекция и съответния срок, изразен в брой месеци, както е посочено в член 106, както и подходящия подход за интегриране на метода, посочен в член 304, в капиталовото изискване за платежоспособност, изчислен в съответствие със стандартната формула;
г)
корелационните параметри, включително, при необходимост, определените в приложение IV, и процедурите за актуализиране на тези параметри;
д)
когато застрахователните и презастрахователните предприятия използват техники за намаляване на риска - методите и допусканията, които се използват за оценка на промените на рисковия профил на съответното предприятие и за корекция на изчисляването на капиталово изискване за платежоспособност;
е)
качествените критерии, които посочените в буква д) техники за намаляване на риска трябва да изпълняват, за да се гарантира ефективното прехвърляне на риска на трети страни;
ж)
методите и параметрите, които да бъдат използвани при оценка на капиталово изискване за операционен риск, предвидено в член 107, включително процента, посочен в член 107, параграф 3;
з)
методът и корекциите, които да бъдат използвани за отразяване на ограничените възможности за диверсификация на риска на застрахователните и презастрахователните предприятия, свързан с обособени средства;
и)
методът, който да бъде използван при изчисляване на корекцията за способността за покриване на загуби на техническите резерви или за отложени данъци съгласно член 108;
й)
подгрупата на стандартните параметри в животозастрахователните, общо застрахователните и здравно застрахователни подписвачески рискови модули, които могат да бъдат заменени от специфични параметри за предприятието съгласно член 104, параграф 7;
к)
стандартните методи, които да бъдат използвани от застрахователното или презастрахователното предприятие за изчисляване на посочените в буква ѝ) специфични параметри за предприятието, и всички критерии във връзка с пълнотата, точността и пригодността на използваните данни, които трябва да бъдат изпълнени преди получаване на надзорно одобрение;
л)
опростените изчисления, предвидени за специфични под-модули и рискови модули, както и критериите, които застрахователните или презастрахователните предприятия, включително каптивните застрахователни и презастрахователни предприятия, трябва да изпълнят, за да имат право да използват всяко от тези опростявания съгласно член 109;
м)
подходът, който да се прилага по отношение на свързаните предприятия по смисъла на член 212 при изчисляването на капиталовото изискване за платежоспособност, по-конкретно изчисляването на под-модула на риска, свързан с акции, посочен в член 105, параграф 5, като се отчита вероятното намаляване на волатилността на стойността на тези свързани предприятия, произтичаща от стратегическото естество на тези инвестиции и влиянието, упражнявано от предприятието, притежаващо участие, върху свързаните предприятия.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
2. Комисията може да приема мерки за прилагане, определящи количествени ограничения и критерии за допустимост на активите, за да бъдат обхванати рискове, които не са покрити адекватно от даден под-модул. Такива мерки за прилагане се отнасят за активите, покриващи техническите резерви, като се изключват активите, държани във връзка с животозастрахователни договори, при които инвестиционният риск се носи от титулярите на полица. Тези мерки се преразглеждат от Комисията в светлината на развитията на стандартната формула и на финансовите пазари.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Подраздел 3
Капиталово изискване за платежоспособност цялостни или частични вътрешни модели
Член 112
Общи разпоредби за одобряването на цялостни или частични вътрешни модели
1. Държавите-членки гарантират, че застрахователните или презастрахователните предприятия може да изчисляват капиталовото изискване за платежоспособност, използвайки одобрен от надзорните органи цялостен или частичен вътрешен модел.
2. Застрахователните и презастрахователните предприятия може да използват частичен вътрешен модел за изчисляване на един или повече от следните елементи:
а)
един или повече рискови модули или под-модули на основното капиталово изискване за платежоспособност съгласно членове 104 и 105;
б)
капиталово изискване за операционен риск съгласно член 107;
в)
корекцията съгласно член 108.
Освен това, частично моделиране може да се прилага за съвкупната дейност на застрахователните и презастрахователните предприятия или само за едно, или повече търговски поделения.
3. Във всяко заявление за одобрение застрахователните и презастрахователните предприятия посочват най-малкото писмени доказателства, че вътрешният модел отговаря на предвидените в членове 120-125 изисквания.
Когато заявлението за одобрение се отнася за частичен вътрешен модел, предвидените в членове 120-125 изисквания се адаптират, за да се вземе предвид ограниченото приложно поле на модела.
4. Надзорните органи се произнасят по заявлението в рамките на период от шест месеца от получаване на пълното заявление.
5. Надзорните органи одобряват заявлението, само ако те са уверени, че системите за определяне, измерване, наблюдение, управление и отчитане на риска на застрахователното или презастрахователно предприятие са адекватни и по-специално, че вътрешният модел отговаря на посочените в параграф 3 изисквания.
6. Всяко решение на надзорните органи за отхвърляне на заявлението за използване на вътрешен модел трябва да бъде придружено от съответните мотиви за това.
7. След получаването на одобрение за използване на вътрешен модел от надзорните органи, от застрахователните и презастрахователните предприятия може с решение, посочващо мотивите за това, да се изиска да предоставят на надзорните органи прогнозна оценка на капиталово изискване за платежоспособност, определена съгласно предвидената в под-раздел 2 стандартна формула.
Член 113
Специфични разпоредби за одобряването на частични вътрешни модели
1. По отношение на частичен вътрешен модел надзорно одобрение се предоставя само когато този модел отговаря на предвидените в член 112 изисквания, както и на следните допълнителни условия:
а)
причината за ограниченото приложно поле на модела е надлежно обоснована от предприятието;
б)
полученото капиталово изискване за платежоспособност отразява по-точно рисковия профил на предприятието и, по-специално, спазва предвидените в подраздел 1 принципи;
в)
неговата концепция съответства на предвидените в подраздел 1 принципи, позволявайки частичният вътрешен модел да бъде изцяло интегриран в стандартната формула на капиталовото изискване за платежоспособност.
2. Когато оценяват заявлението за използване на частичен вътрешен модел, покриващ само определени под-модули на специфичен рисков модул, или някои от търговските поделения на застрахователно или презастрахователно предприятие във връзка със специфичен рисков модул, или части от двете, надзорните органи могат да изискат от съответните застрахователни и презастрахователни предприятия да представят реалистичен преходен план за разширяване на приложното поле на този модел.
Преходният план представя начина, по който застрахователните и презастрахователните предприятия планират да разширят приложното поле на модела върху други под-модули или търговски поделения, за да се гарантира, че моделът покрива преобладаващата част от техните застрахователни операции по отношение на специфичния рисков модул.
Член 114
Мерки за прилагане
Комисията приема мерки за прилагане, определящи следното:
(1)
процедурите, които да бъдат спазени, с цел одобряване на вътрешния модел;
(2)
адаптациите, които да бъдат извършени на предвидените в членове 120-125 стандарти, за да бъде взето предвид ограниченото приложно поле на частичния вътрешен модел.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 115
Политика за промяна на цялостни или частични вътрешни модели
Като част от първоначалния процес на одобряване на вътрешен модел, надзорните органи одобряват политика за промяна на модела на застрахователното или презастрахователно предприятие. Застрахователните и презастрахователните предприятия може да променят своя вътрешен модел съгласно тази политика.
Политиката съдържа спецификация на незначителните и съществените промени на вътрешния модел.
Съществените промени на вътрешния модел, както и промените на тази политика, винаги подлежат на предварително надзорно одобрение съгласно член 112.
Незначителните промени на вътрешния модел не подлежат на предварително надзорно одобрение, доколкото те са разработени в съответствие с тази политика.
Член 116
Отговорност на административните, управителните или надзорните органи
Административните, управителните или надзорните органи на застрахователните и презастрахователните предприятия одобряват заявлението, представено пред надзорните органи за одобрение на вътрешния модел съгласно член 112, а също така и заявлението за одобрение на всяка следваща съществена промяна на този модел.
Административният, управителен или надзорен орган е отговорен за внедряването на системи, гарантиращи правилното и непрекъснато функциониране на вътрешния модел.
Член 117
Връщане към стандартната формула
След получаване на одобрение съгласно член 112 застрахователните и презастрахователните предприятия не може да използват отново стандартната формула за изчисляване изцяло или на някоя от частите на капиталовото изискване за платежоспособност съгласно подраздел 2, освен при надлежно обосновани обстоятелства и след одобрение от страна на надзорните органи.
Член 118
Неспазване на вътрешния модел
1. Ако след получаване на одобрение за използване на вътрешен модел от надзорните органи застрахователните и презастрахователните предприятия престанат да спазват предвидените в членове 120-125 изисквания, те незабавно представят на надзорните органи план за възстановяване на съответствието в рамките на разумен срок, или удостоверяват, че последиците от неспазването са несъществени.
2. В случай че застрахователните и презастрахователните предприятия не успеят да приложат посочения в параграф 1 план, надзорните органи може да изискат от застрахователните и презастрахователните предприятия да се върнат към стандартната формула за изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност съгласно подраздел 2.
Член 119
Значителни отклонения от допусканията, стоящи в основата на изчислението на стандартната формула
Когато не е целесъобразно капиталовото изискване за платежоспособност да се изчислява в съответствие със стандартната формула съгласно подраздел 2, тъй като рисковият профил на съответното застрахователно и презастрахователно предприятие се отклонява значително от допусканията, стоящи в основата на изчислението на стандартната формула, надзорните органи може посредством решение, посочващо мотивите, да изискат от съответното предприятие да използва вътрешен модел за изчисляване на капиталово изискване за платежоспособност или на съответните рискови модули.
Член 120
Приложен тест
Застрахователните и презастрахователните предприятия удостоверяват, че вътрешният модел е широко използван и има важна роля а в тяхната система на управление съгласно членове 41-50, и по-специално:
а)
тяхната системата за управление на риска съгласно член 44 и техния процес за вземане на решения;
б)
техните процеси за оценка и разпределение на икономическия им капитал и капитала, свързан с платежоспособността им, включително посочената в член 45 оценка.
Освен това застрахователните и презастрахователните предприятия удостоверяват, че честотата на изчисляване на капиталово изискване за платежоспособност чрез вътрешния модел съответства на честота, с която те използват своя вътрешен модел за другите цели, обхванати от параграф 1.
Административният, управителен или надзорен орган е отговорен за постоянната пригодност на концепцията и функционирането на вътрешния модел и за продължаващото надлежно отразяване на рисковия профил на съответните застрахователни или презастрахователни предприятия посредством вътрешния модел.
Член 121
Статистически стандарти за качество
1. Вътрешният модел и по-специално изчисляването на прогнозата на вероятностното разпределение, върху което той се основава, отговарят на критериите, предвидени в параграфи 2-9.
2. Методите, използвани за изчисляване на прогнозата на вероятностното разпределение, се основават на адекватни, приложими и подходящи актюерски и статистически техники, както и съответстват на методите, използвани за изчисляване на техническите резерви.
Методите, използвани за изчисляване на прогнозата на вероятностното разпределение, се основават на текуща и достоверна информация, както и на реалистични допускания.
Застрахователните и презастрахователните предприятия са в състояние да обосноват допусканията, стоящи в основата на техния вътрешен модел, пред надзорните органи.
3. Използваните за вътрешния модел данни са точни, пълни и пригодни.
Най-малко веднъж годишно застрахователните и презастрахователните предприятия актуализират масивите от данни, използвани за изчисляване на прогнозата на вероятностното разпределение.
4. Не може да се предвижда конкретен метод за изчисляване на прогнозата на вероятностното разпределение.
Независимо от избрания метод за изчисляване, способността на вътрешния модел да класира риска трябва да е достатъчна да гарантира, че той е широко използван и има важна роля в системата за управление на застрахователните и презастрахователните предприятия и по-специално в тяхната системата за управление на риска и процесите за вземане на решения, както и при разпределение на капитала съгласно член 120.
Вътрешният модел покрива всички значителни рискове, на които застрахователните и презастрахователните предприятия са изложени. Вътрешните модели покриват най-малко рисковете, предвидени в член 101, параграф 4.
5. По отношение на диверсификационните ефекти във вътрешния си модел застрахователните и презастрахователните предприятия може да вземат предвид зависимости както в рамките на рисковите категории, така и между тях, при условие че надзорните органи са удовлетворени от адекватността на използваната система за оценка на тези диверсификационни ефекти.
6. Във вътрешния си модел застрахователните и презастрахователните предприятия може изцяло да вземат предвид влиянието на техниките за намаляване на риска, при условие че кредитният риск и другите рискове, произхождащи от използването на такива техники, намират подходящо отражение във вътрешния модел.
7. Застрахователните и презастрахователните предприятия оценяват точно във вътрешния си модел съответните рискове, свързани с финансови гаранции и договорни опции, когато те са съществени. Те оценяват също рисковете, свързани както с опциите на титулярите на полици, така и с договорните опции за застрахователните и презастрахователните предприятия. За тази цел те вземат под внимание въздействието на бъдещите промени във финансовите и нефинансовите условия върху упражняването на тези опции.
8. Във вътрешния си модел застрахователните и презастрахователните предприятия може да вземат под внимание бъдещите действия на управителните органи, които е логично да бъдат предприети при специфични обстоятелства.
В посочения в първа алинея случай съответното предприятие взема под внимание времето, необходимо за предприемане на такива действия.
9. В своя вътрешен модел застрахователните и презастрахователните предприятия вземат под внимание всички плащания на титуляри на полица и бенефициери, които те очакват да извършат, независимо дали тези плащания са договорно гарантирани, или не.
Член 122
Стандарти за калибриране
1. Застрахователните и презастрахователните предприятия може да използват различен времеви период или рискова мярка от посочените в член 101, параграф 3 за целите на вътрешното моделиране, доколкото резултатите, получени чрез вътрешния модел, могат да бъдат използвани от тези предприятия за изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност по начин, предоставящ на титулярите на полица и бенефициерите ниво на защита, еквивалентно на посоченото в член 101.
2. Ако е осъществимо, застрахователните и презастрахователните предприятия извеждат капиталовото изискване за платежоспособност директно от прогнозата на вероятностното разпределение, генерирана от вътрешния модел на тези предприятия, посредством метод, базиран върху стойност под риск („Value-at-Risk“), съгласно член 101, параграф 3.
3. Когато застрахователните и презастрахователните предприятия не могат да изведат капиталовото изискване за платежоспособност директно от прогнозата на вероятностното разпределение, генерирана от вътрешния модел, надзорните органи може да разрешат използването на приблизителни стойности в процеса на изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност, доколкото тези предприятия могат да удостоверят пред надзорните органи, че на титулярите на полици е предоставено ниво на защита, еквивалентно на предвиденото в член 101.
4. Надзорните органи може да изискат от застрахователните и презастрахователните предприятия да прилагат своите вътрешни модели върху относими сравнителни портфейли и да използват допускания въз основа по-скоро на външни, а не вътрешни данни, за да проверят калибрирането на вътрешния модел и да проверят дали неговите спецификации отговарят на общо приетата пазарна практика.
Член 123
Разпределение на печалба и загуба
Най-малко веднъж годишно застрахователните и презастрахователните предприятия преразглеждат причините и източниците на печалби и загуби за всяко основно търговско поделение.
Те удостоверяват по какъв начин избраната във вътрешния модел категоризация на риска обяснява причините и източниците на печалби и загуби. Категоризацията на риска и разпределението на печалба и загуба отразяват рисковия профил на застрахователните и презастрахователните предприятия.
Член 124
Стандарти за валидиране
Застрахователните и презастрахователните предприятия разполагат с редовен цикличен процес за валидиране на модела, който включва наблюдение на резултатите от прилагането на вътрешния модел, отчитане на постоянната пригодност на неговите спецификации и тестване на резултатите от него спрямо практическите резултати.
Процесът на валидиране на модела включва ефективен статистически процес за валидиране на вътрешния модел, която позволява на застрахователните и презастрахователните предприятия да докажат пред техните надзорни органи, че получените капиталови изисквания са подходящи.
Прилаганите статистически методи не само проверяват пригодността на прогнозата на вероятностно разпределение спрямо претърпени загуби, но също и спрямо всички съществени нови данни и информация, свързани с него.
Процесът на валидиране на модела включва анализ на стабилността на вътрешния модел и по-специално тестване на чувствителността на резултатите на вътрешния модел към промени на стоящите в основата му допускания. Той включва също и оценка на пълнотата, точността и пригодността на използваните от вътрешния модел данни.
Член 125
Стандарти за документиране
Застрахователните и презастрахователните предприятия документират концепцията и операционните детайли на вътрешния модел.
Документацията трябва да удостоверява съответствие с членове 120-124.
Документацията предоставя подробен преглед на теорията, допусканията, математическата и емпирична основа, върху които се основава вътрешният модел.
Документацията включва всички обстоятелства, при които вътрешният модел не функционира ефективно.
Застрахователните и презастрахователните предприятия документират всички значителни промени в техните вътрешни модели съгласно член 115.
Член 126
Външни модели и данни
Използването на модели или данни, получени от трети страни, не се приема като основание за освобождаване, от което и да било от изискванията по отношение на вътрешния модел, посочени в членове 120-125.
Член 127
Мерки за прилагане
Комисията приема мерки за прилагане по отношение на членове 120-126, за да гарантира хармонизиран подход при употребата на вътрешни модели в Общността и стимулира по-доброто оценяване на рисковия профил и на управлението на дейността на застрахователните и презастрахователните предприятия.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Раздел 5
Минимално капиталово изискване
Член 128
Общи разпоредби
Държавите-членки изискват застрахователните и презастрахователните предприятия да разполагат с допустими основни собствени средства, покриващи минималното капиталово изискване.
Член 129
Изчисляване на минималното капиталово изискване
1. Минималното капиталово изискване се изчислява в съответствие със следните принципи:
а)
то се изчислява по ясен и разбираем начин, за да се гарантира възможността за одит на изчисленията;
б)
то отговаря на размера на допустимите основни собствени средства, под който титулярите на полица и бенефициерите са изложени на неприемливо ниво на риск, ако на застрахователните и презастрахователните предприятия бъде позволено да продължат своите операции;
в)
посочената в параграф 2 линейна функция, която се използва за изчисляване на минималното капиталово изискване, се калибрира спрямо стойността под риск („Value-at-Risk“) на основните собствени средства на застрахователното или презастрахователно предприятие, при спазване на доверителен интервал от 85 % за период от една година;
г)
неговата абсолютна долна граница е:
i)
2 200 000 EUR при общо застрахователните предприятия, включително каптивните застрахователни предприятия, освен в случаи, при които са покрити всички или някои от рисковете, попадащи в един от класовете 10-15, изброени в част А на приложение I, в който случай то е не по-малко от 3 200 000 EUR,
ii)
3 200 000 EUR при животозастрахователните предприятия, включително каптивните застрахователни предприятия,
iii)
3 200 000 EUR за презастрахователните предприятия, освен при каптивните презастрахователни предприятия, в който случай минималното капиталово изискване е не по-малко от 1 000 000 EUR,
iv)
сбора от сумите, посочени в подточки (i) и (ii) за застрахователните дружества по член 73, параграф 5.
2. При спазване на параграф 3, минималното капиталово изискване се изчислява като линейна функция на всички или част от следните променливи: технически резерви, записани премии, рисков капитал, отложени данъци и административни разходи на предприятието. Използваните променливи се измерват като се приспада делът на презастрахователите.
3. Без да се засягат разпоредбите на параграф 1, буква г), минималното капиталово изискване не може да бъде по ниско 25 % и не може да надвишава 45 % от капиталовото изискване за платежоспособност, изчислено в съответствие с глава VI, раздел 4, подраздели 2 или 3, и включващо всякакво добавяне на капитал, наложено по член 37.
Държавите-членки разрешават на надзорните си органи за срок, който завършва не по-късно от 31 октомври 2014 г., да изискват застрахователните и презастрахователни дружества да прилагат посочените в първа алинея проценти изключително към капиталовото изискване за платежоспособност на дружеството, изчислено в съответствие с глава VI, раздел 4, подраздел 2.
4. Застрахователните и презастрахователните предприятия изчисляват минималното капиталово изискване най-малко на тримесечие и отчитат резултата от изчислението пред надзорните органи.
Когато минималното капиталово изискване на дадено предприятие се определя от някоя от посочените в параграф 3 граници, това предприятие предоставя на надзорния орган информация, даваща възможност причините за това да станат ясни.
5. Комисията представя на Европейския парламент и на Европейския комитет по застрахователно и професионално пенсионно осигуряване, създаден с Решение 2004/9/ЕО (35) на Комисията, в срок до 31 октомври 2017 г. доклад относно правилата и практиките на надзорните органи, приети в държавите-членки съгласно параграфи 1-4.
Този доклад разглежда по-специално използването и равнището на горната и долната граница, предвидени в параграф 3, както и проблемите, пред които надзорните органи и предприятията се изправят при прилагането на настоящия член.
Член 130
Мерки за прилагане
Комисията приема мерки за прилагане, уточняващи изчисляването на минималното капиталово изискване, посочено в членове 128 и 129.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 131
Преходни разпоредби във връзка със спазването на минималното капиталово изискване
Чрез дерогация от членове 139 и 144, когато застрахователните и презастрахователните предприятия на 31 октомври 2012 г., спазват изискваната граница на платежоспособност, посочена в съответно член 28 от Директива 2002/83/ЕО, член 16 от Директива 73/239/ЕО или членове 37, 38 или 39 от Директива 2005/68/ЕО, но не разполагат с достатъчни по размер допустими основни собствени средства, покриващи минималното капиталово изискване, съответните предприятия трябва да спазят член 128 до 31 октомври 2013 г.
Когато предприятие не спази член 128 в рамките на посочения в първа алинея срок, лицензът на предприятието се отнема в съответствие с приложимите процедури, предвидени в националното законодателство.
Раздел 6
Инвестиции
Член 132
Принцип на „благоразумния инвеститор“
1. Държавите-членки гарантират, че застрахователните и презастрахователните предприятия инвестират всички свои активи в съответствие с уредения в параграфи 2, 3 и 4 принцип на „благоразумния инвеститор“.
2. По отношение на съвкупния портфейл от активи застрахователните и презастрахователните предприятия инвестират единствено в активи и инструменти, чиито рискове могат да бъдат надлежно определяни, измервани, наблюдавани, управлявани, контролирани и отчитани, и по подходящ начин отчитат оценката на общите потребности по отношение на платежоспособността в съответствие с член 45, параграф 1, втора алинея, буква а).
Всички активи и по-специално тези, покриващи минималното капиталово изискване и капиталовото изискване за платежоспособност, се инвестират по начин, който гарантира сигурността, качеството, ликвидността и доходността на съвкупния портфейл. Освен това локализирането на тези активи се извършва така че да гарантира тяхната наличност
Активите, държани с цел покриване на техническите резерви, също се инвестират по подходящ начин според естеството и дюрацията на застрахователните и презастрахователните задължения. Тези активи се инвестират изцяло в интерес на всички титуляри на полица и бенефициери, като се взема предвид всяка публично оповестена политическа цел.
В случай на конфликт на интереси застрахователните предприятия или образуванието, управляващо техния портфейл от активи, гарантират, че инвестицията е извършена изцяло в интерес на титулярите на полица и бенефициерите.
3. Без да се засяга параграф 2, по отношение на активите, държани във връзка с животозастрахователни договори, при които инвестиционният риск се носи от титулярите на полица, се прилагат втора, трета и четвърта алинеи от настоящия параграф.
Когато плащанията, предвидени по договор, са пряко свързани със стойността на дялове в ПКИПЦК по смисъла на Директива 85/611/ЕИО или със стойността на активи, включени във вътрешен фонд, притежаван от застрахователни предприятия, разделен обикновено на дялове, техническите резерви по отношение на тези плащания трябва да бъдат представени във възможно най-голяма степен от тези дялове или, когато дяловете не са определени, от тези активи.
Когато плащанията, предвидени по договор, са пряко свързани с индекс на акции или друга референтна стойност, различна от тези по втора алинея, техническите резерви по отношение на тези плащания трябва да бъдат представени във възможно най-голяма степен или от дяловете, за които се счита, че представляват референтната стойност или, когато дяловете не са определени, от активи с подходяща сигурност и пазарна реализируемост, съответстващи във възможно най-голяма степен на онези, които служат за основа на референтната стойност.
Когато плащанията, посочени във втора и трета алинеи, включват гаранция за инвестиционна доходност или друга гарантирана печалба, активите, държани с цел покриване на съответстващите допълнителни технически резерви, подлежат на разпоредбите на параграф 4.
4. Без да се засяга параграф 2, по отношение на активи, различни от тези, посочени в параграф 3, се прилагат втора до пета алинеи от настоящия параграф.
Използването на деривативни инструменти е възможно, доколкото допринася за намаляването на рисковете или улеснява ефективното управление на портфейла.
Инвестициите и активите, които не са допуснати до търговия на регулиран финансов пазар, се придържат към благоразумни нива.
Активите се диверсифицират надлежно, така че да се избегне прекомерната зависимост от определен актив, емитент или група предприятия, или географска област, както и прекомерното акумулиране на риск в съвкупния портфейл.
Инвестициите в активи, емитирани от един и същ емитент или емитенти, които принадлежат към една и съща група, не трябва да излагат застрахователното предприятие на прекомерна концентрация на риск.
Член 133
Свобода на инвестиране
1. Държавите-членки не изискват от застрахователните и презастрахователните предприятия да инвестират в конкретни категории активи.
2. Държавите-членки не изискват инвестиционните решения на застрахователно или презастрахователно предприятие, или на съответното лице, ръководещо инвестиционната дейност, да бъдат подложени на каквито и да било изисквания за предварително одобрение или системно уведомяване.
3. Настоящият член не засяга изискванията на държавите-членки, ограничаващи видовете активи или референтни стойности, с които може да са свързани плащанията по полици. Всички подобни правила се прилагат само в случай, че инвестиционният риск се носи от титуляр на полица, който е физическо лице, и не са по-ограничителни от правилата, определени с Директива 85/611/ЕИО.
Член 134
Локализиране на активите и забрана на залог на активи
1. По отношение на разположените се в рамките на Общността застрахователни рискове, държавите-членки не изискват активи, държани за покриване на техническите резерви, свързани с тези рискове, да са локализирани в рамките на Общността или в конкретна държава-членка.
Наред с това, по отношение на вземания по презастрахователни договори към предприятия, лицензирани съгласно настоящата директива, или чието централно управление се намира в рамките на трета държава, чийто режим на платежоспособност се счита за еквивалентен съгласно член 172, държавите-членки също така не изискват активите, представляващи тези вземания да са локализирани в рамките на Общността.
2. Във връзка с формирането на техническите резерви държавите-членки не запазват нито въвеждат система на брутни резерви, която изисква даването в залог на активи за покритие на пренос-премийния резерв и на резерва за неудовлетворени претенции, когато презастраховател е застрахователно или презастрахователно предприятие с лиценз, издаден в съответствие с настоящата директива.
Член 135
Мерки за прилагане
1. За да гарантира еднообразното прилагане на настоящата директива, Комисията може да приема мерки за прилагане, определящи качествени изисквания в следните области:
а)
определянето, измерването, наблюдението, управлението и отчитането на рисковете, възникващи от инвестиции във връзка с член 132, параграф 2, първа алинея;
б)
определянето, измерването, наблюдението, управлението и отчитането на специфичните рискове, възникващи от инвестиции в деривативни инструменти и активи, посочени в член 132, параграф 4, втора алинея;
2. За да се гарантира междусекторна съгласуваност и да се отстранят несъответствия между интересите на дружества, които „преопаковат“ заеми като търгуеми ценни книжа и други финансови инструменти (издаващи дружества), и интересите на застрахователни или презастрахователни предприятия, които инвестират в такива ценни книжа или инструменти, Комисията приема мерки за прилагане, определящи:
а)
изискванията, които издаващото дружество трябва да спази, така че на застрахователно или презастрахователно предприятие да бъде разрешено да инвестира в такива книжа или инструменти, издадени след 1 януари 2011 г., включително изисквания, гарантиращи, че издаващото дружество запазва нетен икономически интерес в размер на най-малко 5 %;
б)
качествени изисквания, които застрахователното или презастрахователното предприятие, инвестиращо в такива ценни книжа или инструменти, трябва да спази.
3. Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
ГЛАВА VII
Застрахователни и презастрахователни предприятия в затруднено или неизправно положение
Член 136
Определяне и уведомяване от застрахователното и презастрахователното предприятие за влошаване на финансовото състояние
Застрахователните и презастрахователните предприятия трябва да разполагат с действащи процедури за установяване на влошаване на финансовите условия и незабавно да уведомят надзорните органи при настъпването на такова влошаване.
Член 137
Нарушение на изискванията за размера на техническите резерви
Когато застрахователно или презастрахователно предприятие не спазва изискванията на глава VI, раздел 2, надзорните органи на неговата държава-членка по произход може да забранят свободното разпореждане с активите, след като са съобщили своите намерения на надзорните органи на приемащите държави-членки. Надзорните органи на държавата-членка по произход определят кои активи да бъдат обхванати от такива мерки.
Член 138
Нарушение на капиталовото изискване за платежоспособност
1. Застрахователните и презастрахователните предприятия информират надзорния орган незабавно, след като установят, че вече не спазват капиталовото изискване за платежоспособност или че съществува риск от нарушаване през следващите три месеца.
2. В рамките на два месеца от установяване на нарушението на капиталовото изискване за платежоспособност съответното застрахователно или презастрахователно предприятие предоставя за одобрение от страна на надзорния орган реалистичен план за възстановяване.
3. Надзорният орган изисква от съответното застрахователно или презастрахователно предприятие да предприеме необходимите мерки за постигане на - в рамките на шест месеца от установяване на нарушението на капиталовото изискване за платежоспособност - възстановяване на нивото от допустими собствени средства, покриващи капиталовото изискване за платежоспособност, или ограничаване на рисковия профил, за да се гарантира спазването на капиталовото изискване за платежоспособност.
Надзорният орган може, ако е целесъобразно, да удължи този срок с три месеца.
4. В случай на изключителен срив на финансовите пазари надзорният орган може да удължи срока, определен в параграф 3, втора алинея, с друг подходящ срок, отчитащ всички съответни фактори.
Застрахователното или презастрахователно предприятие представя на надзорния орган на всеки три месеца доклад за напредъка, посочващ предприетите мерки и отбелязания напредък за възстановяване на равнището на допустими собствени средства за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност или за намаляване на рисковия профил за гарантиране на спазване на капиталовото изискване за платежоспособност.
Удължаването по първа алинея се отменя, когато докладът за напредъка показва, че между датата на установяване на неспазване на капиталовото изискване за платежоспособност и датата на представяне на доклада за напредък няма съществен напредък в постигането на възстановяване на равнището на допустими собствени средства за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност или за намаляване на рисковия профил за гарантиране на спазване на капиталовото изискване за платежоспособност.
5. При извънредни обстоятелства, когато надзорният орган счита, че финансовото състояние на съответното предприятие ще се влошава още, той може да ограничи или забрани на предприятието да се разпорежда свободно със собствените си активи. Този надзорен орган информира надзорните органи на приемащите държави-членки за всички мерки, които е предприел. Тези органи вземат същите мерки по искане на надзорните органи на държавата-членка по произход. Надзорният орган на държавата-членка по произход определя кои активи да бъдат обхванати от такива мерки.
Член 139
Нарушение на минималното капиталовото изискване
1. Застрахователните и презастрахователните предприятия информират надзорния орган незабавно, когато установят, че не спазват минималното капиталовото изискване или че съществува риск от нарушаване през следващите три месеца.
2. В рамките на един месец от установяване на нарушението на минималното капиталово изискване съответното застрахователно или презастрахователно предприятие предоставя за одобрение от страна на надзорния орган краткосрочна реалистична финансова схема за възстановяване - в рамките на три месеца от установяването - на допустими основни собствени средства, покриващи най-малко нивото на минималното капиталово изискване, или за ограничаване на рисковия профил, за да се гарантира спазването на минималното капиталово изискване.
3. Надзорният орган на държавата-членка по произход може също така да ограничи или забрани свободното разпореждане с активите на застрахователното или презастрахователното предприятие. Той информира съответно надзорните органи на приемащите държави-членки. По искане на надзорните органи на държавата-членка по произход тези органи вземат същите мерки. Надзорният орган на държавата-членка по произход определя кои активи да бъдат обхванати от такива мерки.
Член 140
Забрана за свободното разпореждане с активи, разположени на територията на държава-членка
Държавите-членки вземат необходимите мерки, за да са в състояние, в съответствие с националното законодателство, да забраняват свободното разпореждане с активи, намиращи се на тяхна територия, по искане в случаите, предвидени в членове 137 - 139, и член 144, параграф 2 на държавата-членка по произход на застрахователното предприятие, която определя кои активи да бъдат обхванати от такива мерки.
Член 141
Надзорни правомощия при влошаване на финансовото състояние
Независимо от членове 138 и 139, когато платежоспособността на предприятието продължи да се влошава, надзорните органи трябва да разполагат с правомощия да вземат всички необходими мерки за защита на интересите на титулярите на полица при застрахователните договори или на задълженията, възникващи от презастрахователни договори.
Тези мерки трябва да са пропорционални, тоест да отразяват степента и продължителността на влошаването на платежоспособността на съответното застрахователно или презастрахователно предприятие.
Член 142
План за възстановяване и финансова схема
1. Планът за възстановяване, посочен в член 138, параграф 2, и посочената в член 139, параграф 2 финансова схема, включват най-малко данни или доказателства за следното:
а)
прогнозни оценки на управленските разходи, особено на общите текущи разходи и комисиони;
б)
прогнозни оценки на приходите и разходите по отношение на пряката дейност, презастрахователните акцепти и презастрахователните цесии;
в)
прогнозен баланс;
г)
прогнозни оценки на финансовите средства, предназначени да покрият техническите резерви, капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталово изискване.
д)
цялостната политика в областта на презастраховането.
2. Когато надзорните органи са изискали план за възстановяване съгласно член 138, параграф 2 или финансова схема съгласно член 139, параграф 2, в съответствие с параграф 1 от настоящия член, те се въздържат от издаването на сертификат в съответствие с член 39, доколкото смятат, че правата на титулярите на полица или договорните задължения, на презастрахователното предприятие са застрашени.
Член 143
Мерки за прилагане
Комисията приема мерки за прилагане, които уточняват факторите, които да се отчитат за целите на прилагането на член 138, параграф 4, включително максималния подходящ срок, изразен в общ брой месеци, който е еднакъв за всички застрахователни и презастрахователни предприятия, както са посочени в член 138, параграф 4, първа алинея.
Когато е необходимо за засилване на сближаването, Комисията може да приема мерки за прилагане, определящи допълнителните обстоятелства във връзка с плана за възстановяване, посочен в член 138, параграф 2, финансовата схема, посочена в член 139, параграф 2 и по отношение на член 141, като полага надлежно усилия за избягване на проциклични ефекти.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 144
Отнемане на лиценз
1. Надзорният орган на държавата-членка по произход може да отнеме издадения на застрахователно или презастрахователно предприятие лиценз в следните случаи:
а)
съответното предприятие не използва лиценза в рамките на 12 месеца, изрично се отказва от него или спира упражняването на дейност за повече от шест месеца, освен ако съответната държава - членка е предвидила, че в такива случаи лицензът губи сила;
б)
съответното предприятие престава да отговаря на условията за лицензиране;
в)
съответното предприятие грубо не спазва задълженията си по разпоредбите, на които е предмет.
Надзорният орган на държавата-членка по произход отнема лиценза, издаден на застрахователно или презастрахователно предприятие, ако предприятието не спазва минималното капиталово изискване и надзорният орган прецени, че представената финансова схема е очевидно неадекватна, или съответното предприятие не изпълнява одобрената схема в рамките на три месеца от установяване на нарушението на минималното капиталово изискване;
2. В случай на отнемане или обезсилване на лиценза, надзорните органи на държавата-членка по произход уведомяват съответно надзорните органи на другите държави-членки и тези органи вземат подходящи мерки за възпрепятстване започването на нови операции от застрахователното или презастрахователното предприятие на тяхна територия
Надзорните органи на държавата-членка по произход, съвместно с тези органи, вземат всички необходими мерки за защита на интересите на застрахованите лица, и по-специално ограничават свободното разпореждане с активите на застрахователното предприятие съгласно член 140.
3. Всяко решение за отнемане на лиценз съдържа подробни мотиви и се съобщава на съответното застрахователно или презастрахователно предприятие.
ГЛАВА VIII
Право на установяване и свобода за предоставяне на услуги
Раздел 1
Установяване на застрахователни предприятия
Член 145
Условия за установяване на клон
1. Държавите-членки гарантират, че застрахователно предприятие, което предлага да установи клон на територията на друга държава-членка, уведомява надзорните органи на държавата-членка по произход.
Всяко постоянно присъствие на предприятие на територията на държава-членка се третира по същия начин като клон, дори когато това присъствие не приеме формата на клон, а се състои само от офис, управляван от собствен персонал на предприятието или от лице, което е независимо, но е упълномощено да действа постоянно от името на предприятието, както би правила една агенция.
2. Държавите-членки изискват от всяко застрахователно предприятие, което възнамерява да установи клон на територията на друга държава-членка, да предостави следната информация, когато отправя уведомлението, предвидено в параграф 1:
а)
държавата-членка, на чиято територия иска да установи клон;
б)
програма за дейността, посочваща най-малко предвидените видове дейност и структурната организация на клона;
в)
името на лицето, което има достатъчно правомощия да задължава по отношение на трети лица, застрахователното предприятие или при Lloyd’s засегнатите подписвачи и да го/ги представлява по отношение на органите и съдилищата на държавата-членка по произход (наричан по-долу „упълномощен агент“);
г)
адреса в приемащата държава-членка, от който могат да се получат документи и на който те могат да бъдат изпратени, включително всички съобщения до упълномощения агент;
Що се отнася до Lloyd’s, в случай на съдебен спор в приемащата държава-членка, произтичащ от подписвачески задължения, застрахованите лица не трябва да бъдат третирани по-малко благоприятно, отколкото ако съдебният спор е бил започнат срещу предприятия от конвенционален тип.
3. Когато общо застрахователно предприятие възнамерява негов клон да покрива рискове в клас 10 от част А от приложение I, с изключение на отговорност на превозвача, то трябва да представи декларация, че е станало член на националното бюро и на националния гаранционен фонд на приемащата държава-членка.
4. В случай на промяна в данните, съдържащи се в параграф 2, буква б), в) или г), застрахователно предприятие праща писмено съобщение за промяната до надзорните органи на държавата-членка по произход и на държавата-членка, в която е установен клонът, най-малко един месец преди да направи промените, така че надзорните органи на държавата-членка по произход и надзорните органи на държавата-членка, в която е установен клонът, да могат да изпълнят съответните си задължения съгласно член 146.
Член 146
Съобщаване на информация
1. Освен когато надзорните органи на държавата-членка по произход имат причини да се съмняват в адекватността на системата на управление или финансовото състояние на застрахователното предприятие, или на изискванията за квалификация и надеждност в съответствие с член 42 на упълномощения агент, предвид планираните дейности, те в срок от три месеца след получаване на цялата информация, посочена в член 145, параграф 2, съобщават тази информация на надзорните органи на приемащата държава-членка и съответно уведомяват въпросното застрахователно предприятие.
Надзорните органи на държавата-членка по произход също така удостоверяват, че застрахователното предприятие покрива капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталовото изискване, изчислени съгласно членове 100 и 129.
2. Когато надзорните органи на държавата-членка по произход отказват да предоставят информацията по член 145, параграф 2 на надзорните органи на приемащата държава-членка, те посочват мотиви за своя отказ на засегнатото застрахователно предприятие в срок от три месеца след получаването на въпросната информация.
Този отказ или бездействие трябва да подлежи на обжалване пред съдилищата в държавата-членка по произход.
3. Преди клон на застрахователно предприятие да започне дейност, надзорните органи на приемащата държава-членка, когато е приложимо, в рамките на два месеца след получаване на информацията, посочена в параграф 1, информират надзорните органи на държавата-членка по произход за условията при които, в защита на обществения интерес, тази дейност трябва да бъде упражнявана в приемащата държава-членка. Надзорният орган на държавата-членка по произход съобщава тази информация на съответното застрахователно предприятие.
Застрахователното предприятие може да създаде клон и започне дейност от датата, на която надзорният орган на държавата-членка по произход е получил такова съобщение или, ако не е получено съобщение, след изтичане на срока, предвиден в първата алинея.
Раздел 2
Свобода за предоставяне на услуги: от застрахователни предприятия
Подраздел 1
Общи разпоредби
Член 147
Предварително уведомяване на държавата-членка по произход
Застрахователно предприятие, което възнамерява да упражнява дейност за първи път в една или повече държави-членки съгласно свободата за предоставяне на услуги, първо уведомява надзорните органи на държавата-членка по произход, като посочва характера на рисковете или задълженията, които възнамерява да покрива.
Член 148
Уведомяване от държавата-членка по произход
1. В срок от един месец след уведомлението, предвидено в член 147, надзорните органи на държавата-членка по произход съобщават следната информация на държавата-членка или държавите-членки, на чиито територии застрахователното предприятие възнамерява да упражнява дейност по силата на свободата за предоставяне на услуги:
а)
удостоверение, което потвърждава, че застрахователното предприятие покрива капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталовото изискване, изчислени в съответствие с членове 100 и 129;
б)
класовете застраховки, които застрахователното предприятие е лицензирано да предлага;
в)
естеството на рисковете или задълженията, които застрахователното предприятие предлага да покрива в приемащата държава-членка.
Същевременно надзорните органи на държавата-членка по произход информират заинтересованото застрахователно предприятие за това съобщение.
2. Държавите- членки, на чиято територия едно общо застрахователно предприятие възнамерява, по силата на свободата за предоставяне на услуги, да покрива рискове от клас 10, в част А от приложение I, с изключение на отговорност на превозвача, може да изисква застрахователното предприятие да представи следното:
а)
името и адреса на представителя, посочен в член 18, параграф 1, буква з;
б)
декларация, че то е станало член на националното бюро и националния гаранционен фонд на приемащата държава-членка.
3. Когато надзорните органи на държавата-членка по произход не съобщят информацията, посочена в параграф 1, в рамките на установения там период, те посочват причините за техния отказ на застрахователното предприятието в рамките на същия период.
Отказът или бездействието подлежат на обжалване в съдилищата на държавата-членка по произход.
4. Застрахователното предприятие може да започне дейност към датата, на която то е информирано за съобщението, предвидено в параграф 1, първа алинея.
Член 149
Промени в характера на рисковете или задълженията
Всяка промяна, която застрахователното предприятие възнамерява да направи в информацията по член 145, подлежи на процедурата, предвидена в членове 147 и 148.
Подраздел 2
Застраховане на отговорността, свързана с моторните превозни средства
Член 150
Задължително застраховане на отговорността спрямо трети лица, свързана с моторните превозни средства
1. Когато общо застрахователно предприятие, посредством установяване в държава-членка, покрива риск, класифициран към клас 10 в част А от приложение I, с изключение на отговорност на превозвача, разположен в друга държава-членка, приемащата държава-членка изисква от това предприятие да стане член на нейното национално бюро и на нейния национален гаранционен фонд и да участва в тяхното финансиране.
2. Финансовите вноски, посочени в параграф 1, може да се правят единствено във връзка с рискове, различни от отговорност на превозвача, класифицирани в клас 10 в част А от приложение I, покрити по силата на предоставянето на услуги. Основата за изчисляване на тази вноска е същата като за общо застрахователните предприятия, покриващи тези рискове, чрез установяване в тази държава-членка.
Изчислението се извършва в зависимост от премийния приход на застрахователното предприятие от този вид застраховки в приемащата държава-членка или от броя на покритите рискове от този клас.
3. Приемащата държава-членка може да изиска от застрахователно предприятие, което предоставя услуги, да спазва правилата на тази държава-членка във връзка с покриването на утежнени рискове, доколкото те се прилагат към общо застрахователни предприятия, установени в тази държава.
Член 151
Недискриминация на лицата, предявяващи претенции
Приемащата държава-членка изисква от общо застрахователното предприятие да гарантира, че лицата, които предявяват претенции на основание на събития, настъпили на нейна територия, няма да бъдат поставяни в по-неблагоприятно положение поради обстоятелството, че предприятието покрива риск, с изключение на отговорност на превозвача, класифицирани в клас 10 в част А от приложение I при режим на предоставяне на услуги, а не чрез установяване в тази държава-членка.
Член 152
Представител
1. За посочена в член 151 цел приемащата държава-членка изисква от общо застрахователното предприятие да назначи представител, живеещ или установил се на нейна територия, който да събира цялата необходима информация във връзка с претенциите и да притежава достатъчно правомощия, за да представлява предприятието пред лица, които са претърпели вреди, и които биха могли да предявят претенции, включително да извърши плащане по тези претенции, и да го представлява или, ако е необходимо, да организира представителството на предприятието пред съдилищата и органите на държавата-членка във връзка с тези претенции.
От представителя може също да се изисква да представлява общо застрахователното предприятие пред надзорните органи на приемащата държава-членка с оглед проверката за съществуването и действителността на застрахователните полици за застраховка на отговорността, свързана с моторните превозни средства.
2. Приемащата държава-членка не може да изисква от представителя да извършва за сметка на назначилото го общо застрахователно предприятие други дейности, освен посочените в параграф 1.
3. Самото назначаване на представителя не съставлява само по себе си откриване на клон по смисъла на член 145.
4. Ако застрахователното предприятие не е назначило представител, държавите-членки може да дадат съгласие назначеният съобразно член 4 от Директива 2000/26/ЕО представител за уреждане на претенциите да изпълнява функциите на представител в съответствие с параграф 1 от настоящия член.
Раздел 3
Компетенции на надзорните органи на приемащата държава-членка
Подраздел 1
Застраховане
Член 153
Език
Надзорните органи на приемащата държава-членка може да изискват информацията, която са оправомощени да изискват по отношение на дейността на застрахователните предприятия, работещи на територията на тази държава -членка, да им бъде представяна на официалния език или езици на тази държава.
Член 154
Предварително уведомяване и предварително одобрение
1. Приемащата държава-членка не приема разпоредби, изискващи предварително одобрение или системно съобщаване на общите и специални условия на полицата, ставките на премии или при животозастраховането техническите бази, използвани по-специално за изчисляване на премиите и техническите резерви, или формите и други документи, които едно застрахователно предприятие възнамерява да използва в сделките си с титулярите на полица.
2. Приемащата държава-членка може единствено да изисква от застрахователно предприятие, което възнамерява да извършва застрахователна дейност на нейна територия, да извършва несистемно уведомяване за условията на полицата и други документи за целите на проверката за съблюдаване на националните разпоредби, отнасящи се до застрахователните договори и това изискване не може да представлява предварително условие за застрахователното предприятие да извършва дейността си.
3. Приемащата държава-членка не може да поддържа или да въвежда предварително уведомяване или одобрение за предложено увеличение на ставките на премиите, освен като част от общите системи за контрол на цените.
Член 155
Застрахователни предприятия, неспазващи правните разпоредби
1. Когато надзорните органи на приемаща държава-членка установят, че застрахователно предприятие с клон или извършващо дейност съгласно свободата за предоставяне на услуги на нейна територия, не спазва правните разпоредби, приложими към нея в тази държава-членка, изисква съответното застрахователно предприятие да отстрани тази нередност.
2. Когато съответното застрахователно предприятие не предприеме необходимото действие, надзорните органи на заинтересованата държава-членка уведомяват съответно надзорните органи на държавата-членка по произход.
Надзорните органи на държавата-членка по произход при първия възможен случай предприемат всички необходими мерки, за да гарантират, че съответното застрахователно предприятие отстранява нередностите.
Надзорните органи на държавата-членка по произход информират надзорните органи на приемащата държава-членка за предприетите мерки.
3. Когато независимо от мерките, предприети от държавата-членка по произход, или поради установена неадекватност или липса на мерки в тази държава-членка, застрахователното предприятие продължава да нарушава правните разпоредби, които са в сила в приемащата държава-членка, надзорните органи на приемащата държава-членка могат, след като уведомят надзорните органи на държавата-членка по произход, да предприемат съответните мерки, които да предотвратят или да накажат по-нататъшни нередности, включително, доколкото това е строго необходимо, да попречат на сключването от това предприятие на нови застрахователни договори на територията на приемащата държава-членка.
Държавите-членки гарантират, че на тяхна територия е възможно да се връчват необходимите правни документи за прилагане на такива мерки срещу застрахователни предприятия.
4. Параграфи 1, 2 и 3 не засягат правомощията на заинтересованите държави-членки да предприемат съответните спешни мерки за предотвратяване или наказване на нарушенията в рамките на техните територии. Тези правомощия включват възможността да се попречи на застрахователните предприятия да продължават да сключват нови застрахователни договори на техните територии.
5. Параграфи 1, 2 и 3 не засягат правомощията на държавите-членки да наказват нарушенията, извършени на техните територии.
6. Когато застрахователно предприятие, което е извършило нарушение, има установяване или притежава собственост в засегнатата държава-членка, надзорните органи на тази държава-членка могат в съответствие с националното право да прилагат национални административните наказания, предвидени за това нарушение, посредством принудително действие срещу това установяване или собственост.
7. Всички мерки, предприети съгласно параграфи 2 - 6, включващи ограничения по отношение на управлението на застрахователна дейност, трябва да бъдат добре обосновани и за тях трябва да бъде съобщено на засегнатото застрахователно предприятие.
8. Застрахователните предприятия представят на надзорните органи на приемащата държава-членка при поискване от тяхна страна, всички документи, изискани от тях за целите на параграфи 1-7, доколкото застрахователните предприятия, чието централно управление е в тази държава-членка, също са задължени да го правят.
9. Държавите-членки информират Комисията за броя и вида на случаите, довели до откази съгласно членове 146 и 148, при които са взети мерки съгласно параграф 4 от настоящия член.
Въз основа на тази информация Комисията информира Европейския комитет по застрахователно и професионално пенсионно осигуряване, на всеки две години.
Член 156
Реклама
Застрахователните предприятия с централни управления в държави-членки могат да рекламират своите услуги чрез всички налични средства за съобщение в приемащата държава-членка съгласно всички правила, уреждащи формата и съдържанието на такава реклама, приети в обществен интерес.
Член 157
Данък върху премиите
1. Без да се засяга последващата хармонизация, всеки застрахователен договор подлежи единствено на косвените данъци и парафискални такси върху застрахователните премии в държавата-членка, в която е разположен рискът или в държавата-членка, в която е покрито задължението.
За целите на първа алинея, движимо имущество, намиращо се в сграда, разположена на територията на държава-членка, с изключение на стоки в търговски транзит, се счита за риск, разположен в тази държава-членка, дори когато сградата и нейното съдържание не са покрити от същата застрахователна полица.
В случая на Испания застрахователен договор подлежи също на облагане със законоустановените допълнителни такси в полза на испанския Consorcio de Compensación de Seguros за изпълнение на неговите функции, свързани с компенсирането на загуби, произтичащи от извънредни събития, настъпващи в тази държава-членка.
2. Приложимото към договора право според член 178 от настоящата директива и съгласно Регламент (ЕО) № 593/2008 не засяга приложимия данъчен режим.
3. Всяка държава-членка прилага националните си разпоредби спрямо застрахователните предприятия, които покриват рискове или задължения, разположени на нейна територия за мерки, които да гарантират събирането на дължимите косвени данъци и парафискални такси съгласно параграф 1.
Подраздел 2
Презастраховане
Член 158
Презастрахователни предприятия, които не спазват законовите разпоредби
1. Когато надзорните органи на държава-членка установят, че дадено презастрахователно предприятие с клон или което упражнява дейност по силата на свободата на предоставяне на услуги на нейната територия не изпълнява приложимите в тази държава -членка законови разпоредби, те изискват от презастрахователното предприятие да отстрани тези нередности. Същевременно тези органи предават констатациите на надзорния орган на държавата-членка по произход.
2. Когато въпреки мерките, взети от страна на държавата-членка по произход или защото тези мерки се оказват неподходящи, презастрахователното предприятие продължава да нарушава законовите разпоредби, приложими за него в приемащата държава-членка, надзорните органи на приемащата държава-членка може, след като информират надзорните органи на държавата-членка по произход, да вземат подходящи мерки за предотвратяване или санкциониране на по-нататъшни нередности, включително и доколкото е строго необходимо, за предотвратяване сключването на нови презастрахователни договори от това презастрахователно предприятие на територията на приемащата държава-членка.
Държавите-членки гарантират, че в рамките на техните територии е възможно връчването на презастрахователните предприятия на правните документи, необходими за такива мерки.
3. Всяка мярка, приета съгласно параграфи 1 и 2, която включва санкции или ограничения упражняване на дейността, се мотивира надлежно и се съобщава на съответното презастрахователно предприятие.
Раздел 4
Статистическа информация
Член 159
Статистическа информация относно презграничните дейности
Поотделно по отношение на транзакции, осъществявани съгласно правото на установяване или съгласно свободата за предоставяне на услуги всяко застрахователно предприятие информира надзорния орган на своята държава-членка по произход за размера на премиите, претенциите и комисионните, без да се приспада делът на презастраховането, по държава-членка и както следва:
а)
при общото застраховане - по група класове съгласно приложение V;
б)
при животозастраховането - по всеки един от класовете I - IX, предвидени в приложение II.
По отношение на клас 10, в част А от приложение I, с изключение на отговорността на превозвача, съответното предприятие информира надзорния орган относно честотата и средната стойност на претенциите.
Надзорният орган на държавата-членка по произход изпраща информацията съгласно първата и втората алинеи в разумен срок и в обобщена форма на надзорните органи на всяка от засегнатите държави-членки при поискване от тяхна страна.
Раздел 5
Третиране на договори, сключени чрез клонове, при процедури по ликвидация
Член 160
Ликвидация на застрахователни предприятия
При ликвидация на застрахователно предприятие, задълженията, произтичащи от договори, сключени чрез клон или съгласно свободата за предоставяне на услуги, се изпълняват по същия начин като тези, произтичащи от другите застрахователни договори на това застрахователно предприятие, без да се прави разграничение по националност, що се отнася до застрахованите лица и до бенефициерите.
Член 161
Ликвидация на презастрахователни предприятия
При ликвидация на презастрахователно предприятие, задълженията, които произтичат от договори, сключени чрез клон или съгласно свободата за предоставяне на услуги, се изпълняват по същия начин, както тези, които произтичат от другите презастрахователни договори на това предприятие.
ГЛАВА IX
Клонове, установени в общността и принадлежащи към застрахователни и презастрахователни предприятия с централни управления извън общността
Раздел 1
Започване на дейност
Член 162
Принцип на лицензиране и условия
1. Държавите-членки предвиждат, че започването на дейностите по член 2, параграф 1, първа алинея от предприятие с централно управление извън Общността, подлежи на лицензиране.
2. Държава-членка може да даде лиценз, когато предприятието изпълнява най-малко следните условия:
а)
предприятието има право да упражнява застрахователна дейност по своето национално право;
б)
то установява клон на територията на държавата-членка, в която се иска лиценз;
в)
предприятието се задължава да формира на мястото на управление на клона, сметки, специално предназначени за дейността, която то упражнява там, и да пази всички архиви, свързани със сключените сделки;
г)
предприятието определя генерален представител, който подлежи на одобрение от надзорните органи;
д)
в държавата-членка, в която се иска лиценз, то притежава активи, равни на поне половината от абсолютната долна граница, предвидена в член 129, параграф 1, буква г), по отношение на минималното капиталово изискване, и депозира една четвърт от тази абсолютната долна граница като обезпечение;
е)
предприятието се задължава да покрива капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталово изискване в съответствие с изискванията, посочени в членове 100 и 128;
ж)
то съобщава името и адреса на представителя за уреждане на претенции, назначен във всяка държава-членка, различна от тази, в която се иска издаването на лиценз, когато рисковете, които ще бъдат застраховани са класифицирани в клас 10 в част А от приложение I, с изключение на отговорност на превозвача.
з)
предприятието представи програма за дейността в съответствие с член 163;
и)
то изпълнява изисквания към управлението съгласно глава IV, раздел 2.
3. За целите на настоящата глава „клон“ означава всяко постоянно присъствие на територията на държава-членка на предприятие съгласно параграф 1, което получава лиценз в държавата-членка и което упражнява застрахователна дейност.
Член 163
Програма за дейността на клона
1. Програмата за дейността на клона, посочена в член 162, параграф 2, буква з), определя:
а)
естеството на рисковете или задълженията, които предприятието възнамерява да покрива;
б)
ръководните принципи що се отнася до презастраховането;
в)
прогнозни оценки на бъдещото капиталово изискване за платежоспособност съгласно глава VI, раздел 4, изготвени въз основа на прогнозен баланс, а също така и метода на изчисляване, използван за извеждане на тези оценки;
г)
прогнозни оценки на бъдещото минимално капиталово изискване съгласно глава VI, раздел 5, изготвени въз основа на прогнозен баланс, а също така и метода на изчисляване, използван за извеждане на тези оценки;
д)
състоянието на допустимите собствени средства и допустимите основни собствени средства на предприятието по отношение на капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталово изискване съгласно глава VI, раздели 4 и 5;
е)
разчети на разходите по въвеждане на административните услуги и организацията за осигуряване на дейността, финансовите средства, определени да посрещнат тези разходи и, когато рисковете, които ще бъдат покривани, са класифицирани в клас 18 в част А от приложението I, наличните ресурси за осигуряване на помощта;
ж)
информация за структурата на системата на управление.
2. Освен предвидените в параграф 1 изисквания, за първите три финансови години програмата за дейността, включва и следното:
а)
прогнозен баланс;
б)
прогнозни оценки на финансовите средства, предназначени да покрият техническите резерви, минималното капиталово изискване и капиталовото изискване за платежоспособност.
в)
при общото застраховане:
i)
прогнозни оценки на управленските разходи, различни от разходите за учредяване, в частност текущите общи разходи и комисионни;
ii)
разчети на премиите или вноските и претенциите;
г)
при животозастраховането - план с подробни прогнозни оценки на приходите и разходите по отношение на пряката дейност, презастрахователните акцепти и презастрахователните цесии.
3. По отношение на животозастраховането, държавите-членки може да изискват от застрахователните предприятия да представят систематично уведомление за техническата база, използвана за изчисляване на премийните ставки и техническите резерви, без това изискване да представлява предварително условие животозастрахователното предприятие да упражнява своята дейност.
Член 164
Прехвърляне на портфейл
1. Съгласно условията, предвидени от националното право, държавите-членки разрешават на клонове, учредени на тяхна територия и обхванати от настоящата глава, да прехвърлят целите или част от своите портфейли от договори на поемащо предприятие, установено в същата държава-членка, когато надзорните органи на тази държава-членка или, когато е уместно, на държавата-членка, посочена в член 167, удостоверят, че след прехвърлянето, поемащото предприятие притежава необходимите допустими собствени средства за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност съгласно член 100, първа алинея.
2. Съгласно условията, предвидени в националното право, държавите-членки разрешават на клонове, учредени на тяхна територия и обхванати от настоящата глава, да прехвърлят всички или част от своите портфейли от договори на застрахователно предприятие с централно управление в друга държава-членка, когато надзорните органи на тази държава-членка удостоверят, че след като прехвърлянето бъде взето предвид, предприятието притежава необходимите допустими собствени средства за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност съгласно член 100, първа алинея.
3. Когато съгласно условията, предвидени във вътрешното право, държава-членка разреши на клонове, учредени на нейна територия и обхванати от настоящата глава, да прехвърлят всички или част от своите портфейли от договори на клон, обхванат от настоящата глава и учреден на територията на друга държава-членка, тя гарантира, че надзорните органи на държавата-членка на поемащото предприятие или, ако е целесъобразно, на държавата-членка, посочена в член 167, удостоверят, че:
а)
след като прехвърлянето бъде взето предвид, предприятието притежава необходимите допустими собствени средства за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност;
б)
правото на държавата-членка на предприятието позволява такова прехвърляне; и
в)
тази държава -членка се е съгласила с прехвърлянето.
4. При обстоятелствата, посочени в параграфи 1 - 3, държавата-членка, в която е разположен прехвърлящият клон, разрешава прехвърлянето след получаване на съгласието на надзорните органи на държавата-членка, в която са разположени рисковете, или държавата-членка на задължението, когато е различна от държавата-членка, в която е разположен прехвърлящият клон.
5. Надзорните органи на държавите-членки, с които е проведена консултация, дават своето мнение или съгласие на надзорните органи на държавата-членка по произход на прехвърлящия клон в срок до три месеца след получаване на запитването. Отсъствието на отговор от органите в рамките на този период се счита за равнозначно на благоприятно мнение или мълчаливо съгласие.
6. Прехвърляне, разрешено съгласно параграфи 1-5, се публикува според предвидено във вътрешното право на държавата-членка, в която е разположен рискът или в държавата-членка на задължението.
Такива прехвърляния са автоматично валидни спрямо титуляри на полица, застраховани лица и всякакви друг лица, имащи права или задължения по прехвърляните договори.
Член 165
Технически резерви
Държавите-членки изискват от предприятията да формират адекватни технически резерви за покриване на застрахователните и презастрахователните задължения, поети на техните територии, изчислени съгласно глава VI, раздел 2. Държавите-членки изискват от предприятията да оценяват активите и пасивите съгласно глава VI, раздел 1 и да определят собствените средства съгласно глава VI, раздел 3.
Член 166
Капиталово изискване за платежоспособност и минимално капиталово изискване
1. Всяка държава-членка изисква от клоновете, които са учредени на нейна територия, размер на допустими собствени средства, които се състоят от позициите съгласно член 98, параграф 3.
Капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталово изискване се изчисляват в съответствие с разпоредбите на глава VI, раздели 4 и 5.
Въпреки това, за целите на изчисляването на капиталовото изискване за платежоспособност и минималното капиталово изискване и при животозастраховането и при общото застраховане, се вземат предвид само операциите, осъществявани от въпросния клон;
2. Допустимият размер на основните собствени средства, необходими за покриване на минималното капиталово изискване и абсолютната долна граница на минималното капиталово изискване се формират в съответствие с член 98, параграф 4.
3. Допустимият размер на основните собствени средства не може да бъде по-малък от половината от изискваната съгласно член 129, параграф 1, буква г) абсолютна долна граница.
В допустимите основни собствени средства, необходими за покриване на минималното капиталово изискване, се включва внесения в съответствие с член 162, параграф 2, буква д) депозит.
4. До размера на минималното капиталово изискване активите, представляващи капиталовото изискване за платежоспособност, трябва да се намират в държавата-членка, където се упражняват дейностите, а над нея - в Общността.
Член 167
Предимства за предприятията, лицензирани в повече от една държава-членка
1. Всяко предприятие, което е поискало или получило лиценз от повече от една държава - членка, може да кандидатства за следните предимства, които могат да се предоставят само заедно:
а)
капиталовото изискване за платежоспособност, посочено в член 166, се изчислява по отношение на цялата дейност, която то извършва в рамките на Общността;
б)
депозитът, изискван съгласно член 162, параграф 2, буква д) се прави в само една от тези държави-членки;
в)
активите, представляващи минималното капиталово изискване, се локализират съгласно член 134, в която и да е от държавите-членки, в която то упражнява дейността си.
За целите на това изчисление, в посочените в първа алинея, буква а) случаи се вземат предвид само операциите, извършени от клоновете, установени в рамките на Общността.
2. Заявлението за ползване на предимствата, предвидени в параграф 1, се подава до надзорните органи на заинтересованите държави-членки. В заявлението се посочва органа на държавата-членка, който за в бъдеще ще осъществява надзор над платежоспособността на цялата дейност на клоновете, установени в Общността. За направения от предприятието избор на орган трябва да бъдат представени основания.
Депозитът съгласно член 162, параграф 2, буква д) се внася в тази държава-членка.
3. Предвидените в параграф 1 предимства може да се предоставят само със съгласието на надзорните органи на всички държави-членки, в които е подадено заявление.
Тези предимства пораждат действие от момента, в който избраният надзорен орган информира другите надзорни органи, че ще осъществява надзор на платежоспособността на цялостната икономическа дейност на клоновете в Общността.
Избраният надзорен орган получава от другите държави-членки информацията, която е необходима за упражняването на надзор на цялостната платежоспособност на установените на тяхна територия клонове.
4. При поискване от страна на една или повече от заинтересованите държави-членки, предоставените съгласно параграфи 1, 2 и 3 предимства се отнемат едновременно от всички заинтересовани държави-членки.
Член 168
Счетоводство, пруденциална и статистическа информация и предприятия в затруднено положение
За целите на настоящия раздел се прилагат член 34, член 139, параграф 3 и членове 140 и 141.
По отношение на прилагането на членове 137-139, когато дадено предприятие има право на предвидените в член 167, параграфи 1, 2 и 3 предимства, надзорният орган, който отговаря за извършването на проверки на платежоспособността на установените в Общността клонове по отношение на цялостната им икономическа дейност, се третира по същия начин, както и надзорния орган в държавата -членка, на чиято територия се намира централното управление на предприятието, установено в Общността.
Член 169
Разделяне на дейностите по животозастраховане и общо застраховане
1. Посочените в настоящия раздел клонове, не може едновременно да упражняват дейности по животозастраховане и общо застраховане в една и съща държава-членка.
2. Чрез дерогация от параграф 1 държавите-членки може да предвидят, че посочените в настоящия раздел клонове, които на съответната дата, посочена в член 73, параграф 5, първа алинея извършват едновременно и двете дейности в държава-членка, може да продължат да го правят, ако всяка дейност се управлява разделно в съответствие с член 74.
3. Всяка държава-членка, която съгласно член 73, параграф 5, втора алинея изисква предприятия, установени на нейна територия, да прекратят едновременното изпълнение на дейностите, с които са били ангажирани на съответната дата, посочена в член 73, параграф 5, първа алинея, трябва също така да наложат това изискване на клоновете, посочени в настоящия раздел, които са установени на нейна територия и едновременно упражняват и двете дейности там.
Държавите-членки могат да предвидят, че клонове, посочени в настоящия раздел, чието централно управление едновременно упражнява и двете дейности и, които на датите, посочени в член 73, параграф 5, първа алинея, са упражнявали на територията на държава-членка единствено животозастрахователна дейност може да продължат своята дейност там. Когато предприятието желае да упражнява общо застрахователна дейност на тази територия, то може да извършва животозастрахователна дейност чрез дъщерно предприятие.
Член 170
Отнемане на лиценз на предприятията, получили лиценз в повече от една държава-членка
При отнемане на лиценз от органа по член 167, параграф 2, този орган уведомява надзорните органи на другите държави-членки, в които предприятието извършва дейност, а тези органи предприемат подходящи мерки.
Когато причината за отнемането е неадекватност на цялостното състояние на платежоспособност, определено от държавите-членки, които са одобрили искането, посочено в член 167, държавите-членки, които са дали одобрение, също отнемат издадените от тях лицензи.
Член 171
Споразумения с трети държави
Чрез споразумения, сключени с една или няколко държави страни в съответствие с Договора, Общността може да приеме разпоредби, различни от предвидените в настоящия раздел, с цел да се гарантира достатъчна защита на застрахованите лица и титулярите на полица в държавите-членки при условия на реципрочност.
Раздел 2
Презастраховане
Член 172
Еквивалентност
1. Комисията приема мерки за прилагане, уточняващи критериите за оценка дали режимът на платежоспособност на трета държава, приложим по отношение на презастрахователната дейност на предприятия с централно управление в рамките на тази трета държава, е еквивалентен на предвиденото в дял I.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
2. Комисията, в съответствие с посочената в член 301, параграф 2 процедура по консултиране и като взема предвид критериите, приети в съответствие с параграф 1, може да приема решения за това дали режимът на платежоспособност на трета държава, приложим по отношение на презастрахователната дейност на предприятия с централно управление в рамките на тази трета държава, е еквивалентен на предвиденото в дял I.
Тези решения се преразглеждат редовно.
3. Ако съгласно параграф 2 режимът на платежоспособност на трета държава се счита за еквивалентен на предвидения в настоящата директива, презастрахователните договори, сключени с предприятия с централно управление в рамките на тези трети държави, биват третирани по същия начин както презастрахователни договори, сключени с предприятие, лицензирано в съответствие с настоящата директива.
Член 173
Забрана на залог на активи
Във връзка с формирането на техническите резерви държавите-членки не запазват или не въвеждат система на брутни резерви, която изисква даването в залог на активи за покритие на пренос-премийния резерв и на резерва за неудовлетворени претенции, когато презастрахователят е застрахователно или презастрахователно предприятие от трета държава, установено в държава, чийто режим на платежоспособност се счита за еквивалентен на предвиденото в настоящата директива съгласно член 172.
Член 174
Принцип и условия за упражняване на презастрахователна дейност
По отношение на презастрахователни предприятия от трети държави, които започват или упражняват презастрахователна дейност на територията на държавите-членки, последните не може да прилагат разпоредби, които имат за резултат по-благоприятно третиране от това, предоставено на презастрахователните предприятия с централно управление в съответната държава-членка.
Член 175
Споразумения с трети държави
1. Комисията може да представя на Съвета предложения за договаряне на споразумения с една или повече трети държави относно начините на упражняване на надзор върху:
а)
презастрахователни предприятия от трети държави, извършващи презастрахователна дейност в Общността;
б)
презастрахователни предприятия от Общността, извършващи презастрахователна дейност на територията на трета държава.
2. Посочените в параграф 1 споразумения целят по-специално да гарантират ефективния пазарен достъп за презастрахователните предприятия на територията на всяка договаряща се страна, на при условията на еквивалентност на пруденциалното регулиране, както и да предвидят взаимно признаване на правилата и практиките за надзор върху презастраховането. Също така те имат за цел да гарантират че:
а)
надзорните органи на държавите-членки могат да получават необходимата информация за надзора върху презастрахователни предприятия, които имат централно управление в Общността и извършват презастрахователна дейност на територията на съответните трети държави;
б)
надзорните органи на съответните трети държави могат да получават необходимата информация за надзора върху презастрахователни предприятия, чийто централни управления се намират на техните територии и извършват презастрахователна дейност в Общността.
3. Без да се засяга член 300, параграфи 1 и 2 от Договора, Комисията проучва резултатите от посочените в параграф 1 от настоящия член преговори, както и създалата се ситуация, с помощта на Европейския комитет по застрахователно и пенсионно осигуряване.
ГЛАВА X
Дъщерни дружества на застрахователни и презастрахователни предприятия, уредени от законите на трета държава, и придобиване на дялове от такива предприятия
Член 176
Информиране на Комисията от държавите-членки
Надзорните органи на държавите-членки информират Комисията и надзорните органи на другите държави-членки за всеки лиценз за пряко или непряко дъщерно предприятие, едно или повече от предприятията-майки на което са уредени от законите на трета страна.
Тази информация съдържа също така указания за структурата на съответната група.
Ако предприятие, уредено от закона на трета държава, придобие дялове в застрахователно или презастрахователно предприятие, лицензирано в Общността, които биха превърнали това застрахователно или презастрахователно предприятие в дъщерно предприятие на това предприятие от трета държава, надзорните органи на държавата-членка по произход информират Комисията и надзорните органи на другите държави-членки.
Член 177
Третиране в трети държави на застрахователни или презастрахователни предприятия от Общността
1. Държавите-членки информират Комисията за всички принципни затруднения, които техните застрахователни или презастрахователни предприятия срещат при установяването и провеждане на дейността си, или при упражняване на дейността си в трета държава.
2. Комисията периодично представя пред Съвета доклад, с който се проучва третирането в трети държави на застрахователни или презастрахователни предприятия, лицензирани в Общността, по отношение на следното:
а)
установяването в трети държави на застрахователни или презастрахователни предприятия, лицензирани в Общността;
б)
придобиването на участия в застрахователни или презастрахователни предприятия от трети държави;
в)
упражняването на застрахователна или презастрахователна дейност от тези установени предприятия;
г)
презграничното предоставяне на застрахователни или презастрахователни услуги от Общността към трети държави.
Комисията представя тези доклади на Съвета, заедно с подходящи предложения или препоръки.
ДЯЛ II
СПЕЦИФИЧНИ РАЗПОРЕДБИ ЗА ЗАСТРАХОВАНЕТО И ПРЕЗАСТРАХОВАНЕТО
ГЛАВА I
Приложимо право и условия на преки застрахователни договори
Раздел 1
Приложимо право
Член 178
Приложимо право
Всяка държава-членка, за която Регламент (ЕО) № 593/2008 не се прилага, прилага разпоредбите на този регламент, за да определи приложимото право във връзка със застрахователните договори, попадащи в обхвата на член 7 от този регламент.
Раздел 2
Задължително застраховане
Член 179
Свързани задължения
1. Общо застрахователните предприятия може да предлагат и сключват договори за задължителни застраховки съгласно условията, предвидени в настоящия член.
2. Когато една държава-членка наложи задължение за застраховане, застрахователният договор не удовлетворява това задължение, освен ако не спазва специфичните разпоредби свързани с тази застраховка, предвидени в тази държава-членка.
3. Когато държава-членка наложи задължение за застраховане и от застрахователното предприятие се изисква да уведоми надзорните органи за всяко прекратяване на покритието, това прекратяване може да бъде противопоставено на пострадали трети страни единствено при обстоятелствата, предвидени от тази държава-членка.
4. Всяка държава-членка съобщава на Комисията рисковете, за които е застраховането е задължително съгласно нейното законодателство, като декларира следното:
а)
специфичните законови разпоредби, свързани с това застраховане;
б)
елементите, които трябва да се включат в сертификата, който общо застрахователно предприятие трябва да издаде на застрахованото лице, когато държавата-членка изисква доказателство, че задължението за сключване на застраховка е изпълнено.
Държава-членка може да изисква данните, посочени първа в алинея, буква б), да включват декларация от застрахователя в смисъл, че договорът е съставен при спазване на специфичните разпоредби по отношение на това застраховане.
Комисията публикува подробностите, посочени в първа алинея, буква б), в Официален вестник на Европейския съюз.
Раздел 3
Обществен интерес
Член 180
Обществен интерес
Държавата-членка, в която е разположен рискът, или държавата-членка на задължението не възпрепятства титуляра на полица от сключване на договор със застрахователно предприятие, което е получило лиценз при условията на член 14, стига това сключване на договор да не влиза в противоречие с правните разпоредби, защитаващи обществения интерес в държавата-членка, в която е разположен рискът или в държавата-членка на задължението.
Раздел 4
Условия на застрахователните договори и ставки на премии
Член 181
Общо застраховане
1. Държавите-членки не изискват предварителното одобрение или системното уведомяване за специалните и общи условия на полицата, ставките на премиите или формите и други печатни документи, които едно застрахователно предприятие възнамерява да използва в сделките си с титулярите на полици.
Държавите-членки могат да изискват несистемно уведомяване за тези условия на полицата и други документи само за целите на проверката на съблюдаването на националните разпоредби, отнасящи се до застрахователните договори. Тези изисквания не може да представляват предварително условие за упражняването на дейност от застрахователно предприятие.
2. Държава-членка, в която застраховането е задължително, може да изисква от застрахователните предприятия да съобщават на съответния надзорен орган общите и специалните условия на това застраховане преди тяхното разпространение.
3. Държавите-членки не може да запазват или въвеждат задължение за предварително уведомяване или одобрение за предложени увеличения на ставките на премиите, освен като част от общите системи за контрол на цените.
Член 182
Животозастраховане
Държавите-членки не изискват предварително одобрение или системно уведомяване за общите и специални условия на полицата, премиите, техническата база, използвана по-специално за изчисляване на премии и технически резерви или формуляри и други печатни документи, които едно животозастрахователно предприятие възнамерява да използва при своите сделки с титулярите на полица.
Държавата-членка по произход обаче, с единствената цел да се провери спазването на националните разпоредби, засягащи актюерските принципи, може да изисква системна информация за техническата база, използвана по-специално за изчисляване на премии и технически резерви. Тези изисквания не може да представляват предварително условие за упражняването на дейност от застрахователно предприятие.
Раздел 5
Информация за титулярите на полица
Подраздел 1
Общо застраховане
Член 183
Обща информация за титулярите на полица
1. Преди сключването на общо застрахователен договор общо застрахователното предприятие информира титуляра на полица за следното:
а)
приложимото към договора право, когато страните нямат право на избор;
б)
факта, че страните са свободни да избират приложимото право и правото, което застрахователят предлага да бъде избрано.
Застрахователното предприятие информира титуляра на полицата и относно режима за разглеждане на жалби на титулярите на полица, касаещи договори, включително, когато е целесъобразно, съществуването на орган за разглеждане на жалбите, без да се засяга правото на титуляра на полица да започне съдебно производство.
2. Задължението, посочено в параграф 1, се прилага само когато титулярът на полица е физическо лице.
3. Подробните правила за прилагане на параграфи 1 и 2 се определят от държавата-членка, в която е разположен рискът.
Член 184
Допълнителна информация при общото застраховане, предлагано съгласно на правото на установяване или свободата за предоставяне на услуги
1. Когато се предлага обща застраховка съгласно правото на установяване или свободата на предоставяне на услуги, титулярът на полица, преди поемането на задължение, бива уведомен за държавата-членка, в която се намира централното управление или, ако е целесъобразно, клонът, с който се сключва договора.
Всички документи, издадени на титуляр на полица, трябва да съдържат информацията, посочена в първата алинея.
Задълженията, наложени в първа и втора алинеи, не се прилагат към големите рискове.
2. В договора или във всеки друг документ, предоставящ покритие, заедно със застрахователното предложение, когато то е обвързващо за титуляр на полица, се посочва адресът на централното управление или, когато е подходящо, на клона на общо застрахователното предприятие, което предлага покритието.
Държавите -членки може да изискват името и адреса на представителя на общо застрахователното предприятие, посочени в член 148, параграф 2, буква а) също да фигурират в документите, посочени в първа алинея от настоящия параграф.
Подраздел 2
Животозастраховане
Член 185
Информация за титулярите на полица
1. Преди да бъде сключен животозастрахователният договор, на титуляра на полица се предоставя най-малко информацията съгласно параграфи 2-4.
2. Предоставя се следната информация за животозастрахователното предприятие:
а)
наименованието на предприятието и правната му форма;
б)
името на държавата-членка, в която се намират централното управление, и, когато е относимо, клонът, който сключва договора;
в)
адресът на централното управление и, когато е относимо, на клона, сключващ договора;
г)
конкретна препратка към отчета за платежоспособността и финансовото състояние, както е определен в член 51, така че титулярът на полица да има лесен достъп до тази информация.
3. Предоставя се следната информация за задължението:
а)
определение на всяко плащане и всяка опция;
б)
срок на договора;
в)
начини за прекратяване на договора;
г)
начини на плащане на премиите и срок на плащанията;
д)
начини за изчисляване и разпределяне на бонусите;
е)
указание за откупната стойност и намалената застрахователна сума и степента, до която те са гарантирани;
ж)
информация относно премиите за всяко плащане, както основни плащания, така и допълнителни, когато това е относимо;
з)
за полиците, обвързани с дялове в инвестиционен фонд, определение на дяловете, с които са обвързани плащанията;
и)
указание за характера на базовите активи за полици свързани с дялове в инвестиционен фонд;
й)
режим за упражняване на правото за отказа;
к)
обща информация за данъчния режим, приложим към типа полица;
л)
режим за разглеждане на жалби във връзка с договори от страна на титуляри на полица, животозастраховани или бенефициери по договори, включително, когато е относимо, наличието на орган по жалбите, без да се накърнява правото за започване на съдебно производство;
м)
право, приложимо към договора, когато страните нямат право на избор, или ако страните са свободни да изберат приложимото право - правото, което животозастрахователното предприятие предлага да бъде избрано.
4. Наред с това се предоставя конкретна информация, с оглед правилното разбиране на основните рискове по договора, които поема титулярът на полицата.
5. През целия срок на действие на договора титулярът на полица бива осведомяван за всички промени, засягащи следната информация;
а)
условията на полицата, общи и специални;
б)
наименованието на животозастрахователното предприятие, неговата правна форма или адреса на неговото централно управление, или, когато е относимо, на клона, който сключва договора;
в)
цялата информация, включена в параграф 3, букви г) - и), в случай на промяна в условията на полицата или промяна на правото, приложимо към договора;
г)
ежегодно информация за състоянието на бонусите;
Когато във връзка с предложение за сключване или със сключване на договор за застраховка „живот“, застрахователят предоставя данни за размера на евентуални плащания над и извън договорно определените плащания, застрахователят предоставя на титуляра на полица примерно изчисление, с което падежното плащане се определя въз основа на изчислението на премията с три различни лихвени процента. Това не се прилага към срочни застраховки и договори. Застрахователят информира титуляра на полица по ясен и разбираем начин, че примерното изчисление е само калкулационен пример, основаващ се на абстрактни допускания, и че титулярът на полица не може да обосновава каквито и да е претенции по договора въз основа на примерното изчисление.
В случай на застраховки с участие в печалбата застрахователят информира титуляра на полица писмено и ежегодно относно състоянието на претенциите на титуляра на полицата, включително на участието в печалбата. Освен това когато застрахователят е предоставил данни относно евентуалното бъдещо развитие на участието в печалбата, той информира титуляра на полица за разликите между действителното развитие и първоначалните данни.
6. Информацията, посочена в параграфи 2 - 5, се предоставя по ясен и точен начин, писмено, на официалния език на държавата-членка на задължението.
Въпреки това, такава информация може да бъде на друг език, ако титулярът на полица пожелае и правото на държавата-членка го позволява, или титулярът на полицата е свободен да избере приложимото право.
7. Държавата-членка на задължението може да изисква от животозастрахователните предприятия да предоставят допълнителна информация към включената в параграфи 2 - 5, само ако тя е необходима на титуляра на полица правилно да разбере основните елементи на задължението.
8. Подробните правила за прилагането на параграфи 1-7 се определят от държавата-членка на задължението.
Член 186
Срок за отказ
1. Държавите -членки предвиждат титулярите на полици, които сключват индивидуален договор за застраховка „живот“, да разполагат със срок между 14 и 30 дни от датата, на която те са били информирани, че договорът е сключен, в който да се откажат от договора.
Съобщението за отказ от титулярите на полица ги освобождава от всякакво бъдещо задължение, произтичащо от този договор.
Останалите правни последици и условия за отказ се определят от правото, приложимо към договора, особено що се отнася до условията за информиране на титуляра на полица, че договорът е сключен.
2. Държавите-членки може да изберат да не прилагат параграф 1 в следните случаи:
а)
когато договорът е със срок на действие от шест месеца или по-малко;
б)
когато поради положението на титуляра на полица или обстоятелствата, при които е сключен договорът, титулярът на полица не се нуждае от специална защита.
Когато държавите-членки използват опцията, предвидена в първа алинея, те уточняват това в тяхното право.
ГЛАВА II
Специфични разпоредби за общото застраховане
Раздел 1
Общи разпоредби
Член 187
Условия по полиците
Общите и специфичните условия по полиците не включват условия, предназначени да посрещат определени обстоятелства от покрития риск в единични случаи.
Член 188
Премахване на монополи
Държавите-членки гарантират, че са премахнати монополите по отношение на започването на дейност по определени класове застраховки, предоставени на организации, установени на тяхна територия и посочени в член 8.
Член 189
Участие в национални гаранционни схеми
Приемащите държави-членки може да изискват от общо застрахователните предприятия, да се присъединяват или да участват, при същите условия както и общо застрахователните предприятия, получили лиценз на тяхна територия, във всякакви схеми, предназначени да гарантират изплащането на застрахователни претенции на застраховани лица и увредени трети страни.
Раздел 2
Съзастраховане в общността
Член 190
Операции по съзастраховане в Общността
1. Настоящият раздел се прилага за посочените операции по съзастраховане в Общността, които представляват операции по съзастраховане, свързани с един или повече рискове, класифицирани в класове 3-16 в част А от приложение I и които отговарят на следните условия:
а)
рискът е голям риск;
б)
рискът се покрива от единствен договор за цялостна премия от две или повече застрахователни предприятия за един и същи период, като всеки от тях отговоря за своята част като съзастраховател и едно от тях е водещо застрахователно предприятие;
в)
рискът се намира в Общността;
г)
за целите на покриването на рискa, водещото застрахователно предприятие се третира като застрахователно предприятие, покриващо целия риск;
д)
най-малко един от съзастрахователите участва в договора чрез своето централно управление или клон, установени в държава-членка, различна от държавата-членка на водещото застрахователно предприятие;
е)
водещото застрахователно предприятие изцяло поема водещата роля в съзастрахователната практика, и по-конкретно определя реда и условията за застраховане и тарифите.
2. Членове 147-152 се прилагат единствено за водещото застрахователно предприятие.
3. Операциите по съзастраховане, които не удовлетворяват определените в параграф 1 условия, остават предмет на разпоредбите на настоящата директива, с изключение на предвидените в настоящия раздел.
Член 191
Участие в съзастраховане в Общността
Правото на застрахователните предприятия да участват в съзастраховане в Общността не е предмет на други разпоредби, освен предвидените в настоящия раздел.
Член 192
Технически резерви
Размерът на техническите резерви се определя от различните съзастрахователи в зависимост от правилата, определени от съответната им държава-членка по произход, или при отсъствие на такива правила съгласно обичайната практика в тази държава.
Все пак техническите резерви са най-малко равни на резервите, определени от водещия застраховател според правилата на неговата държава-членка по произход.
Член 193
Статистически данни
Държавите-членки по произход гарантират, че съзастрахователите водят статистическа отчетност, показваща обема на операциите по съзастраховане в Общността, в които те участват, и съответните държави-членки.
Член 194
Третиране на съзастрахователните договори при процедури по ликвидация
При процедури по ликвидация на застрахователно предприятие, произтичащите от участието в съзастрахователни договори в Общността задължения се погасяват по същия начин, както произтичащите от другите застрахователни договори на това предприятие, без разграничение с оглед националността на застрахованото лице или на бенефициерите.
Член 195
Обмен на информация между надзорните органи
За целите на прилагането на настоящия раздел надзорните органи в държавите-членки, в рамките на посоченото в дял I, глава IV, раздел 5 сътрудничество, взаимно си осигуряват цялата необходима информация.
Член 196
Сътрудничество при прилагането
Комисията и надзорните органи в държавите-членки си сътрудничат тясно с оглед разглеждането на всички евентуално възникнали трудности при прилагането на настоящия раздел.
В хода на това сътрудничество те по-конкретно разглеждат всички практики, които биха могли да сочат, че водещото застрахователно предприятие не поема водеща роля в съзастрахователната практика, или че покриването на рисковете очевидно не изискват участието на двама или повече застрахователи.
Раздел 3
Оказване на помощ
Член 197
Дейности сходни на помощ при пътуване
Държавите-членки може да предвиждат разпоредби за оказване на помощ на лица, изпаднали в затруднения при обстоятелства, различни от посочените в член 2, параграф 2 при спазване на настоящата директива.
Ако дадена държава-членка предвиди такива разпоредби, тя третира тази дейност така, както ако тя беше класифицирана в клас18 в част A от приложение I.
Втората алинея по никакъв начин не засяга предвидените в приложение I възможности за класифициране на дейностите, които очевидно попадат в други класове.
Раздел 4
Застраховки за правни разноски
Член 198
Обхват на настоящия раздел
1. Настоящият раздел се прилага за застраховки за правни разноски съгласно клас 17, част А от приложение I, при които застрахователно предприятие поема задължението, срещу заплащане на премия, да поеме разноските за съдебни производства и да предостави други услуги, които са пряко свързани със застрахователното покритие, по-конкретно с оглед на следното:
а)
осигуряване на обезщетение за претърпяната от застрахованото лице загуба, вреда или телесна повреда чрез извънсъдебно споразумение или чрез гражданско или наказателно производство;
б)
защита или представителство на застрахованото лице в гражданско, наказателно, административно или друго производство или във връзка с всеки предявен иск срещу това лице.
2. Настоящият раздел не се прилага за нито един от следните случаи:
а)
застраховки за правни разноски, когато те се отнасят до спорове или рискове, произтичащи от или във връзка с употребата на морски плавателни съдове;
б)
дейността, която се упражнява от застрахователно предприятие, предоставящо покритие за гражданска отговорност с цел защита или представителство на застрахованото лице при разследване или производство, когато съгласно съответното покритие тази дейност се упражнява едновременно и в интерес на това застрахователно предприятие;
в)
когато дадена държава-членка реши така, дейността по сключване на застраховки за правни разноски, упражнявана от застраховател, извършващ застраховка за оказване на помощ, която отговаря на следните условия:
i)
дейността се извършва в държава-членка, различна от държавата, в която на застрахованото лице обичайно пребивава;
ii)
дейността съставлява част от договор, чийто единствен предмет е оказването на помощ на лица, изпаднали в затруднения по време на пътуване, когато се намират далеч от своя дом или далеч от обичайното си пребиваване.
За целите на първа алинея, буква в) случай в договора ясно се посочва, че съответното покритие е ограничено до посочените в тази буква обстоятелства и представлява допълнително покритие към покритието за оказване на помощ.
Член 199
Отделни договори
Покритието за правни разноски е предмет на отделен договор от този, който се съставя за другите класове застраховки или се регламентира в отделна част от една обща полица, в която се посочва естеството на покритите правни разноски и, по искане на държавата-членка, размера на съответната премия.
Член 200
Уреждане на претенциите
1. Държавата-членка по произход гарантира, че застрахователните предприятия приемат, в зависимост от направения от държавата-членка избор или по собствен избор, когато държавата-членка е съгласна с това, най-малко един от методите за уреждане на претенциите съгласно параграфи 2, 3 и 4.
Независимо от възприетото решение, интересът на лицата със застрахователно покритие за правни разноски се счита за гарантиран по равностоен начин по силата на настоящия раздел.
2. Застрахователното предприятие гарантира, че нито един член на персонала, който се занимава с уреждане на претенциите за правни разноски или с правни консултации във връзка с тях, същевременно не упражнява сходна дейност, в друго предприятие, което е финансово, търговски или административно свързано с първото застрахователно предприятие, и което упражнява дейност със застраховки по един или повече от останалите класове, посочени в приложение I.
Предприятията, извършващи смесено застраховане, гарантират, че нито един член на персонала, който се занимава с уреждане на претенции за правни разноски или с правни консултации във връзка с тях, същевременно не упражнява сходна дейност по друг клас, по който предприятията имат сключени договори.
3. Застрахователното предприятие възлага уреждането на претенциите във връзка със застраховки за правни разноски на предприятие, което има самостоятелна правосубектност. Това предприятие се посочва в отделния договор или в отделната част, посочени в член 199.
Когато предприятието със самостоятелна правосубектност е свързано със застрахователно предприятие, което извършва застраховки по един или повече класове, посочени в част A от приложение I, членовете на персонала на предприятието, имащо самостоятелна правосубектност, които се занимават с уреждането на претенции или с правни консултации във връзка с това уреждане, не могат едновременно да упражняват същата или сходна дейност в друго застрахователно предприятие. Държавите-членки може да налагат същите изисквания по отношение на членовете на административния, управителния или надзорния орган.
4. Договорът трябва да предвижда, че застрахованите лица може да възлагат защитата на интересите си от момента, в който те имат право да предявяват претенция по силата на този договор, на адвокат по свой избор, или - в степента, до която националното право позволява това - на друго лице с подходяща квалификация.
Член 201
Свободен избор на адвокат
1. Във всеки договор за застраховка за правни разноски изрично се предвижда, че:
а)
когато се ползва адвокат или друго подходящо квалифицирано лице съгласно националното право да защитава, да представлява или да обслужва интересите на застрахованото лице при разследване или производство, това застраховано лице е свободно да избира такъв адвокат или друго лице;
б)
застрахованите лица са свободни да избират адвокат или всяко друго подходящо квалифицирано лице, в зависимост от техните предпочитания и в степента, до която националното право позволява, да обслужва интересите им в случай на възникване на конфликт на интереси.
2. За целите на настоящия раздел „адвокат“ означава всяко лице, което има право да упражнява професионалната си дейност под едно от названията, предвидени в Директива 77/249/ЕИО на Съвета от 22 март 1977 г. относно улесняването ефективното упражняване от адвокатите на свободата на предоставяне на услуги (36).
Член 202
Изключения от правилото за свободен избор на адвокат
1. Държавите-членки могат да предвиждат изключения от посоченото в член 201, параграф 1 за застраховките за правни разноски, ако са изпълнени следните условия:
а)
застраховката е ограничена до случаи, произтичащи от употребата на пътни превозни средства на територията на съответната държава-членка;
б)
застраховката е свързана с договор за оказване на помощ в случай на злополука или повреда, свързана с пътно превозно средство;
в)
нито застрахователното предприятие по застраховка за правните разноски, нито застрахователят по застраховка за оказване на помощ извършва дейност по някой от класовете застраховки за гражданска отговорност;
г)
предприети са мерки правните консултации и представителството на всяка от страните в спор да се осъществяват от напълно независими адвокати, когато тези страни са застраховани за правни разноски при едно и също застрахователно предприятие.
2. Предвиждането на изключения от параграф 1 не трябва да засяга прилагането на член 200.
Член 203
Арбитраж
За уреждане на всякакви спорове между застрахователното предприятие по застраховка за правните разноски и застрахования и без да се засяга всяко право на обжалване пред евентуално предвиден от националното право съдебен орган, държавите-членки предвиждат арбитражни или други процедури, които осигуряват съпоставими гаранции за обективност.
В застрахователния договор се предвижда правото на застрахованото лице да прибягва до такива процедури.
Член 204
Конфликт на интереси
При възникване на конфликт на интереси или при несъгласие относно уреждането на спора, застрахователят по застраховка за правни разноски, или когато е относимо, отделът за уреждане на претенции информира застрахованото лице за посоченото в член 201, параграф 1 право и за възможността за прибягване до посочената в член 203 процедура.
Член 205
Премахване на специализацията по отношение на застраховки за правни разноски
Държавите-членки отменят всички разпоредби, които забраняват на застрахователно предприятие да упражнява на тяхна територия едновременно дейност по застраховки за правни разноски и други класове застраховки.
Раздел 5
Здравно застраховане
Член 206
Здравно застраховане като алтернатива на социалната сигурност
1. Държавите -членки, в които договори, покриващи рискове от клас 2, на част А от приложение I могат да служат за частична или пълна алтернатива на здравното покритие, предвидено от задължителната система за социална сигурност, може да изискват следното:
а)
тези договори да съответстват на специалните правни разпоредби, приети от тази държава-членка в защита на обществения интерес в този клас застраховки;
б)
общите и специални условия на тази застраховка да бъдат съобщавани на надзорните органи на тази държава-членка преди да бъдат използвани.
2. Държавите-членки може да изискват системата за здравно застраховане, посочена в параграф 1, да функционира на техническа база, близка до тази на животозастраховането, при което е изпълнено всяко от следните условия:
а)
плащаните премии се изчисляват на база таблици на заболеваемост и други статистически данни, относими към държавата-членка, в която е разположен рискът в съответствие с математическите методи, използвани в застраховането;
б)
отделя се резерв за напреднала възраст;
в)
застрахователят може да прекрати договора само в рамките на фиксиран период, определен от държавата-членка, в която е разположен рискът;
г)
договорът предвижда, че вноските могат да бъдат увеличени или плащанията намалени, дори за текущи договори;
д)
договорът предвижда, че титулярите на полица могат, при спазване на параграф 1, да променят техния съществуващ договор с нов договор, предложен от същото застрахователно предприятие или същия клон и вземащ предвид придобитите им права.
В посочения в първа алинея, буква д) случай се държи сметка за резерва за напреднала възраст и нов медицински преглед може да бъде изискан само за увеличено покритие.
Надзорните органи на съответната държава-членка публикуват таблиците на заболеваемост и други съответни статистически данни, посочени в първата алинея, буква а), и ги изпращат на надзорните органи на държавата-членка по произход.
Премиите трябва да бъдат достатъчни, при разумно актюерско допускане, така че застрахователните предприятия да са в състояние да изпълнят всичките си задължения като се отчитат всички аспекти на финансовото им състояние. Държавата-членка по произход изисква техническите бази за изчисляване на премиите да се съобщават на надзорните органи преди продукта да бъде разпространен.
Трета и четвърта алинеи се прилагат и когато се променят съществуващи договори.
Раздел 6
Застраховане срещу трудови злополуки
Член 207
Задължително застраховане срещу трудови злополуки
Държавите-членки може да изискват от всяко застрахователно предприятие, предлагащо на свой риск задължителни застраховки срещу трудови злополуки на тяхна територия да спазват специфичните разпоредби на националното им право, отнасящи се до такова застраховане, с изключение на разпоредбите за финансовия надзор, които са изключителен прерогатив на държавата-членка по произход.
ГЛАВА III
Специфични разпоредби за животозастраховането
Член 208
Забрана на задължителното прехвърляне на част от подписваческата дейност
Държавите-членки не изискват животозастрахователните предприятия да прехвърлят част от подписваческите си дейности, изброени в член 2, параграф 3 на организация или организации, посочени в националното законодателство.
Член 209
Премии за нови дейности
Премиите за нови дейности трябва да бъдат достатъчни, на основание разумни актюерски допускания, за да дадат възможност на животозастрахователните предприятия да изпълнят всички свои задължения, по-специално да формират адекватни технически резерви.
За тази цел могат да бъдат взети предвид всички аспекти на финансовото състояние на едно живото застрахователно предприятие, без притокът на ресурси, различни от премии, и печалбата върху тях да са системни и постоянни, така че това да може застраши платежоспособността на съответното предприятие в дългосрочен план.
ГЛАВА IV
Специални правила за презастраховането
Член 210
Презастраховане с ограничено поемане на риск
1. Държавите-членки гарантират, че застрахователните и презастрахователните предприятия, които сключват презастрахователни договори с ограничено поемане на риск или упражняват презастрахователни дейности с ограничено поемане на риск, са в състояние да определят, измерват, наблюдават, управляват, контролират и отчитат надлежно рисковете, произтичащи от тези договори или дейности.
2. За да гарантира прилагането на хармонизиран подход по отношение на презастрахователните дейности с ограничено поемане на риск, Комисията може да приема мерки за прилагане, уточняващи разпоредбите на параграф 1 във връзка с наблюдаването, управляването и контролирането на рисковете, произтичащи от презастрахователни дейности с ограничено поемане на риск.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, включително чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
3. За целите на параграфи 1 и 2 презастраховане с ограничено поемане на риск означава презастраховане, при което определената максимално възможна загуба, изразена като поетия максимален икономически риск, който възниква както поради поемането на значителен подписвачески риск, така и поради поемането на времеви риск, надхвърля размера на премията за целия срок на договора с ограничена, но значителна сума, при което поне един от следните признаци трябва да е допълнително налице:
а)
изрично и материално съобразяване на стойността на парите във времето;
б)
договорни разпоредби, които изравняват икономическите резултати между страните за целия срок на договора, за постигане на предвиденото прехвърляне на риска.
Член 211
Схема със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск
1. Държавите-членки допускат създаването на тяхна територия на схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, подлежащи на предварително надзорно одобрение.
2. За да се гарантира хармонизиран подход по отношение на схемите със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, Комисията приема мерки за прилагане, определящи следното:
а)
обхвата на лиценза;
б)
задължителните условия, които следва да бъдат част от всички сключвани договори;
в)
посочените в член 42 изисквания за квалификация и надеждност на лицата, които управляват схемата със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск;
г)
изисквания за квалификацията и надеждност на акционерите или членовете с квалифицирано участие в схемата със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск;
д)
надеждни административни и счетоводни процедури, адекватни механизми за вътрешен контрол и изисквания за управление на риска;
е)
изискванията за счетоводната, пруденциалната и статистическата информация;
ж)
изискванията за платежоспособност.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, включително чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
3. Схеми със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск, лицензирани преди 31 октомври 2012 г., параграф 1, се подчиняват на правото на държавата-членка, издала лиценз за схемата със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск. Всяка, обаче, нова дейност, започната от подобна схема със специална цел за алтернативно прехвърляне на застрахователен риск след тази дата, се подчинява на разпоредбите на параграфи 1 и 2.
ДЯЛ III
НАДЗОР НАД ГРУПА ОТ ЗАСТРАХОВАТЕЛНИ И ПРЕЗАСТРАХОВАТЕЛНИ ПРЕДПРИЯТИЯ
ГЛАВА I
Групов надзор: определения, приложно поле, обхват и нива
Раздел 1
Определения
Член 212
Определения
1. За целите на настоящия дял се прилагат следните определения:
а)
„предприятие, притежаващо дялово участие“ означава предприятие, което е или предприятие-майка, или друго предприятие, притежаващо дялово участие, или предприятие, свързано с друго предприятие посредством взаимоотношение, посочено в член 12, параграф 1 от Директива 83/349/ЕИО;
б)
„свързано предприятие“ означава предприятие, което е или дъщерно предприятие, или друго предприятие, от което е притежавано дялово участие, или предприятие, свързано с друго предприятие посредством взаимоотношение, посочено в член 12, параграф 1 от Директива 83/349/ЕИО;
в)
„група“ означава група от предприятия, която:
i)
се състои от предприятие, притежаващо дялово участие, от неговите дъщерни предприятия и от образувания, в които предприятието, притежаващо дялово участие, или неговите дъщерни предприятия имат дялово участие, както и от предприятията, свързани по между си посредством взаимоотношение, посочено в член 12, параграф 1 от Директива 83/349/ЕИО; или
ii)
се основава на създаването, по договор или по друг начин, на силни и устойчиви финансови връзки между тези предприятия, и които могат да включват взаимозастрахователни асоциации или асоциации от взаимозастрахователен тип, при условие че:
-
едно от тези предприятия действително упражнява, посредством координация на централно равнище, господстващо влияние върху решенията, включително финансовите решения, на другите предприятия, които са членове на групата; и
-
установяването и прекратяването на подобни отношения за целите на настоящия дял подлежи на предварително одобрение от страна на органа за групов надзор;
като предприятието, упражняващо координация на централно равнище, се счита за предприятие-майка, а останалите предприятия се считат за дъщерни;
г)
„орган за групов надзор“ - означава определеният съгласно член 247 надзорен орган, който е отговорен за надзор над група;
д)
„колегиум на надзорните органи“ означава постоянна, но гъвкава структура за сътрудничество и координация между надзорните органи на засегнатите държави-членки;
е)
„застрахователен холдинг“ означава предприятие-майка, което не е смесена финансова холдингова компания по смисъла на Директива 2002/87/ЕО и е с основен предмет на дейност придобиване и притежаване на дялови участия в дъщерни предприятия, когато тези дъщерни предприятия са изключително или главно застрахователни или презастрахователни предприятия, или застрахователни или презастрахователни предприятия от трета държава, като поне едно от тези дъщерни предприятия е застрахователно или презастрахователно предприятие;
ж)
„застрахователен холдинг със смесена дейност“ - предприятие-майка, различно от застрахователно предприятие, застрахователно предприятие от трета държава, презастрахователно предприятие, презастрахователно предприятие от трета държава, застрахователен холдинг или смесена финансова холдингова компания по смисъла на Директива 2002/87/ЕО, включващо поне едно застрахователно или презастрахователно предприятие сред дъщерните си предприятия.
2. За целите на настоящия дял надзорните органи разглеждат като предприятие-майка също всяко предприятие, което, според становището на надзорните органи, реално упражнява господстващо влияние върху друго предприятие.
Надзорните органи също разглеждат като дъщерно предприятие всяко предприятие, върху което, според становището на надзорните органи, предприятие-майка реално упражнява господстващо влияние.
Надзорните органи разглеждат като дялово участие също притежаването, пряко или косвено, на права на глас или капитал в предприятие, над което, според становището на надзорните органи, реално се упражнява значително влияние.
Раздел 2
Приложно поле и обхват
Член 213
Приложно поле на груповия надзор
1. Държавите-членки предвиждат осъществяването, на групово ниво, на надзор над застрахователни и презастрахователни предприятия - част от група, в съответствие с настоящия дял.
Разпоредбите на настоящата директива, които определят правилата за надзор над застрахователни и презастрахователни предприятия поотделно, продължават да се прилагат за такива предприятия, освен ако съгласно настоящия дял не е предвидено друго.
2. Държавите-членки гарантират, че надзорът на групово ниво се прилага, както следва:
а)
над застрахователни или презастрахователни предприятия, които са предприятия, притежаващи дялово участие в най-малко едно застрахователно предприятие, презастрахователно предприятие, застрахователно предприятие от трета държава или презастрахователно предприятие от трета държава, съгласно членове 218-258;
б)
над застрахователни или презастрахователни предприятия, предприятието-майка на които е застрахователен холдинг с централно управление в рамките на Общността, съгласно членове 218-258;
в)
над застрахователни или презастрахователни предприятия, предприятието-майка на които е застрахователен холдинг с централно управление извън рамките на Общността или е застрахователно или презастрахователно предприятие от трета държава, съгласно членове 260- 263;
г)
над застрахователни или презастрахователни предприятия, предприятието-майка на които е застрахователен холдинг със смесена дейност, съгласно член 265.
3. В посочените в параграф 2, букви а) и б) случаи, когато застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, или застрахователният холдинг с централно управление в рамките на Общността е свързано предприятие на регулирано образувание или смесена финансова холдингова компания, която е предмет на допълнителен надзор съгласно член 5, параграф 2 от Директива 2002/87/ЕО, органът за групов надзор може, след допитване до другите заинтересовани надзорни органи, да реши да не извършва на ниво застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие, или застрахователен холдинг, надзор върху концентрацията на риска съгласно член 244 от настоящата директива или надзор върху сделките в рамките на групата съгласно член 245 от настоящата директива, или и двете.
Член 214
Обхват на груповия надзор
1. Упражняването на групов надзор в съответствие с член 213 не включва задължение за надзорните органи да имат надзорна роля, на индивидуално ниво, по отношение на застрахователно предприятие от трета държава, презастрахователно предприятие от трета държава, застрахователен холдинг или застрахователен холдинг със смесена дейност, без да се засяга член 257 по отношение на застрахователните холдинги.
2. Органът за групов надзор може да реши, за всеки конкретен случай поотделно, да не включва определено предприятие в посочения в член 213 групов надзор, когато:
а)
предприятието се намира в трета държава, в която юридически пречки възпрепятстват предаването на необходимата информация, без да се засягат разпоредбите на член 229;
б)
предприятието, което следва да бъде включено, представлява незначителен интерес с оглед на целите на груповия надзор; или
в)
включването на предприятието би било неподходящо или подвеждащо с оглед на целите на груповия надзор.
При все това, когато няколко принадлежащи към една група предприятия, които са разглеждани на индивидуално ниво, могат съгласно първа алинея, буква б) да бъдат изключени, те трябва все пак да бъдат включени, ако те, взети заедно, представляват интерес, който не е незначителен.
Когато органът за групов надзор счита, че едно застрахователно или презастрахователно предприятие не следва да бъде включено в груповия надзор по първа алинея, букви б) или в), той се допитва до другите заинтересовани надзорни органи преди да вземе решение.
Когато органът за груповия надзор не включва застрахователно или презастрахователно предприятие в обхвата на груповия надзор по първа алинея, букви б) или в), надзорните органи на държавата-членка, в която това предприятие е установено, могат да изискат от предприятието, което е начело на групата, информация, която би могла да улесни упражнявания от тях надзор над съответното застрахователно или презастрахователно предприятие.
Раздел 3
Нива
Член 215
Крайно предприятие-майка на ниво на Общността
1. Когато застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие, или застрахователният холдинг, посочени в член 213, параграф 2, букви а) и б), е само по себе си дъщерно предприятие на друго застрахователно или презастрахователно предприятие или на друг застрахователен холдинг с централно управление в рамките на Общността, членове 218-258 се прилагат само на ниво на крайното застрахователно или презастрахователно предприятие-майка, или на крайния застрахователен холдинг с централно управление в рамките на Общността.
2. Когато крайното застрахователно или презастрахователно предприятие-майка или крайният застрахователен холдинг с централно управление в рамките на Общността, посочени в параграф 1, е дъщерно предприятие на предприятие, предмет на допълнителен надзор съгласно член 5, параграф 2 от Директива 2002/87/ЕО, органът за групов надзор може, след консултация с другите заинтересовани надзорни органи, да реши да не извършва на ниво крайно предприятие-майка надзор върху концентрацията на риска съгласно член 244, надзор върху сделките в рамките на групата съгласно член 245, или и двете.
Член 216
Крайно предприятие-майка на национално ниво
1. Когато централното управление на посоченото в член 213, параграф 2, букви а) и б) застрахователно или презастрахователно предприятие или на застрахователен холдинг с централно управление в рамките на Общността се намира в държава-членка, различна от тази, в която се намира централното управление на крайното предприятие-майка на ниво на Общността съгласно член 215, държавите-членки могат да разрешат на надзорните си органи, след консултация до органа за групов надзор и крайното предприятие-майка на ниво на Общността да решат да подложат на групов надзор крайното застрахователно или презастрахователно предприятие-майка или крайния застрахователен холдинг на национално ниво.
В такъв случай надзорният орган обосновава решението си както пред органа за групов надзор, така и пред крайното предприятие-майка на ниво на Общността.
Членове 218-258 се прилагат mutatis mutandis при спазване на разпоредбите, предвидени в параграфи 2-6.
2. Надзорният орган може да ограничи груповия надзор върху крайното предприятие-майка на национално ниво до един или няколко раздела от глава II.
3. Когато надзорният орган реши да приложи за крайното предприятие-майка на национално ниво глава II, раздел 1, изборът на метод, направен съгласно член 220 от органа за групов надзор по отношение на крайното предприятие-майка на ниво на Общността съгласно член 215, се признава за окончателен и се прилага от надзорния орган в съответната държава-членка.
4. Когато надзорният орган реши да приложи за крайното предприятие-майка на национално ниво глава II, раздел 1 и когато крайното предприятие-майка на ниво на Общността съгласно член 215, е получило в съответствие с член 231 или 233, параграф 5 разрешение да изчислява груповото капиталово изискване за платежоспособност както и капиталовото изискване за платежоспособност на застрахователните и презастрахователните предприятия от групата въз основа на вътрешен модел, това решение се признава за окончателно и се прилага от надзорния орган в съответната държава-членка.
В този случай, ако надзорният орган прецени, че рисковият профил на крайното предприятие-майка на национално ниво се отклонява значително от вътрешния модел, одобрен на ниво на Общността, и докато предприятието не отрази надлежно забележките на надзорния орган, надзорният орган може да реши да наложи добавяне на капитал към изчисленото чрез прилагане на този модел групово капиталово изискване за платежоспособност на това предприятие или при извънредни обстоятелства, когато такова добавяне на капитал не би било подходящо, да изиска от предприятието да изчислява своето групово капиталово изискване за платежоспособност въз основа на стандартната формула.
Надзорният орган обосновава това решение както пред органа за групов надзор, така и пред предприятието.
5. Когато надзорният орган реши да приложи глава II, раздел 1спрямо крайното предприятие-майка на национално ниво, на това предприятие не се разрешава да подава съгласно член 236 или 243 заявления за получаване на разрешение за прилагане на членове 238-239 по отношение на което и да било от неговите дъщерни предприятия.
6. Когато държавите-членки разрешат на надзорните си органи да вземат посоченото в параграф 1 решение, те предвиждат такова решение да не може да бъде взето или поддържано, когато крайното предприятие-майка на национално ниво, е дъщерно предприятие на крайно предприятие на ниво на Общността, посочено в член 215, и последното е получило съгласно член 237 или 243 разрешение за прилагане на членове 238-239 по отношение на това дъщерно предприятие.
7. Комисията може да приема мерки за прилагане, определящи обстоятелствата, при които посоченото в параграф 1 решение може да бъде взето.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 217
Предприятие-майка обхващащо няколко държави-членки
1. Когато държавите-членки разрешат на надзорните си органи да вземат посоченото в член 216 решение, те също им разрешават да вземат решение за сключване на споразумение с надзорните органи в други държави-членки, в които се намира друго свързано крайно предприятие-майка на национално ниво с оглед на осъществяване на групов надзор на ниво под-група, обхващаща няколко държави-членки.
Когато съответните надзорни органи са сключили споразумение, посочено в първа алинея, груповият надзор не се осъществява на ниво на посоченото в член 216 крайно предприятие-майка, намиращо се в държава-членка, различна от държавата-членка, в която се намира посочената в настоящия параграф, първа алинея под-група.
2. Член 216, параграфи 2-6 се прилагат mutatis mutandis.
3. Комисията може да приема мерки за прилагане, определящи обстоятелствата, при които посоченото в параграф 1 решение може да бъде взето.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
ГЛАВА II
Финансово състояние
Раздел 1
Групова платежоспособност
Подраздел 1
Общи разпоредби
Член 218
Надзор над груповата платежоспособност
1. Надзорът над групова платежоспособност се упражнява в съответствие с параграфи 2 и 3 от настоящия член, с член 246 и с глава III.
2. В посочения в член 213, параграф 2, буква а) случай държавите-членки изискват от застрахователните или презастрахователните предприятия, притежаващи дялово участие, да гарантират, че наличните допустими собствени средства в групата са винаги най-малко равни на груповото капиталово изискване за платежоспособност, изчислено в съответствие с подраздели 2, 3 и 4.
3. В посочения в член 213, параграф 2, буква б) случай държавите-членки изискват от застрахователните и презастрахователните предприятия в група, да гарантират, че наличните допустими собствени средства в групата са винаги най-малко равни на груповото капиталово изискване за платежоспособност, изчислено в съответствие с подраздел 5.
4. Посочените в параграфи 2 и 3 изисквания са предмет на надзорен преглед от страна на органа за групов надзор съгласно глава III. Член 136 и член 138, параграфи 1-4 се прилагат mutatis mutandis.
5. Щом предприятието, притежаващо дялово участие, установи и информира органа за групов надзор, че е нарушено груповото капиталово изискване за платежоспособност или че е налице риск от нарушаване в следващите три месеца, органът за групов надзор информира другите надзорни органи в колегиума на надзорните органи, който анализира състоянието на групата.
Член 219
Честота на изчисляване
1. Органът за групов надзор гарантира, че посочените в член 218, параграфи 2 и 3 изчисления се извършват ежегодно от застрахователните или от презастрахователните предприятия, притежаващи дялово участие, или от застрахователния холдинг.
Необходимите използвани данни и резултатите от изчислението се представят на органа за групов надзор от застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, или, ако начело на групата не е застрахователно или презастрахователно предприятие, от застрахователния холдинг, или от предприятие от групата, определено от органа за групов надзор след допитване до другите заинтересовани надзорни органи и до самата група.
2. Застрахователното и презастрахователно предприятие и застрахователният холдинг наблюдават постоянно груповото капиталово изискване за платежоспособност. Когато рисковият профил на групата се отклонява значително от допусканията, стоящи в основата на последното отчетено групово капиталово изискване за платежоспособност, груповото капиталово изискване за платежоспособност се преизчислява незабавно и се отчита пред органа за групов надзор.
Когато съществува доказателство, посочващо че рисковият профил на групата се е променил значително от датата на последно отчитане на груповото капиталово изискване за платежоспособност, органът за групов надзор може да изиска преизчисляване на груповото капиталово изискване за платежоспособност.
Подраздел 2
Избор на метод за изчисляване и общи принципи
Член 220
Избор на метод
1. Изчисляването на платежоспособността на ниво група от посочените в член 213, параграф 2, буква а) застрахователни и презастрахователни предприятия се извършва в съответствие с техническите принципи и с един от методите, изложени в членове 221-233.
2. Държавите-членки предвиждат, че изчисляването на платежоспособността на ниво група от посочените в член 213, параграф 2, буква а) застрахователни и презастрахователни предприятия се извършва в съответствие с метод 1, описан в членове 230-232.
Държавите-членки разрешават обаче на своите надзорни органи, когато те поемат ролята на органи за групов надзор по отношение на определена група, да решат, след допитване до другите заинтересовани надзорни органи и до самата група, дали да приложат груповия метод 2, описан в членове 233 и 234, или комбинация между метод 1 и 2, при условие че прилагането единствено на метод 1 не би било целесъобразно.
Член 221
Включване на пропорционален дял
1. При изчисляването на груповата платежоспособност се взема предвид пропорционалният дял, притежаван от предприятието, притежаващо дялово участие, в неговите свързани предприятия.
За целите на първа алинея пропорционалният дял обхваща едно от двете:
а)
процента, използван за изготвяне на консолидираните счетоводни отчети, когато се използва метод 1;
б)
пропорционалния дял от записания капитал, притежаван пряко или косвено от предприятието, притежаващо дялово участие, когато се използва метод 2.
Независимо от използвания метод обаче, когато свързаното предприятие е дъщерно предприятие и не разполага с достатъчно допустими собствени средства, за да покрие капиталовото си изискване за платежоспособност, общият недостиг от средства на дъщерното предприятие се взема предвид.
Когато по мнение на надзорните органи отговорността на предприятието-майка, притежаващо дял от капитала, е строго ограничена до този дял от капитала, органът за групов надзор може независимо от това да разреши недостигът от средства на дъщерното предприятие да бъде взет предвид на пропорционална основа.
2. Органът за групов надзор, след консултация с другите заинтересовани надзорни органи и със самата група, определя пропорционалния дял, който се взема предвид в следните случаи:
а)
когато не са налице капиталови връзки между някои от предприятията в групата;
б)
когато надзорният орган е определил че притежаваните, пряко или косвено, права на глас или капитал от едно предприятие могат да бъдат квалифицирани като участие, тъй като според становището на надзорния орган спрямо въпросното предприятие реално се упражнява значително влияние;
в)
когато надзорен орган е определил, че едно предприятие е предприятие-майка на друго предприятие, понеже, по мнението на надзорния орган, то действително упражнява господстващо влияние над другото предприятие.
Член 222
Изключване на двойното използване на допустими собствени средства
1. Не се позволява двойното използване на собствени средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност, между различните застрахователни или презастрахователни предприятия, които се включват в изчислението.
За тази цел при изчисляване на груповата платежоспособност, при условие че описаните в подраздел 4 методи не предвиждат обратното, се изключват следните суми:
а)
стойността на всеки актив на застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, който представлява източник за финансиране на собствени средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на едно от свързаните с него застрахователни или презастрахователни предприятия;
б)
стойността на всеки актив на застрахователно или презастрахователно предприятие, свързано със застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие, който представлява източник за финансиране на собствени средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на това застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие;
в)
стойността на всеки актив на застрахователно или презастрахователно предприятие, свързано със застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие, който представлява източник за финансиране на собствени средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на всяко друго застрахователно или презастрахователно предприятие, свързано с това застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие.
2. Без да се засяга параграф 1, в изчислението могат да бъдат включени следните елементи, доколкото те са допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на съответното свързано предприятие:
а)
излишъкът от средства, попадащи в обхвата на член 91, параграф 2, възникващ в животозастрахователно или презастрахователно предприятие, свързано със застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие, чиято групова платежоспособност се изчислява;
б)
записан, но невнесен капитал на застрахователно или презастрахователно предприятие, свързано със застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие, чиято групова платежоспособност се изчислява.
При все това следните елементи се изключват от изчислението:
i)
записан, но невнесен капитал, който представлява потенциално задължение за предприятието, притежаващо дялово участие;
ii)
записан, но невнесен капитал на застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие, който представлява потенциално задължение за свързаното застрахователно или презастрахователно предприятие;
iii)
записан, но невнесен капитал на свързано застрахователно или презастрахователно предприятие, който представлява потенциално задължение за друго застрахователно или презастрахователно предприятие, свързано с притежаващото дялово участие застрахователно или презастрахователно предприятие.
3. Когато надзорните органи преценят, че някои, различни от посочените в параграф 2, собствени средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на свързано застрахователно или презастрахователно предприятие, не могат да бъдат реално осигурени в наличност, за да покрият капиталовото изискване за платежоспособност на застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, чиято групова платежоспособност се изчислява, тези собствени средства могат да се включат в изчислението, доколкото те са допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на свързаното предприятие.
4. Сумата на посочените в параграфи 2 и 3 собствени средства не може да превишава капиталовото изискване за платежоспособност на свързаното застрахователно или презастрахователно предприятие.
5. Допустимите собствени средства на застрахователно или презастрахователно предприятие, свързано със застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, чиято групова платежоспособност се изчислява, които са обект на предварително разрешение от страна на надзорния орган съгласно член 90, могат да бъдат включени в изчислението само ако са надлежно разрешени от надзорния орган, отговорен за надзора над свързаното предприятие.
Член 223
Изключване на капитала, генериран в рамките на групата
1. При изчисляване на груповата платежоспособност не се вземат предвид собствените средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност, които възникват от реципрочно финансиране между застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, и всяко едно от следните предприятия:
а)
свързано предприятие;
б)
предприятие, притежаващо дялово участие;
в)
друго предприятие, свързано с някое от участващите в него предприятия.
2. Когато се изчислява груповата платежоспособност, не се вземат предвид собствените средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на застрахователно или презастрахователно предприятие, свързано със застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, чиято групова платежоспособност се изчислява, когато съответните собствени средства възникват от реципрочно финансиране с всяко предприятие, което е свързано със застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие.
3. Счита се, че съществува реципрочно финансиране, когато застрахователно или презастрахователно предприятие, или всяко негово свързано предприятие притежава акции или дялове, или отпуска заеми на друго предприятие, което пряко или косвено притежава собствени средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на първото предприятие.
Член 224
Оценка
Стойността на активите и пасивите се определя съгласно член 75.
Подраздел 3
Прилагане на методите за изчисляване
Член 225
Свързани застрахователни и презастрахователни предприятия
Когато застрахователното или презастрахователното предприятие има повече от едно свързано застрахователно или презастрахователно предприятие, груповата платежоспособност се изчислява, като се включва всяко едно от тези свързани застрахователни или презастрахователни предприятия.
Държавите-членки могат да предвидят, че когато централното управление на свързаното застрахователно или презастрахователно предприятие е в държава-членка, различна от тази на застрахователното или презастрахователно предприятие, чиято групова платежоспособност се изчислява, при изчислението се взема предвид, по отношение на свързаното предприятие, капиталовото изискване за платежоспособност и собствените средства, допустими за покриване на това изискване, определени от другата държава-членка.
Член 226
Междинни застрахователни холдинги
1. При изчисляване на груповата платежоспособност на застрахователно или презастрахователно предприятие, което посредством застрахователен холдинг притежава участие в свързано застрахователно предприятие, свързано презастрахователно предприятие, застрахователно или презастрахователно предприятие от трета държава, се взема предвид състоянието на този застрахователен холдинг.
Единствено за целите на това изчисление междинният застрахователен холдинг се третира като застрахователно или презастрахователно предприятие, подчинено на изложените в дял I, глава VI, раздел 4, подраздели 1, 2 и 3 правила по отношение на капиталовото изискване за платежоспособност, и на изложените в дял I, глава VI, раздел 3, подраздели 1, 2 и 3 условия по отношение на собствените средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност.
2. В случай че междинният застрахователен холдинг притежава подчинен дълг или други допустими собствени средства, подложени на ограничения съгласно член 98, те се признават като допустими собствени средства до размера, изчислен при прилагане на ограниченията съгласно член 98 към общия размер на допустимите собствени средства на ниво група спрямо капиталовото изискване за платежоспособност на ниво група.
Допустимите собствени средства на междинен застрахователен холдинг, за които би се изисквало предварително разрешение от страна на надзорния орган съгласно член 90, когато са притежание на застрахователно или презастрахователно предприятие, могат да бъдат включени в изчислението на груповата платежоспособност единствено, ако те са били надлежно разрешени от органа за групов надзор.
Член 227
Свързани застрахователни и презастрахователни предприятия от трета държава
1. При изчисляване в съответствие с член 233 на груповата платежоспособност на застрахователно или презастрахователно предприятие, което е предприятие, притежаващо дялово участие от застрахователно или презастрахователно предприятие от трета държава, последното се третира, единствено за целите на изчислението, като свързано застрахователно или презастрахователно предприятие.
Когато обаче третата страна, в която се намира централното управление на това предприятие, изисква то да има лиценз и му налага режим за платежоспособност, най-малко еквивалентен на посочения в дял I, глава VI, държавите-членки могат да предвидят, че изчислението взема предвид, по отношение на това предприятие, капиталовото изискване за платежоспособност и собствените средства, допустими за удовлетворяване на това изискване, както са предвидени от съответната трета държава.
2. Проверката на еквивалентността на режима на третата страна се осъществява от органа за групов надзор при поискване от страна на предприятието, притежаващо дялово участие, или по собствена инициатива.
При извършването на това органът за групов надзор се допитва до другите заинтересовани надзорни органи и до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор преди вземане на решение относно еквивалентността.
3. Комисията може да приема мерки за прилагане, които уточняват критериите за оценяване дали режимът за платежоспособност в трета държава е еквивалентен на определения в дял I, глава VI.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
4. Комисията може да приеме, след допитване до Европейския комитет по застрахователно и професионално пенсионно осигуряване и в съответствие с посочената в член 301, параграф 2 процедура и като взема предвид критериите, приети съгласно параграф 3 от настоящия член, решение относно еквивалентността на режима за платежоспособност на трета държава спрямо изложеното в дял I, глава VI.
Тези решения биват редовно преразглеждани, за да вземат предвид промените на режима за платежоспособност, изложен в дял I, глава VI, и промените на режима за платежоспособност на третата държава.
5. Когато съгласно параграф 4 Комисията приема решение относно еквивалентността на режима за платежоспособност в трета държава параграф 2 не се прилага.
Когато приетото от Комисията решение съгласно параграф 4 заключава че режимът за платежоспособност на третата държава не е еквивалентен, посочения в параграф 1, втора алинея вариант, според който се вземат предвид капиталовото изискване за платежоспособност и собствените средства, както са предвидени от съответната трета държава, не е приложим и застрахователното или презастрахователното предприятие от третата страна се третира изцяло съгласно параграф 1, първа алинея.
Член 228
Свързани кредитни институции, инвестиционни посредници и финансови институции
При изчисляване на груповата платежоспособност на застрахователно или презастрахователно предприятие, което е предприятие, притежаващо дялово участие в кредитна институция, инвестиционен посредник или финансова институция, държавите-членки разрешават на своите застрахователни или презастрахователни предприятия, притежаващи дялово участие, да прилагат mutatis mutandis метод 1 или 2, представени в приложение I към Директива 2002/87/ЕО. Представеният в това приложение метод 1 се прилага обаче, само когато органът за групов надзор е удовлетворен от нивото на интегрираното управление и вътрешния контрол по отношение на структурите, които са включени в обхвата на консолидацията. Избраният метод се прилага последователно във времето.
Държавите-членки разрешават обаче на своите надзорни органи, когато те поемат ролята на органи за групов надзор по отношение на определена група, да вземат решение при поискване от страна на предприятието, притежаващо дялово участие, или по собствена инициатива за приспадане на дяловото участие съгласно параграф 1 от собствените средства, допустими за покриване на груповата платежоспособност на предприятието, притежаващо дялово участие.
Член 229
Липса на достъп до необходимата информация
Когато информацията, необходима за изчисляване на груповата платежоспособност на застрахователно или презастрахователно предприятие, по отношение на свързано предприятие с централно управление в държава-членка или в трета страна, не е достъпна за съответните надзорни органи, счетоводната стойност на това предприятие в застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, се приспада от собствените средства, допустими за покриване на груповата платежоспособност.
В този случай нереализираните печалби, които са свързани с това дялово участие, не се признават за собствени средства, допустими за покриване на груповата платежоспособност.
Подраздел 4
Методи за изчисляване
Член 230
Метод № 1 (основен метод): Метод, основан на счетоводно консолидиране
1. Изчисляването на груповата платежоспособност на застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, се извършва въз основа на консолидираните счетоводни отчети.
Груповата платежоспособност на застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, е разликата между:
а)
собствените средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност, изчислени въз основа на консолидирани данни;
б)
капиталовото изискване за платежоспособност на ниво група, изчислено въз основа на консолидирани данни.
Предвидените в дял I, глава VI, раздел 3, подраздели 1, 2 и 3 и в дял I, глава VI, раздел 4, подраздели 1, 2 и 3 правила се прилагат за изчисляването на собствените средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност, и на капиталовото изискване за платежоспособност на ниво група въз основа на консолидирани данни.
2. Капиталовото изискване за платежоспособност на ниво група въз основа на консолидирани данни (консолидирано групово капиталово изискване за платежоспособност) се изчислява въз основа или на стандартната формула, или на одобрен вътрешен модел по начин, съответстващ на общите принципи съгласно дял I, глава VI, раздел 4, подраздели 1 и 2 и дял I, глава VI, раздел 4, подраздели 1 и 3, съответно.
Консолидираното групово капиталово изискване за платежоспособност представлява най-малко сумата на следните позиции:
а)
минималното капиталово изискване, посочено в член 129, на застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие;
б)
пропорционалният дял от минималното капиталово изискване на свързаните застрахователни и презастрахователни предприятия.
Тази минимална сума се покрива от определените в член 98, параграф 4 допустими основни собствени средства.
С цел да бъде определено, дали тези допустими собствени средства отговарят на изискванията за покриване на минималното консолидирано групово капиталово изискване за платежоспособност, се прилагат mutatis mutandis предвидените в членове 221-229 принципи. Член 139, параграфи 1 и 2 се прилага mutatis mutandis.
Член 231
Вътрешен модел на групата
1. В случай на заявление за разрешение за изчисляване на консолидираното групово капиталово изискване за платежоспособност, както и на капиталовото изискване за платежоспособност на застрахователните и презастрахователните дружества от дадена група въз основа на вътрешен модел, подадено от застрахователно или презастрахователно предприятие и свързаните с него дружества, или съвместно от свързаните дружества на застрахователен холдинг, съответните надзорни органи си сътрудничат при вземането на решение дали да предоставят такова разрешение, както и при определянето на реда и условията (ако има такива), на които такова разрешение подлежи.
Посоченото в първа алинея заявление се подава само пред органа за групов надзор.
Той незабавно уведомява другите участващи надзорни органи.
2. Съответните надзорни органи полагат усилия в рамките на правомощията си да достигнат до общо решение относно заявлението в срок от шест месеца от датата, на която органът за групов надзор е получил пълното заявление.
Органът за групов надзор незабавно препраща пълното заявление на другите надзорни органи.
3. По време на посочения в параграф 2 период органът за групов надзор и който и да е от заинтересовани надзорни органи могат да се допитат до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор. До комитета може да се извършва допитване и по искане на предприятието, притежаващо дялово участие.
При допитване до комитета се уведомяват всички заинтересовани надзорни органи и посоченият в параграф 2 период се удължава с два месеца.
4. При липса на допитване до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор съгласно параграф 3, първа алинея и на общо решение на съответните надзорни органи в срок от шест месеца след датата на получаване на пълното заявление от органа за групов надзор, последният изисква Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор да изрази становището си пред всички засегнати надзорни органи в рамките на следващите два месеца. Органът за групов надзор взема решение в срок от три седмици след получаване на становището, като изцяло отчита неговото съдържание.
5. Независимо дали е извършено допитване до комитета, решението на органа за групов надзор съдържа пълни мотиви и взема предвид изразените становища на другите засегнати надзорни органи.
Органът за групов надзор предоставя решението си на заявителя и на другите засегнати надзорни органи.
Съответните надзорни органи спазват решението.
6. Ако съответните надзорни органи не достигнат до общо решение в рамките на посочения съответно в параграфи 2 и 3 период, органът за надзор групов надзор взема самостоятелно решение относно заявлението.
При вземане на своето решение органът за групов надзор надлежно взема предвид следното:
а)
становищата или резервите на другите засегнати надзорни органи, изразени в рамките на приложимия период;
б)
при допитване до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор - становището на комитета.
Решението съдържа пълни мотиви, както и обяснение за всяко значително отклонение от приетите от Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор позиции.
Органът за групов надзор предава решението на заявителя и на другите заинтересовани надзорни органи.
Това решение се признава за определящо и се прилага от съответните надзорни органи.
7. Когато някой от съответните надзорни органи счита, че рисковият профил на негово поднадзорно застрахователно или презастрахователно предприятие се отклонява значително от допусканията, стоящи в основата на одобрения на ниво група вътрешен модел и докато предприятието не отстрани надлежно забележките на надзорния орган, този орган може да наложи съгласно член 37 добавяне на капитал към изчисленото чрез прилагане на този вътрешен модел капиталово изискване за платежоспособност на това застрахователно или презастрахователно предприятие.
При извънредни обстоятелства, когато такова добавяне на капитал не би било подходящо, надзорният орган може да изиска от съответното предприятие да изчислява своето капиталово изискване за платежоспособност на базата на стандартната формула, посочена в дял I, глава VI, раздел 4, подраздели 1 и 2. В съответствие с член 37, параграф 1, букви а) и б), надзорният орган може да наложи добавяне на капитал към капиталовото изискване за платежоспособност на това застрахователно или презастрахователно предприятие, изчислено чрез прилагане на стандартната формула.
Надзорният орган обосновава всяко посочено в алинеи първа и втора решение както пред органа за групов надзор, така и пред застрахователното или презастрахователното предприятие.
Член 232
Добавяне на капитал при група
Когато се определя дали консолидираното групово капиталово изискване за платежоспособност отразява по подходящ начин рисковия профил на групата, органът за групов надзор отделя специално внимание на всеки случай, в който обстоятелствата, посочени в член 37, параграф 1, букви от а) до в), могат да се проявят на ниво група, особено когато:
а)
специфичен риск, съществуващ на ниво група, не би бил покрит в достатъчна степен от стандартната формула или използвания вътрешен модел, тъй като неговото количествено измерение е трудно определимо;
б)
добавянето на капитал към капиталовото изискване за платежоспособност на свързаните застрахователни или презастрахователни предприятия е наложено от съответните надзорни органи съгласно член 37 и член 231, параграф 7.
Когато рисковият профил на групата не е подходящо отразен, може да бъде наложено добавяне на капитал към консолидираното групово капиталово изискване за платежоспособност.
Член 37, параграфи 1-5 и мерките за прилагане, взети в съответствие с член 37, параграф 6, се прилагат mutatis mutandis.
Член 233
Метод № 2 (алтернативен метод): Метод на приспадане и агрегиране
1. Груповата платежоспособност на застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, е разликата между:
а)
агрегираните допустими собствени средства на групата съгласно параграф 2;
б)
стойността на свързаното застрахователно или презастрахователно предприятие в застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, и агрегираното групово капиталово изискване за платежоспособност съгласно параграф 3.
2. Агрегираните допустими собствени средства на групата са сумата от:
а)
собствени средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие;
б)
пропорционалния дял на застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, от собствени средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на свързаните застрахователни или презастрахователни предприятия.
3. Агрегираното групово капиталово изискване за платежоспособност е сумата от:
а)
капиталовото изискване за платежоспособност на застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие;
б)
пропорционалния дял от капиталовото изискване за платежоспособност на свързаните застрахователни или презастрахователни предприятия.
4. Ако участието в свързаните застрахователни или презастрахователни предприятия е изцяло или отчасти косвено, то стойността на свързаните застрахователни или презастрахователни предприятия в застрахователното или презастрахователното предприятие, притежаващо дялово участие, включва стойността на това косвено участие, като се вземе предвид последователността на съответните участия, а позициите, посочени в букви б) от параграфи 2 и 3, включват съответстващите пропорционални дялове от собствените средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност на свързаните застрахователни или презастрахователни предприятия и съответно от капиталовото изискване за платежоспособност на свързаните застрахователни или презастрахователни предприятия.
5. Във връзка със заявление за получаване на разрешение за изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност на застрахователни и презастрахователни предприятия от група въз основа на вътрешен модел, представено от застрахователно или презастрахователно предприятие и неговите свързани предприятия, или съвместно от свързаните предприятия на застрахователен холдинг, член 231 се прилага mutatis mutandis.
6. Когато се определя дали агрегираното групово капиталово изискване за платежоспособност, изчислено съгласно параграф 3, отразява по подходящ начин рисковия профил на групата, съответните надзорни органи отделят специално внимание на специфичните рискове, съществуващи на ниво група, които не биха били покрити в достатъчна степен, тъй като тяхното количествено измерение е трудно определимо.
Когато рисковият профил на групата се отклонява значително от допусканията, стоящи в основата на агрегираното групово капиталово изискване за платежоспособност, може да бъде наложено добавяне на капитал към агрегираното групово капиталово изискване за платежоспособност.
Член 37, параграфи 1 - 5 и мерките за прилагане, взети в съответствие с член 37, параграф 6, се прилагат mutatis mutandis.
Член 234
Мерки за прилагане
Комисията приема мерки за прилагане, определящи техническите принципи и методи, изложени в членове 220-229, както и прилагането на членове 230-233, за да гарантира еднаквото прилагане в рамките на Общността.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Подраздел 5
Надзор над груповата платежоспособност при застрахователни и презастрахователни предприятия, които са дъщерни предприятия на застрахователен холдинг
Член 235
Групова платежоспособност на застрахователен холдинг
Когато застрахователните и презастрахователните предприятия са дъщерни предприятия на застрахователен холдинг, органът за групов надзор гарантира, че изчислението на платежоспособността на групата се осъществява на ниво застрахователен холдинг съгласно от член 220, параграф 2 до член 233.
За целите на това изчисление предприятието-майка се третира като застрахователно или презастрахователно предприятие, подчинено на изложените в дял I, глава VI, раздел 4, подраздели 1, 2 и 3 правила по отношение на капиталовото изискване за платежоспособност, и на изложените в дял I, глава VI, раздел 3, подраздели 1, 2 и 3 условия по отношение на собствените средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност.
Подраздел 6
Надзор над груповата платежоспособност за групи с централизирано управление на риска
Член 236
Дъщерни предприятия на застрахователно или презастрахователно предприятие: условия
Държавите-членки предвиждат изложените в членове 238 и 239 правила да се прилагат за всяко застрахователно или презастрахователно предприятие, което е дъщерно предприятие на застрахователно или презастрахователно предприятие, когато е изпълнено всяко едно от следните условия:
а)
дъщерното предприятие, по отношение на което органът за групов надзор не е взел решение съгласно член 214, параграф 2, е включено в груповия надзор, осъществяван от органа за групов надзор на ниво предприятие-майка в съответствие с настоящия дял;
б)
процедурите за управление на риска и механизмите за вътрешен контрол на предприятието-майка покриват дъщерното предприятие и предприятието-майка отговаря на изискванията на надзорните органи по отношение на благоразумното управление на дъщерното предприятие;
в)
предприятието-майка е получило съгласието, посочено в член 246, параграф 4, трета алинея;
г)
предприятието-майка е получило съгласието, посочено в член 256, параграф 2;
д)
от страна на предприятието-майка е представено заявление за получаване на разрешение за прилагане на членове 238 и 239 и въпросното заявление е получило положителен отговор съгласно предвидената в член 237 процедура.
Член 237
Дъщерни предприятия на застрахователно или презастрахователно предприятие: решение относно заявлението
1. При подадени заявления за получаване на разрешения за статут, подлежащ на правилата по членове 238 и 239, съответните надзорни органи си сътрудничат в рамките на колегиума на надзорните органи и се консултират по всички въпроси при вземане на решение за предоставяне или отхвърляне на исканото разрешение и определяне на реда и условията (ако има такива), на които такова разрешение следва да подлежи.
Заявление от типа, посочен в първа алинея, се представя единствено пред надзорния орган, лицензирал дъщерното предприятие. Този надзорен орган уведомява и предава пълното заявление на другите участващи надзорни органи в рамките на колегиума на надзорните органи незабавно.
2. Съответните надзорни органи полагат усилия в рамките на правомощията си да достигнат до общо решене относно заявлението в срок от три месеца от датата, на която всички надзорни органи в рамките на колегиума на надзорните органи са получили пълното заявление.
3. Докато тече посоченият в параграф 2 срок, при възникване на различие в мненията относно одобряването на посоченото в параграф 1 заявление органът за групов надзор или който и да е друг от съответните надзорните органи може да се допита до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор. За допитването до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор трябва да бъдат уведомени всички заинтересовани надзорни органи, като посоченият в параграф 2 срок се удължи с един месец.
Когато е било извършено допитване до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, съответните надзорни органи надлежно вземат под внимание неговото становище, преди да вземат съвместно решение.
4. Надзорният орган, издал лиценз на дъщерното предприятие, предава на заявителя посоченото в параграфи 2 и 3 съвместно решение, в което се съдържат пълни мотиви, както и обяснение за всяко значително отклонение от позициите, приети от Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, когато до него е извършено допитване. Съвместното решение се признава за окончателно и се прилага от надзорните органи в съответните държави-членки.
5. Ако съответните надзорни органи не достигнат до общо решение в рамките на сроковете, посочени съответно в параграфи 2 и 3, органът за групов надзор взема самостоятелно решение по отношение на заявлението.
При вземане на решение органът за групов надзор надлежно разглежда следното:
а)
становищата или резервите на другите засегнати надзорни органи, изразени в рамките на приложимия период;
б)
резервите на другите надзорни органи в колегиума на надзорните органи, изразени в рамките на приложимия срок;
в)
когато е направено допитване до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, даденото от него становище.
Решението съдържа пълни мотиви, както и обяснение за всяко значително отклонение от резервите на другите засегнати надзорни органи и становището на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор. Органът за групов надзор предава решението на заявителя и на другите заинтересовани надзорни органи копие от това решение.
Член 238
Дъщерни предприятия на застрахователно или презастрахователно предприятие: определяне на капиталовото изискване за платежоспособност
1. Без да се засяга член 231, капиталовото изискване за платежоспособност на дъщерно предприятие се изчислява в съответствие с параграфи 2, 4 и 5 от настоящия член.
2. Ако капиталовото изискване за платежоспособност на дъщерното дружество е изчислено въз основа на вътрешен модел, одобрен на ниво група съгласно член 231, и надзорният орган, лицензирал дъщерното дружество, счете, че неговият рисков профил се отклонява значително от вътрешния модел, и докато дружеството не разгледа надлежно проблемите, установени от надзорния орган, този орган може в посочените в член 37 случаи да предложи на органа за групов надзор да определи за дъщерното дружество добавяне на капитал към капиталовото изискване за платежоспособност, което е резултат от прилагането на такъв модел, или при изключителни обстоятелства, когато подобно изискване за добавяне на капитал не би било уместно, да изиска от това дружество да изчисли капиталовото изискване за платежоспособност въз основа на стандартната формула. Надзорният орган обсъжда своето предложение в рамките на колегиума на надзорните органи и обосновава това решение както пред дъщерното предприятие, така и пред колегиума на надзорните органи.
3. Когато капиталовото изискване за платежоспособност на дъщерното дружество се изчислява на базата на стандартната формула и надзорният орган, лицензирал дъщерното дружество, счете, че рисковият профил на дружеството се отклонява значително от допусканията, залегнали в стандартната формула, и докато дружеството не разгледа надлежно проблемите, установени от надзорния орган, този орган може в изключителни случаи да предложи да се изиска от предприятието да замени част от параметрите, използвани в изчисляването на стандартната формула, с параметри, специфични за това предприятие, при изчисляване на модулите на животозастрахователния, общия и здравния застрахователен подписвачески риск, в съответствие с член 110 или в посочените в член 37 случаи, да определи за дъщерното дружество добавяне на капитал към капиталовото изискване за платежоспособност.
Надзорният орган обсъжда своето предложение в рамките на колегиума на надзорните органи и обосновава това решение както пред дъщерното предприятие, така и пред колегиума на надзорните органи.
4. Колегиумът на надзорните органи прави всичко, което е в кръга на правомощията му, за да постигне съгласие относно предложението на надзорния орган, лицензирал дъщерното предприятие, или относно други възможни мерки.
5. Ако надзорният орган и органът за групов надзор не достигнат до съгласие, в срок един месец от предложението на надзорния орган въпросът се отнася за консултиране до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, който се произнася по случая в срок от два месеца.
Надзорният орган, лицензирал дъщерното предприятие, разглежда надлежно полученото становище преди да вземе окончателно решение.
Решението съдържа пълни мотиви и отчита мненията и резервите на другите съответни надзорни органи в рамките на колегиума на надзорните органи и становището на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор.
Решението се представя на дъщерното предприятие и на колегиума на надзорните органи.
Член 239
Дъщерни предприятия на застрахователно или презастрахователно предприятие: нарушение на капиталовото изискване за платежоспособност и на минималното капиталово изискване
1. В случай на нарушение на капиталовото изискване за платежоспособност и без да се засяга член 138, надзорният орган, лицензирал дъщерното предприятие, предава незабавно на колегиума на надзорните органи плана за възстановяване, представен от дъщерното предприятие, в рамките на шест месеца от първото установяване на нарушението на капиталовото изискване за платежоспособност, възстановяването на равнището на допустимите собствени средства или намаляването на рисковия профил, така че да се гарантира спазване на капиталовото изискване за платежоспособност.
Колегиумът на надзорните органи прави всичко, попадащо в обхвата на правомощията му, за да постигне съгласие по предложението на надзорния орган за одобрение на плана за възстановяване в рамките на четири месеца от датата на първото установяване на нарушението на капиталовото изискване за платежоспособност.
При липса на такова съгласие, надзорният орган, издал лиценз на дъщерното дружество, взема самостоятелно решение дали да одобри плана за възстановяване, като взема надлежно предвид мнението на и резервите на другите надзорни органи в рамките на колегиума на надзорните органи.
2. Когато надзорният орган, издал лиценз на дъщерното дружество, установи, в съответствие с член 136, влошаване на финансовите условия, той уведомява незабавно колегиума на надзорните органи за предложените мерки. С изключение на неотложни ситуации, мерките, които следва да се вземат, се обсъждат в колегиума на надзорните органи.
Колегиумът на надзорните органи прави всичко, попадащо в обхвата на правомощията му, за да постигне съгласие по предложението на надзорния орган за мерките, които следва да се вземат в рамките на един месец от уведомяването.
При липса на такова съгласие, надзорният орган, издал лиценз на дъщерното дружество, взема самостоятелно решение дали до одобри предложените мерки, като взема надлежно предвид мнението на и резервите на другите надзорни органи в рамките на колегиума на надзорните органи.
3. В случай на нарушение на минималното капиталово изискване и без да се засяга член 139, надзорният орган, издал лиценз на дъщерното предприятие, предава незабавно на колегиума на надзорните органи краткосрочната финансова схема, представена от дъщерното предприятие, в рамките на три месеца от датата на първото установяване на нарушението на минималното капиталово изискване, възстановяването на равнището на допустимите собствени средства, покриващи минималното капиталово изискване, или намаляването на рисковия профил, така че да се гарантира спазване на минималното капиталово изискване. Колегиумът на надзорните органи следва също да бъде информиран за всички мерки, взети за да се изпълни минималното капиталово изискване на равнище дъщерно предприятие.
Член 240
Дъщерни предприятия на застрахователно или презастрахователно предприятие: преустановяване на дерогации за дъщерно предприятие
1. Правилата, предвидени в членове 238 и 239, престават да се прилагат, ако:
а)
посоченото в член 236, буква а) условие вече не е изпълнено;
б)
посоченото в член 236, буква б) условие вече не е изпълнено и групата не отстранява нарушението на условието в подходящи срокове;
в)
посочените в член 236, букви в) и г) вече не са изпълнени;
В посочения в алинея първа, буква а) случай, ако органът за групов надзор реши, след допитване с колегиума на надзорните органи, да изключи дъщерното предприятие от извършвания от него групов надзор, той незабавно уведомява съответния надзорен орган и предприятието-майка.
За целите на член 236, букви б), в) и г) предприятието-майка е отговорно да осигури непрекъснатото спазване на условията. В случай на нарушение, предприятието-майка незабавно информира органа за групов надзор и органа за надзор над съответното дъщерно предприятие. Предприятието-майка представя план за отстраняване на нарушението в приемливи срокове.
Без да се засяга трета алинея, органът за групов надзор проверява поне веднъж годишно по своя собствена инициатива, дали условията по член 236, букви б), в) и г) се спазват. Органът за групов надзор извършва проверката при искане от съответния надзорен орган, ако последният има съществени забележки относно постоянното изпълнение на тези условия.
Ако извършената проверка установи слабости, органът за групов надзор изисква от предприятието-майка да представи план за отстраняване на слабостите в приемливи срокове.
Когато, след допитване с колегиума на надзорните органи, органът за групов надзор прецени, че посоченият в трета или пета алинея план е недостатъчен, или впоследствие, че не се прилага в договорените срокове, органът за групов надзор решава, че условията, посочени в член 236, букви б), в) и г), не се спазват повече и незабавно информира съответния надзорен орган.
2. Режимът, предвиден в членове 238 и 239 отново стават приложими, когато дружеството-майка представи ново заявление и получи благоприятно решение в съответствие с процедурата, изложена в член 237.
Член 241
Дъщерни предприятия на застрахователно или презастрахователно предприятие: мерки за прилагане
За да се гарантира еднаквото прилагане на членове 236 - 240 Комисията приема мерки за прилагане, уточняващи следното:
а)
критериите, които се прилагат, когато се оценява дали условията по член 236 са изпълнени;
б)
критериите, които следва да се прилагат, когато се оценява коя ситуация следва да се счита за неотложна, съгласно член 239, параграф 2; и
в)
процедурите, които се прилагат от надзорните органи, когато обменят информация, упражняват правомощията си и изпълняват своите задължения в съответствие с членове 237 - 240.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 242
Преглед
1. В срок до 31 октомври 2014 г. Комисията извършва оценка на прилагането на дял III, по-конкретно на сътрудничеството между надзорните органи в рамките на и функционалността на колегиумите на надзорните органи на правния статус на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, и надзорните практики за определяне на изискване за добавяне на капитал, и представя на Европейския парламент и на Съвета доклад, придружен, ако е необходимо, от предложения за изменение на настоящата директива.
2. До 31 октомври 2015 г. Комисията прави оценка на ползите от засиления групов надзор и капиталово управление в рамките на група от застрахователни или презастрахователни предприятия, включвайки препратка към COM(2008)0119 и доклада на комисията по икономически и парични въпроси на Европейския парламент от 16 октомври 2008 г. по това предложение (A6-0413/2008). Оценката следва да включва възможни мерки за засилване на доброто презгранично управление на застрахователните групи, особено на управлението на риска и на активите. В своята оценка Комисията отчита, включително новите развития и напредъка по отношение на:
а)
хармонизирана рамка за ранна намеса;
б)
практики в централизираното управление на груповия риск и функционирането на груповите вътрешни модели, включително изпитване на напрежение;
в)
сделки и концентрации на риска в рамките на групата;
г)
поведение на диверсификационните и концентрационните ефекти във времето;
д)
правно обвързваща рамка за посредничеството при надзорни спорове;
е)
хармонизирана рамка относно възможностите за прехвърляне на активи, процедурите на несъстоятелност и ликвидация, която да премахва съответните национални пречки, свързани с дружественото или корпоративно право, пред възможностите за прехвърляне на активи;
ж)
равностойно равнище на защита на титулярите на полица и бенефициерите на предприятията в рамките на една и съща група, особено в кризисни ситуации;
з)
хармонизирано и адекватно финансирано решение на равнище ЕС относно гаранционните схеми в застраховането;
и)
хармонизирана и правно обвързваща рамка между компетентните органи, централни банки и министерства на финансите във връзка с управлението и разрешаването на кризи, и споделянето на данъчното бреме, така че да се приведат в съответствие надзорните правомощия и данъчните отговорности.
Комисията представя на Европейския парламент и на Съвета доклад, придружен от предложения за изменение на настоящата директива, когато е уместно.
Член 243
Дъщерни предприятия на застрахователен холдинг
Членове 236 - 242 се прилагат mutatis mutandis към застрахователните и презастрахователните предприятия, които са дъщерно предприятие на застрахователен холдинг.
Раздел 2
Концентрация на риска и сделки в рамките на групата
Член 244
Надзор над концентрацията на риск
1. Надзорът над концентрацията на риска на ниво група се упражнява в съответствие с параграфи 2 и 3 от настоящия член, с член 246 и с глава III.
2. Държавите-членки изискват от застрахователните и презастрахователните предприятия или застрахователните холдинги да докладват пред органа за групов надзор периодично, но най-малко един път в годината, всяка значителна концентрация на риска на ниво група.
Необходимата информация се представя на органа за групов надзор от застрахователното или презастрахователното предприятие, което е начело на групата, или ако групата не се оглавява от застрахователно или презастрахователно предприятие, от застрахователния холдинг, или от застрахователното или презастрахователното предприятие от групата, посочено от органа за групов надзор след допитване до другите надзорни органи и до самата група.
Концентрациите на риск подлежат на надзорен преглед от органа за групов надзор.
3. Органът за групов надзор след допитване до другите съответни надзорни органи и групата, определя вида рискове, които застрахователните и презастрахователните предприятия в определена група докладват при всички обстоятелства.
Когато органът за групов надзор и другите съответни надзорни органи определят категориите или дават становището си относно вида рискове, те се съобразяват със специфичната структура на групата и на нейното управление на риска.
С оглед да се определи значителната концентрация на риск, която трябва да бъде докладвана, органът за групов надзор, след допитване до другите надзорни органи и до групата, налага подходящи прагове въз основа на капиталовите изисквания за платежоспособност, на техническите резерви, или и на двете.
Когато разглежда концентрациите на риска, органът за групов надзор наблюдава по-специално вероятността от разпространяване на риска вътре в групата, риска от конфликт на интереси и нивото или обема на рисковете.
4. За целите на параграфи 2 и 3 Комисията може да приеме мерки за прилагане по отношение на дефинирането и разпознаването на значителната концентрация на риск и докладването на такава концентрация на риск.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 245
Надзор над сделки в рамките на групата
1. Надзорът над сделки в рамките на групата се упражнява в съответствие с параграфи 2 и 3 от настоящия член, с член 246 и с глава III.
2. Държавите-членки изискват от застрахователните и презастрахователните предприятия или застрахователните холдинги да докладват периодично, но най-малко един път в годината, на органа за групов надзор всички значителни сделки в рамките на групата между застрахователните и презастрахователните предприятия в рамките на групата, включително сделките, осъществявани от всяко физическо лице, което е в тесни връзки с предприятие от групата.
Освен това държавите-членки изискват докладването на изключително значими сделки в рамките на групата при първа възможност.
Необходимата информация се представя на органа за групов надзор от застрахователното или презастрахователното предприятие, което е начело на групата, или, ако групата не се оглавява от застрахователно или презастрахователно предприятие, от застрахователния холдинг или от застрахователното, или презастрахователното предприятие от групата, посочено от органа за групов надзор след допитване до другите надзорни органи и до самата група.
Сделките в рамките на групата подлежат на надзорен преглед, извършван от органа за групов надзор.
3. Органът за групов надзор, след допитване до другите съответни надзорни органи и групата, определя вида сделки в рамките на групата, които застрахователните и презастрахователните предприятия в определена група трябва да докладват при всички обстоятелства. Член 244, параграф 3 се прилага mutatis mutandis.
4. Комисията може да приеме мерки за прилагане по отношение на дефинирането и разпознаването на значителни сделки в рамките на групата и докладването на такава сделки за целите на параграфи 2 и 3.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Раздел 3
Управление на риска и вътрешен контрол
Член 246
Надзор над системата на управление
1. Изискванията от дял I, глава IV, раздел 2 се прилагат mutatis mutandis на ниво група.
Без да се засяга първа алинея, системите за управление на риска и вътрешния контрол и отчетните процедури се прилагат последователно във всички предприятия, попадащи в обхвата на груповия надзор съгласно член 213, параграф 2, букви а) и б), така че тези системи и отчетни процедури да могат да бъдат контролирани на ниво група.
2. Без да се засяга параграф 1, механизмите за групов вътрешен контрол включват поне следното:
а)
подходящи механизми по отношение на груповата платежоспособност с цел определяне и измерване на всички поети съществени рискове и подходящото съотношение на допустимите собствени средства към рисковете;
б)
надеждни отчетни и счетоводни процедури за наблюдение и управление на сделките в рамките на групата и на концентрацията на риска.
3. Системите и отчетните процедури, посочени в параграфи 1 и 2, подлежат на надзорен преглед от органа за групов надзор в съответствие с изложените в глава III правила.
4. Държавите-членки изискват от застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие или от застрахователния холдинг да извършва на ниво група оценката по силата на член 45. Оценката на собствения риск и на платежоспособността, извършени на ниво група, подлежат на надзорен преглед от органа за групов надзор в съответствие с глава III.
Когато изчисляването на платежоспособността на равнище група се извършва с съответствие с метод 1, посочен в член 230, застрахователното или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие или застрахователният холдинг, предоставят на органа за групов надзор своето виждане за разликата между размера на капиталовото изискване за платежоспособност на всички свързани застрахователни и презастрахователни предприятия в групата и груповото капиталово изискване за платежоспособност.
Ако застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие или застрахователният холдинг реши и при съгласие от страна на органа за групов надзор, то може да извърши предвидената съгласно член 45 оценка едновременно на ниво група и на ниво на дъщерното предприятие в групата и може да изработи един документ, съдържащ всички оценки.
Преди да предостави съгласие в съответствие с трета алинея, органът за групов надзор се допитва и надлежно отчита всички възгледи и резерви на членовете на колегиума на надзорните органи.
Ако групата избере предвидения в трета алинея вариант, тя представя документите едновременно на всички заинтересовани надзорни органи. Изборът на този вариант не освобождава съответните дъщерни предприятия от задължението да гарантират, че изискванията съгласно член 45 са спазени.
ГЛАВА III
Мерки за улесняване на груповия надзор
Член 247
Орган за групов надзор
1. Измежду надзорните органи на съответните държави-членки се определя един надзорен орган („орган за групов надзор“), отговорен за координацията и упражняването на груповия надзор.
2. Ако един и същ надзорен орган отговаря за всички застрахователни и презастрахователни предприятия в една група, задачата на органа за групов надзор се изпълнява от този надзорен орган.
При всички други случаи и при условията на параграф 3, задачата на органа за групов надзор се изпълнява от:
а)
ако начело на групата стои застрахователно или презастрахователно предприятие - от надзорния орган, издал лиценз на това предприятие;
б)
ако групата не се оглавява от застрахователно или презастрахователно предприятие - от надзорния орган, определен съгласно следните условия:
i)
ако предприятието-майка на застрахователно или презастрахователно предприятие е застрахователен холдинг - от надзорния орган, издал лиценз на това застрахователно или презастрахователно предприятие;
ii)
ако даден застрахователен холдинг е предприятие-майка на повече от едно застрахователно или презастрахователно предприятие с централно управление в Общността, и едно от тези предприятия е било лицензирано в държавата-членка, в която се намира централното управление на застрахователния холдинг - от надзорния орган на застрахователното или презастрахователното предприятие, лицензирано в тази държава-членка;
iii)
ако начело на групата стоят повече от един застрахователен холдинг с централни управления в различни държави-членки и във всяка от тези държави-членки има застрахователно или презастрахователно предприятие - от надзорния орган на застрахователното или презастрахователното предприятие с най-голям общ баланс;
iv)
ако даден застрахователен холдинг е предприятие-майка на повече от едно застрахователно или презастрахователно предприятие с централно управление в Общността, и никое от тези предприятия не е лицензирано в държавата-членка, в която се намира централното управление на застрахователния холдинг - от надзорния орган, лицензирал застрахователното или презастрахователното предприятие с най-голям общ баланс; или
v)
ако групата няма предприятие-майка или във всички други случаи, които не са посочени в точки (i) - (iv) - от надзорния орган, лицензирал застрахователното или презастрахователното с най-голям общ баланс.
3. В особени случаи съответните надзорни органи могат по общо съгласие и по искане на всеки от органите да вземат съвместно решение за дерогация от посочените в параграф 2 критерии, когато тяхното прилагане бъде счетено за неподходящо, като се имат предвид структурата на групата и относителното значение на дейностите на застрахователните и презастрахователните предприятия в различни държави, и да изберат друг надзорен орган за орган за групов надзор.
За целта всеки от съответните надзорни органи може да поиска обсъждане на целесъобразността на посочените в параграф 2 критериите. Подобно обсъждане не може да се провежда повече от веднъж годишно.
Съответните надзорни органи полагат всички усилия в рамките на правомощията си да достигнат до общо решене относно избора на орган за групов надзор в срок от три месеца от получаването на искането за обсъждане. Преди да вземат решението си, съответните надзорни органи дават на групата възможност да изложи становището си.
4. В рамките на тримесечния период, посочен в параграф 3, трета алинея, всеки от съответните надзорни органи може да поиска допитване до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор. При допитване до комитета посоченият в параграф 3 период се удължава с два месеца.
5. Ако е било извършено допитване до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, съответните надзорни органи надлежно отчитат становището му, преди да вземат съвместно решение. Съвместното решение съдържа пълни мотиви и съдържа обяснение за всяко значително отклонение от становището, дадено от Комитета.
6. Ако не бъде достигнато общо решение в дерогация от посочените в параграф 2 критерии, задачата на органа за групов надзор се изпълнява от надзорния орган, определен в съответствие с параграф 2.
7. Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор информира Европейския парламент, Съвета и Комисията поне веднъж годишно, за всякакви значителни трудности при прилагането на параграфи 2, 3 и 6.
В случай че възникнат значителни трудности при прилагането на критериите, посочени в параграфи 2 и 3, Комисията може да приеме мерки за прилагане, уточняващи тези критерии.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
8. Ако в държава-членка съществува повече от един надзорен орган за надзор за благоразумие над застрахователни и презастрахователни предприятия, тази държава-членка взема необходимите мерки, за да обезпечи координацията на тези органи.
Член 248
Права и задължения на органа за групов надзор и другите надзорни органи - колегиум на надзорните органи
1. Правата и задълженията, възложени на органа за групов надзор по отношение на груповия контрол, обхващат следното:
а)
координация на събирането и разпространяването на полезна и съществена информация при нормално развитие на дейността, както и при спешни ситуации, включително разпространяване на информация, която е от значение за задачата по надзора на надзорния орган;
б)
надзорен преглед и оценяване на финансовото състояние на групата;
в)
оценка на съблюдаването от страна на групата на правилата за платежоспособност и концентрацията на риск, и за сделките в рамките на групата, посочени в членове 218-245;
г)
оценка на системата на управление на групата, съгласно член 246, и на изпълнението от страна на членовете на административния, управителния или надзорния орган на предприятието, притежаващо дялово участие, на изискванията по членове 42 и 257;
д)
планиране и координация на надзорните дейности посредством редовни, поне ежегодни срещи или други подходящи мерки, при нормално развитие на дейността както и в спешни ситуации, в сътрудничество със съответните надзорни органи и при отчитане на естеството, мащаба и сложността на рисковете, свързани с дейността на всички предприятия, които са членове на групата;
е)
други задачи, мерки и решения, възложени на органа за групов надзор от настоящата директива или произтичащи от прилагането на настоящата директива, по-специално ръководенето на процеса на валидиране на вътрешния модел на ниво група, съгласно член 231 и 233, и на процеса на разрешаване на прилагане на режима, установен с членове 237 - 240.
2. С цел да се улесни упражняването задачите на груповия надзор, посочени в параграф 1, се създава колегиум на надзорните органи, под председателството на органа за групов надзор.
Колегиумът на надзорните органи гарантира, че процесите на сътрудничество, обмен на информация и консултация между надзорните органи, които са членове на колегиума на надзорните органи, се осъществяват ефективно в съответствие с дял III, така че да се насърчи сближаването на съответните им решения и дейности.
3. Членство в колегиума на надзорните органи имат органът за групов надзор и надзорните органи на всички държави-членки, в които се намират централните управления на всички дъщерни предприятия.
На надзорните органи на значими клонове и свързани предприятия също се разрешава да участват в колегиумите на надзорните органи. Тяхното участие, обаче, се ограничава единствено до постигане на целта за ефективна обмяна на информация.
Ефективното функциониране на колегиума на надзорните органи може да изисква някои дейности да се извършват от намален брой надзорни органи в него.
4. Без да се засягат каквито и да е мерки, приети съгласно настоящата директива, създаването и функционирането на колегиума на надзорните органи се основава на координационни споразумения, сключени между органа за групов надзор и останалите заинтересовани надзорни органи.
В случай на разминаване на мненията относно координационните споразумения, всеки член на колегиума на надзорните органи може да отнесе въпроса до Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор.
След консултация със съответните надзорни органи, органът за групов надзор надлежно разглежда всяко становище, представено от Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор в рамките на два месеца от получаването му, преди да вземе окончателно решение. Решението съдържа пълни мотиви, както и обяснение за всяко значително отклонение от даденото от Комитета становище. Органът за групов надзор предава решението на другите заинтересовани надзорни органи.
5. Без да се засягат мерките, приети в съответствие с настоящата директива, в координационните споразумения, посочени в параграф 4, се уточняват процедурите относно:
а)
процеса на вземане на решения от съответните надзорни органи в съответствие с членове 231, 232 и 247;
б)
допитването съгласно параграф 4 от настоящия член и съгласно член 218, параграф 5.
Без да се накърняват правата и задълженията, възложени от настоящата директива на органите за групов надзор и на други надзорни органи, координационните споразумения могат да възлагат допълнителни задачи на органа за групов надзор или на други надзорни органи в случаи, в които това би довело до по-ефикасен групов надзор и не би препятствало надзорните дейности на членовете на колегиума на надзорните органи във връзка с техните съответни задължения.
Освен това, в координационните споразумения може да се установят процедури за:
а)
консултациите между съответните надзорни органи, особено съгласно членове 213 - 217, 219 - 221, 227, 244 - 246, 250, 256, 260 и 262;
б)
сътрудничеството с други надзорни органи.
6. Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор изработва насоки за оперативното функциониране на колегиумите на надзорните органи на базата на цялостни прегледи на работата на колегиумите за оценка на нивото на сближаване помежду им. Такива прегледи се извършват поне веднъж на три години. Държавите-членки гарантират, че органът за групов надзор предава на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор информацията относно функционирането на колегиума на надзорните органи и всички затруднения, които са от значение за прегледите.
7. Комисията приема мерки за прилагане на координацията на груповия надзор за целите на параграфи от 1 до 6, включително определение за „значим клон“.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 249
Сътрудничество и обмен на информация между надзорните органи
1. Органите, отговарящи за надзора над индивидуални застрахователни и презастрахователни предприятия в група, и органът за групов надзор си сътрудничат тясно, по-специално в случаи, когато застрахователното или презастрахователното предприятие изпитва финансови затруднения.
С цел да се гарантира, че надзорните органи, включително органът за групов надзор, разполагат с достъп до едно и също количество относима информация, без да се нарушават техните съответни отговорности, и независимо от това дали са установени в една и съща държава-членка, те обменят такава информация, с цел предоставяне на възможност за изпълнение и улесняване на надзорните задължения на другите органи съгласно настоящата директива. За тази цел надзорните органи и органът за групов надзор предоставят незабавно един на друг всякаква информация, веднага щом получат достъп до нея. Информацията, определена в тази алинея включва, но не се ограничава само до информация за действия на групата и надзорните органи, както и информация, предоставена от групата.
2. Органите, отговарящи за надзора над отделни застрахователни и презастрахователни предприятия в групата, или органът за групов надзор свикват незабавно заседание на всички надзорни органи, участващи в груповия надзор, най-малко при следните обстоятелства:
а)
когато получат информация за значително нарушение на капиталовото изискване за платежоспособност или на минималното капиталово изискване на отделното застрахователно или презастрахователно предприятие; или
б)
когато получат информация за нарушение на капиталовото изискване за платежоспособност на равнище на групата, изчислено въз основа на консолидирани данни, или на агрегираното капиталово изискване за платежоспособност за групата, в зависимост от който и да е метод за изчисляване, прилаган в съответствие с дял III, глава II, раздел 1, подраздел 4;
в)
когато настъпят или са настъпили други извънредни обстоятелства.
3. Комисията приема мерки за прилагане, определящи данните, които редовно трябва да бъдат събирани от органа за групов надзор и предоставяни на другите съответни надзорни органи или да бъдат съобщавани на органа за групов надзор от другите съответни надзорни органи.
Комисията приема мерки за прилагане, посочващи съществените или относими данни за надзора на ниво група, с оглед на засилване на сближаването в областта на надзорното отчитане.
Мерките, посочени в настоящия параграф, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 250
Консултации между надзорните органи
1. Без да се засяга член 248, съответните надзорни органи, преди да вземат решение, което е от значение за надзорните задължения на други надзорни органи, се консултират помежду си в рамките на колегиума на надзорните органи относно следното:
а)
промени в структурата на акционерите, организационната или управленската структура на застрахователните или презастрахователните предприятия в група, които промени изискват одобрение или разрешение от надзорните органи; и
б)
сериозни санкции или изключителни мерки, предприети от надзорните органи, включително налагането съгласно член 37 на изискване за добавен капитал към капиталовото изискване за платежоспособност и налагане на всякакви ограничения върху използването на вътрешен модел за изчисляване на капиталовото изискване за платежоспособност съгласно дял I, глава VI, раздел 4, подраздел 3.
За целите на точка б), винаги се взема мнението на органа за групов надзор.
Освен това съответните надзорни органи се консултират помежду си преди да вземат решение, което се основава на информация, получена от други надзорни органи.
2. Без да се засяга член 248, надзорният орган може да реши да не се консултира с другите надзорни органи в спешни случаи, или когато съществува опасност това допитване да застраши ефективността на решението. В този случая надзорният орган уведомява незабавно другите съответни надзорни органи.
Член 251
Искания, отправени от органа за групов надзор, към други надзорни органи
Органът за групов надзор може да поиска от надзорните органи на държавата-членка, в която се намира централното управление на предприятието-майка, и когато те самите не упражняват групов надзор в съответствие с член 247, да изискат от предприятието-майка да предостави всякаква информация, която би била полезна за изпълнението на неговите права и задължения на координатор, както са определени в член 248, и да предадат тази информация на органа за групов надзор.
Органът за групов надзор, когато има нужда от посочената в член 254, параграф 2 информация, която вече е били предоставена на друг надзорен орган, се обръща към този орган, когато това е възможно, за да се избегне дублирането на отчитане пред различните органи, участващи в надзора.
Член 252
Сътрудничество с органи, отговарящи за кредитните институции и инвестиционните посредници
Когато застрахователно или презастрахователно предприятие и кредитна институция по смисъла на Директива 2006/48/ЕИО или инвестиционен посредник по смисъла на Директива 2004/39/ЕО, или и двете, са пряко или непряко свързани или имат общо предприятие, притежаващо дялово участие, съответните надзорни органи и органите, отговарящи за надзора над тези други предприятия, поддържат тясно сътрудничество помежду си.
Без да се засягат съответните им отговорности, тези органи си предоставят взаимно всякаква информация, която би могла да улесни тяхната задача, и по-специално посочената в настоящия дял информация.
Член 253
Професионална тайна и поверителност
Държавите-членки разрешават обмена на информация между техните надзорни органи и между техните надзорни органи и други органи, както е посочено в членове 249-252.
Информация, получена в рамките на групов надзор, и по-специално всяка информация, разменена между надзорните органи или между надзорните органи и други органи, в съответствие с настоящия дял, попада в обхвата на разпоредбите на член 295.
Член 254
Достъп до информация
1. Държавите-членки гарантират, че физическите и юридическите лица, попадащи под обхвата на груповия надзор, и техните свързани предприятия и предприятия, притежаващи дялово участие, са в състояние да обменят информация, която би могла да бъде от значение за целите на груповия надзор.
2. Държавите-членки осигуряват достъп на техните органи, отговорни за упражняване на групов надзор, до всякаква информация, която е от значение за целите на този надзор, независимо от естеството на въпросното предприятие. Член 35 се прилага mutatis mutandis.
Съответните надзорни органи могат пряко да се обръщат към предприятията в групата, за да получат необходимата информация, само когато тази информация е била изискана от застрахователното или презастрахователното предприятие, което подлежи на групов надзор, и не е била предоставена от него в приемливи срокове.
Член 255
Проверка на информацията
1. Държавите-членки гарантират, че надзорните им органи могат да извършват на тяхна територия, сами или чрез посредници, назначени за тази цел, проверка на място на информацията по член 254 в помещенията на всяко от следните:
а)
застрахователното или презастрахователното предприятие, подлежащо на групов надзор;
б)
свързани предприятия на това застрахователно или презастрахователно предприятие;
в)
предприятия-майка на това застрахователно или презастрахователно предприятие;
г)
свързани предприятия на предприятието-майка на това застрахователно или презастрахователно предприятие.
2. Когато надзорните органи желаят в специфични случаи да проверят информацията относно предприятие, регулирано или не, което принадлежи към група, и се намира в друга държава-членка, те искат от надзорните органи на тази друга държава-членка да разпоредят извършването на тази проверка.
Органите, които получат такова искане, действат в рамките на техните компетенции, или като направят те самите тази проверка, или като разрешат на одитор или експерт да я направи, или като разрешат на органа, отправил искането, да я извърши сам. Органът за групов надзор се информира за предприетото действие.
Отправилият искането надзорен орган може ако пожелае, да участва в проверката, когато не извършва проверката пряко.
Член 256
Отчет за груповата платежоспособност и финансово състояние
1. Държавите-членки изискват от застрахователните и презастрахователни предприятия, притежаващи дялово участие или застрахователните холдинги всяка година да оповестяват публично отчет за платежоспособността и финансовото състояние на групата. Членове 51 и 53-55 се прилагат mutatis mutandis.
2. Ако застрахователно или презастрахователно предприятие, притежаващо дялово участие, или застрахователен холдинг реши и при съгласие от страна на органа за групов надзор, може да представи индивидуален отчет за платежоспособността и финансовото състояние, съдържащ следното:
а)
информацията на ниво група, която трябва да бъде оповестена съгласно параграф 1;
б)
информацията за което и да е от дъщерните предприятия в рамките на групата, която трябва да може да бъде индивидуално установена и оповестена в съответствие с членове 51 и 53-55.
Преди да предостави съгласие в съответствие с първа алинея, органът за групов надзор надлежно отчита всички мнения и резерви на членовете на колегиума на надзорните органи.
3. Ако посоченият в параграф 2 отчет не включва информацията, която надзорният орган, лицензирал дъщерното предприятие в рамките на групата, изисква от подобни предприятия да предоставят, и когато пропускът е съществен, съответният надзорен орган има правото да изиска от въпросното дъщерно предприятие да оповести необходимата допълнителна информация.
4. Комисията приема мерки за прилагане за допълнително уточняване на информацията, която трябва да бъде оповестена, и на начините за постигане на това по отношение на индивидуалния отчет за платежоспособността и финансовото състояние.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 257
Административен, управителен или надзорен орган на застрахователните холдинги
Държавите-членки изискват от всички лица, които в действителност управляват застрахователен холдинг, да притежават квалификацията и надеждността за изпълнението на техните задължения.
Член 42 се прилага mutatis mutandis.
Член 258
Принудителни мерки
1. Когато застрахователните или презастрахователните предприятия в група не спазват посочените в членове 218-246 изисквания, или когато тези изисквания са спазени, но въпреки това съществува заплаха за платежоспособността, или когато сделките в рамките на групата или концентрацията на риска застрашават финансовото състояние на застрахователните или презастрахователните предприятия, следните субекти изискват предприемането във възможно най-кратки срокове на необходимите мерки за коригиране на ситуацията:
а)
органът за групов надзор по отношение на застрахователен холдинг;
б)
надзорните органи по отношение на застрахователни и презастрахователни предприятия.
Ако в случаите по първа алинея, точка а) органът за групов надзор не е един от надзорните органи на държавата-членка, в която се намира централното управление на застрахователния холдинг, органът за групов надзор уведомява тези надзорни органи за своите заключения с оглед да им позволи да предприемат необходимите мерки.
Ако в случаите по първа алинея, точка б), органът за групов надзор не е един от надзорните органи на държавата-членка, в която се намира централното управление на застрахователния холдинг, органът за групов надзор уведомява тези надзорни органи за своите заключения с оглед да им позволи да предприемат необходимите мерки.
Без да се засягат разпоредбите на параграф 2, държавите-членки определят какви мерки могат да вземат техните надзорни органи по отношение на застрахователните холдинги.
Съответните надзорни органи, включително органът за групов надзор, координират, ако е необходимо, техните принудителни мерки.
2. Без да се засягат наказателноправните разпоредби, държавите-членки гарантират, че на застрахователни холдинги, които нарушават законови, подзаконови или административни разпоредби, приети с оглед прилагането на настоящия дял, или на лицата управляващи в действителност тези холдинги, могат да бъдат наложени санкции или мерки. Надзорните органи си сътрудничат тясно за осигуряване на от посочените по-горе санкции и мерки, особено когато централната администрация или седалището на застрахователния холдинг не се намират в централното управление на холдинга.
3. Комисията може да приеме мерки за прилагане по отношение на координацията на посочените в параграфи 1 и 2 принудителни мерки.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
Член 259
Отчитане на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор
1. Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор ежегодно посещава Европейския парламент за общо изслушване в парламентарна комисия. Когато това посещение съвпада с изискването за отчитане съгласно член 71, параграф 3, това изискване е изпълнено относно Европейския парламент чрез присъствието на Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор на това изслушване.
2. По време на изслушването, посочено в параграф 1, комитетът inter alia докладва за всеки важен придобит опит от с надзорните дейности и сътрудничеството между надзорните органи в рамките на дял III, и по-конкретно за:
а)
процеса на определяне на орган за групов надзор, броя на органите за групов надзор и географското им разпределение;
б)
работата на колегиумите на надзорни органи, по-конкретно участието и ангажираността на надзорните органи, когато не са орган групов надзор.
3. Комитетът за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор може, за целите на параграф 1, също да докладва за главните поуки, извлечени от прегледите по член 248, параграф 6, ако има такива.
ГЛАВА IV
Трети държави
Член 260
Предприятия-майки извън Общността: проверка на еквивалентност
1. В случаите, посочени в член 213, параграф 2, точка в) съответните надзорни органи проверяват дали застрахователните и презастрахователните предприятия, чието предприятие-майка е с централно управление извън Общността, подлежат на упражняван от надзорен орган на трета страна надзор, еквивалентен на този, предвиден в настоящия дял относно посочения в член 213, параграф 2, букви а) и б) надзор на ниво група над застрахователни и презастрахователни предприятия.
Проверката се извършва от надзорния орган, който би могъл да бъде органът за групов надзор, ако се прилагат изложените в член 247, параграф 2 критерии, по искане на предприятието-майка или на което и да е от застрахователните или презастрахователните предприятия, лицензирани в Общността, или по негова собствена инициатива, освен ако Комисията вече не е представила заключение относно еквивалентността на засегнатата трета държава. При извършването на това надзорният орган се консултира с другите съответни надзорни органи и с Комитета за европейско застраховане и професионален пенсионен надзор, преди да вземе решение.
2. Комисията може да приема мерки за прилагане, уточняващи критериите за оценка дали застрахователният режим за групов надзор в трета страна е еквивалентен на този, предвиден в настоящия дял. Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 301, параграф 3.
3. Комисията може да приеме решение след допитване до Европейския комитет по застрахователно и професионално пенсионно осигуряване и в съответствие с процедурата по регулиране, посочена в член 301, параграф 2 и като взема предвид критериите, приети съгласно параграф 2, дали застрахователният режим за групов надзор в трета страна е еквивалентен на този, предвиден в настоящия дял.
Тези решения се преразглеждат редовно, за да отразят промени в предвидения в настоящия дял режим за групов надзор за благоразумие и в режима за групов надзор за благоразумие в трета държава и всякакви други промени в регулирането, които биха могли да засегнат решението относно еквивалентността.
Когато Комисията вземе решение в съответствие с първа алинея по отношение на трета държава, решението се признава за решаващо за целите на проверката, посочена в параграф 1.
Член 261
Предприятия-майки извън Общността: еквивалентност
1. В случай на еквивалентен надзор, посочен в член 260, държавите-членки разчитат на еквивалентния групов надзор, упражняван от надзорните органи на трета държава, в съответствие с параграф 2.
2. Членове 247-258 се прилагат mutatis mutandis към сътрудничеството с надзорните органи на трети държави.
Член 262
Предприятия-майки извън Общността: липса на еквивалентност
1. При липса на еквивалентен надзор, посочен в член 260, държавите-членки прилагат към застрахователните и презастрахователните предприятия mutatis mutandis или разпоредбите на член 218-258, с изключение на член 236-243, или един от предвидените в параграф 2 методи.
Общите принципи и методи, предвидени в членове 218-258, се прилагат на ниво застрахователен холдинг, застрахователно предприятие от трета държава или презастрахователно предприятие от трета държава.
Единствено за целите на изчисляване на груповата платежоспособност предприятието-майка се разглежда като застрахователно или презастрахователно предприятие, подлежащо на същите изисквания, като тези изложени в дял I, глава VI, раздел 3, подраздели 1, 2 и 3 относно собствените средства, допустими за покриване на капиталовото изискване за платежоспособност, и на едно от следните изисквания:
а)
капиталово изискване за платежоспособност, определено в съответствие с принципите на член 226 - в случаите на застрахователен холдинг;
б)
капиталово изискване за платежоспособност, определено в съответствие с принципите на член 227 - в случаите на застрахователно или презастрахователно предприятие от трета държава.
2. Държавите-членки позволяват на техните надзорни органи да прилагат други методи, гарантиращи подходящ надзор над застрахователни и презастрахователни предприятия в група. Тези методи трябва да бъдат одобрени от органа за групов надзор след консултации с другите съответни надзорни органи.
Надзорните органи могат по-специално да изискват създаването на застрахователен холдинг с централно управление в Общността и да прилагат настоящия дял по отношение на застрахователни и презастрахователни предприятия в група, оглавявана от този застрахователен холдинг.
Избраните методи трябва да позволяват да се постигнат целите на груповия надзор така, както са определени в настоящия дял, и трябва да бъдат съобщени на другите съответни надзорни органи и на Комисията.
Член 263
Предприятия-майки извън Общността: нива
Когато посоченото в член 260 предприятие-майка е от своя страна дъщерно предприятие на застрахователен холдинг с централно управление извън Общността, или дъщерно предприятие на застрахователно или презастрахователно предприятие от трета държава, държавите-членки извършват проверката, предвидена в член 260, само на ниво крайното предприятие-майка, което е застрахователен холдинг от трета държава, застрахователно предприятие от трета държава или презастрахователно предприятие от трета държава.
Държавите-членки обаче позволяват на техните надзорни органи да решат, при липсата на еквивалентен надзор, посочен в член 260, да извършат нова проверка на по-ниско ниво, ако съществува предприятие-майка на застрахователно или презастрахователно предприятие, което може да е застрахователен холдинг от трета държава, застрахователно предприятие от трета държава или презастрахователно предприятие от трета държава.
В този случай надзорният орган, посочен в член 260, параграф 1, втора алинея, обяснява решението си на групата.
Член 262 се прилага mutatis mutandis.
Член 264
Сътрудничество с надзорните органи на трета държава
1. Комисията може да представя на Съвета предложения за договаряне на споразумения с една или повече трети държави относно начините на упражняване на групов надзор върху:
а)
застрахователни или презастрахователни предприятия, в които участват предприятия по смисъла на член 213, с централно управление в трета държава; и
б)
застрахователни предприятия от трети държави или презастрахователни предприятия от трети държави, в които участват предприятия по смисъла на член 213, с централно управление в Общността.
2. Посочените в параграф 1 споразумения целят по-специално да гарантират:
а)
възможността за надзорните органи на държавите-членки да получават необходимата информация за надзора на ниво група над застрахователните и презастрахователните предприятия, с централно управление в Общността, и които имат дъщерни предприятия или участват в предприятия извън Общността; и
б)
възможността за надзорните органи на трети държави да получават необходимата информация за надзора на ниво група над застрахователните и презастрахователните предприятия от трета държава, с централно управление на техните територии, и които имат дъщерни предприятия или участват в предприятия в една или повече държави-членки.
3. Без да се засягат разпоредбите член 300, параграфи 1 и 2 от Договора, Комисията проучва със съдействието на Европейския комитет по застрахователно и професионално пенсионно осигуряване резултата от посочените в параграф 1 преговори.
ГЛАВА V
Застрахователни холдинги със смесена дейност
Член 265
Сделки в рамките на групата
1. Държавите-членки гарантират, че когато предприятието-майка на едно или повече застрахователни или презастрахователни предприятия е застрахователен холдинг със смесена дейност, надзорните органи отговарящи за надзора над тези застрахователни или презастрахователни предприятия, упражняват общ надзор на сделките между тези застрахователни или презастрахователни предприятия и застрахователния холдинг със смесена дейност и неговите свързани предприятия.
2. Членове 245, 249-255 и 258 се прилагат mutatis mutandis.
Член 266
Сътрудничество с трети държави
По отношение на сътрудничеството с трети държави член 264 се прилага mutatis mutandis.
ДЯЛ IV
ОЗДРАВЯВАНЕ И ЛИКВИДАЦИЯ НА ЗАСТРАХОВАТЕЛНИ ПРЕДПРИЯТИЯ
ГЛАВА I
Приложно поле и определения
Член 267
Приложно поле на настоящия дял
Настоящият дял се прилага за мерки по оздравяване и процедурите по ликвидация на следните:
а)
застрахователни предприятия;
б)
клонове на застрахователно предприятие от трета държава, установени на територията на Общността.
Член 268
Определения
1. За целите на настоящия дял се прилагат следните определения:
а)
„компетентни органи“ означава административни или съдебни органи на държавите-членки, с компетентност за мерки по оздравяване или процедурите по ликвидация;
б)
„клон“ означава постоянно представителство на застрахователно предприятие на територията на държава-членка, различна от държавата-членка по произход, което упражнява застрахователна дейност;
в)
„мерки по оздравяване“ означава мерките, които предполагат намеса на компетентни органи, които има за цел да запазят или възстановят финансовото положение на застрахователно предприятие и които засягат съществуващи вече права на другите страни освен самото застрахователно предприятие, включително, но не само мерките, които включват възможност за спиране на плащанията, спиране на изпълнителните мерки или намаляване на вземанията;
г)
„производство за ликвидация“ означава колективна процедура или производство за реализиране на активите на застрахователно предприятие и разпределение на получените средства между кредиторите, акционерите или съдружниците, според случая, което предполага задължителна намеса на компетентните органи на държава-членка, включително, когато това колективно производство приключва със спогодба или друга подобна мярка, независимо дали производството е основано или не на неплатежоспособност, дали е доброволно или задължително;
д)
„управител“ означава лице или орган, назначени от компетентните органи за провеждане на мерките по оздравяване;
е)
„ликвидатор“ означава лице или орган, назначени от компетентните органи или от уставните органи на застрахователното предприятие за провеждане на процедурите по ликвидацията;
ж)
„застрахователно вземане“ означава всяка сума, дължима от застрахователното предприятие на застраховани лица, сключили застраховки, бенефициери или всяка друга пострадала страна, разполагаща с правото на пряк иск срещу застрахователното предприятие, и която е в резултат на застрахователен договор или на всяка операция, предвидена в член 2, параграф 3, букви „б“ и „в“ в пряката застрахователна дейност, включително сумата, оставена в резерв за тези лица, когато някои от елементите на дълга не са още известни.
Премията, която се дължи от застрахователното предприятие в резултат на несключване или анулиране на застрахователен договор или операция, посочени в буква ж) на първа алинея, съгласно приложимото право към тези договори или операции преди откриване на процедурата по ликвидацията, се разглеждат също като застрахователно вземане.
2. С цел прилагането на настоящия дял за мерките по оздравяване и за процедурата по ликвидацията на клон, който се намира в държава-членка, на застрахователно предприятие от трета държава, се прилагат следните дефиниции:
а)
„държава-членка по произход“ означава държавата-членка, в която клонът бил лицензиран съгласно членове 145-149;
б)
„надзорни органи“ означава надзорните органи на държавата-членка по произход.
в)
„компетентни органи“ означава компетентните органи на държавата-членка по произход.
ГЛАВА II
Мерки за оздравяване
Член 269
Приемане на мерките по оздравяване - приложимо право
1. Единствено компетентните органи на държавата-членка по произход имат право да решават предприемането на мерките по оздравяване по отношение на застрахователното предприятие, включително неговите клонове.
2. Мерките по оздравяване не са пречка за откриването на ликвидационно производство от държавата-членка по произход.
3. Мерките по оздравяване са уредени със закони, наредби и процедури, приложими в държавата-членка по произход, освен ако е предвидено друго в членове 285 - 292.
4. Мерките по оздравяване, предприети съгласно законодателството на държавата-членка по произход, имат пълно действие в цялата Общност, без други формалности, включително по отношение на трети лица в други държави-членки, дори когато законодателството в тези други държави-членки не предвижда подобни мерки по оздравяване или ако тяхното въвеждане зависи от условия, които не са изпълнени.
5. Мерките по оздравяване имат действие в цялата Общност, от момента в който започват да действат в държавата-членка по произход.
Член 270
Информиране на надзорните органи
Компетентните органи на държавата-членка по произход информират веднага надзорните органи на същата държава-членка за всяка оздравителна мярка, по възможност, още преди приемането ѝ, или ако не е възможно, веднага след това.
Надзорните органи на държавата-членка по произход информират веднага надзорните органи във всички други държави-членки за решението да се предприемат мерки по оздравяване, включително за конкретните последици, които биха могли да произтекат от тези мерки.
Член 271
Публикуване на решението за мерките по оздравяване
1. Когато е възможно обжалване в държавата-членка по произход срещу някоя мярка по оздравяване, компетентните органи на държавата-членка по произход, управителят или всяко друго оправомощено лице за тази цел в държавата-членка по произход правят публично достъпно решението относно мерките по оздравяване съгласно процедурите за публикуване в държавата-членка по произход като публикуват освен това, веднага щом стане възможно в Официален вестник на Европейския съюз, извлечение от документа, с който се въвежда оздравителната мярка.
Надзорните органи на другата държава-членка, които са били информирани за решението отнасящо се до мерките по оздравяване, съгласно член 270 могат да осигурят публикуването на това решение на тяхна територия по начин, който сметнат за подходящ.
2. Публикуванията, визирани в параграф 1, следва да посочат компетентния орган на държавата-членка по произход и приложимия закон съгласно член 269, параграф 3, както и назначения управител, ако вече има такъв. Обнародването се извършва на официалния или на някой от официалните езици на държавата-членка, където се публикува информацията.
3. Мерките по оздравяване се прилагат независимо от разпоредбите, които се отнасят до публикацията, формулирани в параграфи 1 и 2, и са с пълно действие спрямо кредиторите, освен ако компетентните органи на държавата-членка по произход или законодателството на тази държава-членка не са предвидили нещо друго.
4. Ако мерките по оздравяване засягат изключително правата на акционерите, съдружниците или заетите лица в застрахователното предприятие, в това им качество, параграфи 1, 2 и 3 не се прилагат, освен ако приложимото право за мерките по оздравяване не предвижда друго.
Компетентните органи определят начина, по който трябва да бъдат информирани посочените в първа алинея страни, съгласно приложимото право.
Член 272
Информация за известните кредитори - право да се предявят вземания
1. Когато законодателството на държавата-членка по произход изисква вземането да бъде предявено, за да бъде признато, или предвижда задължително съобщаване на оздравителната мярка до кредиторите, чието обичайно пребиваване, местоживеене или централно управление се намира в същата държава-членка, компетентните органи на държавата-членка по произход, или управителят информират също известните кредитори, чието обичайно пребиваване, местоживеене или централно управление се намира в друга държава-членка, съгласно член 281 и член 283, параграф 1.
2. Когато правото на държавата-членка по произход предвижда правото за кредиторите, чието обичайно пребиваване, местоживеене или централно управление се намира в тази държава -членка, да предявят вземанията си или да предоставят забележки относно техните вземания, кредиторите чието обичайно пребиваване, местоживеене или централно управление се намира в друга държава-членка, се ползват също от това право съгласно член 282 и член 283, параграф 2.
ГЛАВА III
Производство за ликвидация
Член 273
Откриване на производство за ликвидация - Информиране на надзорните органи
1. Единствено компетентните органи на държавата-членка по произход имат право да вземат решение относно откриването на производство за ликвидация на застрахователно предприятие, включително на неговите клонове в други държави-членки. Това решение може да се вземе без да се вземат мерки по оздравяване или след тяхното приемане.
2. Решението за откриване на производство за ликвидация на застрахователно предприятие, включително на неговите клонове в други държави-членки, прието съгласно законодателството на държавата-членка по произход, се признава без никакви допълнителни формалности, в цялата Общност и има същото действие в тях от момента, в който решението поражда действие в държавата-членка, където е открита процедурата.
3. Компетентните органи на държавата-членка по произход информират веднага по спешност надзорните органи на същата държава-членка за решението за откриване на производство за ликвидация, по възможност преди откриването на това производство или, ако не е възможно, веднага след това.
Надзорните органи на държавата-членка по произход информират по спешност надзорните органи на всички други държави-членки за решението за откриване на производство за ликвидация, включително и за конкретните последици, които биха могли да произтекат от това производство.
Член 274
Приложимо право
1. Решението за откриване на производство за ликвидация на дадено застрахователно предприятие, производството за ликвидация и неговите последици са регламентирани от правото, приложимо в държавата-членка по произход, освен ако не е предвидено друго в членове 285 - 292.
2. Правото на държавата-членка по произход урежда поне следното:
а)
активите, които са част от имуществената маса и третирането на придобитите или прехвърлени активи на застрахователното предприятие, след откриването на производството за ликвидация;
б)
съответните правомощия на застрахователното предприятие и на ликвидатора;
в)
условията за възможностите за прилагане на компенсация;
г)
последиците от производството за ликвидация върху съществуващите договори, по които застрахователното предприятие е страна;
д)
действието и последиците от производството за ликвидация върху исковете заведени от индивидуални кредитори, с изключение на висящите производства, както е посочено в член 292;
е)
вземанията, които следва да се предявят по отношение на имуществената маса на застрахователното предприятие и правното положение на вземанията, породени след откриването на производството за ликвидация;
ж)
правилата относно предявяването, проверката и приемането на вземанията;
з)
правилата за разпределение на получените средства от реализацията на имуществото, класовете вземания и правата на кредиторите, които са били частично удовлетворени след откриването на производството за ликвидация по силата на вещно право или въз основа на компенсация;
и)
условията и последиците от преустановяване на производството за ликвидация, по-специално при случаите на спогодба;
й)
правата на кредиторите след приключването на производството за ликвидация;
к)
страната, която поема разходите и разноските по производството за ликвидация; и
л)
правилата по отношение на нищожността, унищожаемостта или непротивопоставимостта по отношение на правни действия, причинили вреди на всички кредитори.
Член 275
Третиране на застрахователните вземания
1. Държавите-членки гарантират застрахователните вземания да се ползват от предимство спрямо другите вземания към застрахователното предприятие по един или по двата от следните начини:
а)
по отношение на активите за покритие на техническите резерви, застрахователните вземания се ползват от абсолютно предимство спрямо всяко друго вземане от застрахователното предприятие; или
б)
по отношение на всички активи на застрахователното предприятие застрахователните вземания се ползват с предимство спрямо всяко друго вземане от застрахователното предприятие, със следното единствено възможно изключение:
i)
вземания на членове на персонала по трудови договори и трудови правоотношения,
ii)
данъчни вземания на публични органи;
iii)
вземания по системата за социална сигурност;
iv)
вземания по отношение на активите, предмет на вещни права.
2. Без да засяга параграф 1, държавите-членки могат да предвидят, че всички или част от разноските в резултат на процедурата по ликвидацията, по смисъла на националното им право, се ползват с предимство спрямо застрахователните вземания.
3. Държавите-членки, които са възприели варианта, предвиден в параграф 1, буква а), изискват от застрахователните дружества да въведат и водят редовно специален регистър, съгласно член 276.
Член 276
Специален регистър
1. Всяко застрахователно предприятие води в централното си управление специален регистър за активите, представляващи техническите резерви, изчислени и инвестирани съгласно правото на държавата-членка по произход.
2. Ако застрахователното предприятие упражнява едновременно дейности за застраховка живот и за имуществените застраховки, то в своето централно управление дружеството води отделен регистър за всяка от дейностите.
Когато обаче някоя държава-членка разрешава на дружеството да упражнява дейностите по застраховка живот и да покрива рисковете, посочени в класове 1 и 2 от част А на приложение I, тя може да предвиди тези застрахователни дружества да водят само един регистър за всички свои дейности.
3. Във всеки момент общата сума на вписаните активи, изчислени съгласно приложимото право на държавата-членка по произход, не може да бъде по-малка от стойността на техническите резерви.
4. Когато даден актив в регистъра е обременен с вещно право в полза на кредитор или на трето лице, в резултат на което част от стойността на този актив не е на разположение за покриване на задълженията, в регистъра се отразява това положение и сумата, която не е налична не се взема предвид, когато се изчислява общата сума по параграф 3.
5. Третирането на актив при производство за ликвидация на застрахователно предприятие по отношение на възможността, предвидена в член 275, параграф 1, буква а), се регламентира от законодателството на държавата-членка по произход, с изключение на активите, за които се прилагат членове 286, 287 или 288, когато:
а)
активите, използвани за покриване на технически резерви, са обременени от вещно право в полза на кредитор или на трето лице, без да отговарят на условията на параграф 4;
б)
такива активи са предмет на право на задържане в полза на кредитор или трето лице; или
в)
кредитор е в правото си да поиска прихващане неговото вземане с това на застрахователното предприятие.
6. От момента на откриване на производството за ликвидация списъкът на активите, вписани в регистъра съгласно параграфи 1 до 5, не следва да бъде променян, както и не може да се нанася никаква поправка в регистрите без разрешение на съответния компетентен орган, с изключение на корекции от чисто технически характер.
Ликвидаторите обаче добавят към тези активи получените финансови приходи по тях, както и чистата сума на премиите, събрани по класа застрахователна дейност между момента на откриването на производството за ликвидация и изплащането на застрахователните вземания или до момента на прехвърляне на портфейла.
7. Когато доходите от реализацията на активите са по-ниски от тяхната оценка в регистъра, ликвидаторите посочват причините за това пред надзорните органи на държавата-членка по произход.
Член 277
Суброгация на гаранционната схема
Държавата-членка по произход може да предвиди, че когато една гаранционна схема, установена в тази държава-членка, е встъпила в правата на кредиторите на застрахователя, вземанията на тази схема не се ползват от разпоредбите на член 275, параграф 1.
Член 278
Покриване на вземанията с предимство с активи
Държавите-членки, които възприемат варианта, предвиден в член 275, параграф 1, буква б), изискват от всяко застрахователно предприятие да гарантира, че вземанията, които могат да имат предимство по отношение на застрахователните вземания съгласно член 275, параграф 1, буква б), и които са регистрирани в счетоводните книги на застрахователното предприятие, са покрити с активи във всеки един момент и независимо от евентуална ликвидация.
Член 279
Отнемане на лиценз
1. Когато по отношение на застрахователно предприятие е взето решение за откриване на производство за ликвидация, лицензът на това предприятие се отнема в съответствие с процедурата, установена в член 144, освен при необходимост, като тази визирана в параграф 2.
2. Отнемането на лиценза по силата на параграф 1 не е пречка за ликвидатора или за всяко друго лице, назначено за това от компетентните органи, да продължи с някои от дейностите на застрахователното предприятие, при положение че това е необходимо или подходящо за нуждите на ликвидацията.
Държавата-членка по произход може да предвиди тези дейности да се извършват със съгласието и под контрола на надзорните органи на тази държава-членка.
Член 280
Публикуване на решенията за процедурите по ликвидация
1. Компетентният орган, ликвидаторът или всяко лице, определено за тази цел от компетентните органи, осигурява публикуване на решението за започване на производството за ликвидация съгласно процедурите, предвидени в държавата-членка по произход по, както и на публикуването на извлечение от решението за ликвидация в Официален вестник на Европейския съюз.
Надзорните органи на всички други държави-членки, които са информирани за откриването на производството за ликвидация съгласно член 273 параграф 3, могат да осигурят публикуването на това решение на тяхна територия по начин, който преценят за подходящ.
2. Публикуването, визирано в параграф 1, посочва компетентния орган на държавата-членка по произход, приложимото право, както и посочения ликвидатор. То се извършва на официалния или на някой от официалните езици на държавата-членка, където се публикува информацията.
Член 281
Информиране на известните кредитори
1. Когато се открие производството за ликвидация, компетентните органи на държавата-членка по произход, ликвидаторът или всяко лице, определено за тази цел от компетентните органи уведомяват известните кредитори веднага и индивидуално с писмо - кредиторите, чието обичайно пребиваване, местоживеене или централно управление е в друга държава-членка.
2. Уведомяването, посочено в параграф 1 включва сроковете, които следва да се спазват, санкциите предвидени по тези срокове, органа или институцията, оправомощени да получат предявяването на вземане или забележките относно вземанията, както и всякакви други мерки.
Уведомяването посочва също така дали кредиторите, чиито вземания са гарантирани с предимство или вещно обезпечение, следва да предявят своите вземания.
В случая със застрахователните вземания, уведомяването посочва също действието на производството за ликвидация по отношението на застрахователните договори, особено датата на която се преустановява действието на застрахователните договори или операциите, както и правата и задълженията на застрахования относно договора или операцията.
Член 282
Право за предявяване на вземанията
1. Всеки кредитор, включително публичните органи на държавите-членки, чието обичайно пребиваване, местоживеене или централно управление е в държава-членка, различна от държавата-членка по произход, има право да предяви вземанията си, или да представи писмено съображенията си по отношение на вземанията.
2. Вземанията на всички кредитори, посочени в параграф 1, се третират по същия начин и получават същото класиране като равностойните вземания, които могат да бъдат предявени от кредиторите, чието обичайно пребиваване, местоживеене или централно управление е в държавата-членка по произход. Следователно компетентните органи действат без дискриминация на равнище Общност.
3. С изключение на случаите, когато правото на държавата-членка по произход предвижда друго, кредиторът изпраща на компетентните органи копие от всички документи, в подкрепа на вземането си и посочва следното:
а)
естеството и размера на вземането,
б)
датата на възникване на вземането;
в)
дали се позовава на предимство, вещно обезпечение или право на задържане по отношение на това вземане;
г)
когато е целесъобразно, по отношение на какви активи се отнасят неговите обезпечения.
Не е необходимо да се посочва предимството за застрахователните вземания по смисъла на член 275.
Член 283
Езици и форма
1. Информацията в писмото, предвидено в член 281, параграф 1, се представя на официалния език на държавата-членка по произход или на един от официалните езици на тази държава.
За тази цел се използва формуляр, на който е написано едно от следните заглавия на всички официални езици на Европейската общност:
а)
„Покана за предявяване на вземане. Спазвайте срока“; или
б)
когато законите в държавата-членка по произход предвиждат представянето на съображения по вземанията: „Покана да се представят съображения по вземанията. Спазвайте срока“.
Въпреки това, когато известен кредитор има застрахователно вземане, информацията в уведомлението по член 281, параграф 1 се изготвя на официалния език на държавата-членка, където е обичайното пребиваване, местоживеенето или централното управление на кредитора, или на някой от официалните езици на тази държава.
2. Кредитори, чието обичайно пребиваване, местоживеене или централно управление е в друга държава-членка, различна от държавата-членка по произход, могат да предявят вземанията си или да представят съображенията си по отношение на вземанията, на официалния език на тази държава-членка или на някой от официалните езици на тази държава.
В този случай обаче предявяването на техните вземания или представянето на техните съображения по отношение на вземането им, следва съответно да са озаглавени „Предявяване на вземане“ или „Представяне на съображенията по вземането“ на официалния език на държавата-членка по произход или на някой от официалните езици на тази държава.
Член 284
Редовно информиране на кредиторите
1. Ликвидаторите информират редовно кредиторите, по подходящ начин, относно развитието на производството за ликвидацията.
2. Надзорните органи на държавите-членки могат да изискват информация от надзорните органи на държавата-членка по произход.
ГЛАВА IV
Общи разпоредби
Член 285
Действие върху някои договори и права
Чрез дерогация от членове 269 и 274, действието на приетите мерки по оздравяване или откриването на производство за ликвидация се определя от следното:
а)
по отношение на трудови договори и трудови правоотношения изключително от правото на държавата-членка, приложимо към договорните или трудовите правоотношения;
б)
по отношение на договори, предоставящи правото на ползване на недвижим имот, или на неговото придобиване, изключително по правото на държавата-членка, където се намира недвижимата собственост; и
в)
по отношение на права на застрахователното предприятие върху недвижим имот, кораб или самолет, които са вписани в публичен регистър, изключително по правото на държавата-членка в която се води този регистър.
Член 286
Вещни права на трети лица
1. Приемането на мерките по оздравяване или откриването на производство за ликвидация не засягат вещните права на кредиторите или на трето лице по отношение на материалните и нематериалните блага, недвижими или движими - както индивидуално определени имущества и така и съвкупности от неопределени имущества, чийто състав подлежи на промяна - принадлежащи на застрахователното предприятие, и които се намират, в момента на приемането на тези мерки или на откриването на процедурата по прекратяването и ликвидацията, на територията на друга държава-членка.
2. Правата, предвидени в параграф 1, включват поне:
а)
правото за разпореждане с активите, или да бъдат реализирани, и да се получи удовлетворение от доходите от тези активи, по-специално по силата на залог или ипотека;
б)
изключителното право за получаване на вземането, по-специално право, гарантирано по силата на залог или прехвърлянето на това вземане в качеството на обезпечение;
в)
правото да се изиска имуществото или да се иска неговото възстановяване от на всеки, който го притежава или го ползва срещу волята на този, който има правата върху него;
г)
право за ползване на имуществото.
3. Право, вписано в публичния регистър и противопоставимо на трети лица, което позволява да се придобие вещното право по смисъла на параграф 1, се счита за вещно.
4. Параграф 1 не е пречка за предявяване на искове за нищожност, унищожаемост или непротивопоставимост на основание член 274, параграф 2, буква л).
Член 287
Право на задържане
1. Приемането на мерки по оздравяване или откриването на производство по ликвидация на застрахователно предприятие купуващо активи, не накърнява правата на продавача, основани на право на задържане, когато този имот се намира, по време на приемането на тези мерки или на откриването на тази процедура, на територията на държава-членка, различна от тази, където са приети тези мерки или е открито това производство.
2. Приемането, след предоставяне на активите, на мерки по оздравяване или откриването на производство за ликвидация на застрахователно предприятие, продаващо активи, не представлява причина за анулиране или преустановяване на продажбата и не е пречка за придобиването от страна на купувача на собствеността на продадените активи, когато този те се намират, в момента на приемането на тези мерки или на откриването на това производство, на територията на държава-членка, различна от тази, където са приети тези мерки или се открива това производство.
3. Параграфи 1 и 2 не са пречка за предявяване на искове на основание нищожност, унищожаемост или непротивопоставимост, съгласно член 274, параграф 2, буква л).
Член 288
Прихващане
1. Приемането на мерки по оздравяване или откриването на производство за ликвидация не накърнява правото на кредитора да се позове на прихващането на неговото вземане с вземането на застрахователното предприятие, когато това прихващане е разрешено от правото, което се прилага към вземането на застрахователното предприятие.
2. Параграф 1 не е пречка за предявяване на искове за нищожност, унищожаемост или непротивопоставимост на основание член 274, параграф 2, буква л).
Член 289
Регулирани пазари
1. Без да засяга член 286, действието на мярка по оздравяване или откриването на производство за ликвидация по отношение на правата и задълженията на участниците в регулиран пазар се ръководи изключително от приложимото право за посочения пазар.
2. Параграф 1 не е пречка за предявяване на искове на основание нищожност, унищожаемост или непротивопоставимост, съгласно член 274, параграф 2, буква л), които могат да се предявят, за да не се вземат предвид плащания или други операции по силата на приложимото за посочения пазар право.
Член 290
Увреждащи действия
Член 274, параграф 2, буква л) не се прилага, когато лицето, което се е възползвало от правно действие, с което са нанесени вреди на всички кредитори е доказало, че това действие е предмет на регулиране на правото на държава-членка, различна от държавата-членка по произход, и че този закон не позволява, по никакъв начин, да се атакува посоченото действие в съответното дело.
Член 291
Защита на трети лица- купувачи
Следното право се прилага в случаите, когато чрез сключен акт след приемането на мерки по оздравяване или откриването на производство за ликвидация, застрахователното предприятие се разпорежда, срещу заплащане с някои от следните:
а)
по отношение на недвижим имоти, правото на държавата -членка, където се намира недвижимият имот;
б)
по отношение на кораби или самолети, подлежащи на вписване в публичния регистър, правото на държавата-членка, в чиито правомощия е воденето на регистъра;
в)
по отношение на прехвърлими или други ценни книжа, чието наличие или прехвърляне предполага вписването в регистър или по предвидена от закона сметка или които са депозирани в депозитна централна система, регламентирана от правото на държава-членка, законодателството на държавата-членка, в чиито правомощия е воденето на регистъра, сметката или системата.
Член 292
Висящо съдебно производство
Действието на мерките по оздравяване или на производството на прекратяване и ликвидацията върху висящо съдебно производство относно активи или право, което е отнето на застрахователното предприятие, се регулира изключително от правото на държавата-членка, където делото е висящо.
Член 293
Управители и ликвидатори
1. Назначаването на управител или на ликвидатор се извършва чрез представянето на копие, нотариално заверено като вярно с оригинала, на решението, с което е назначено лицето, или чрез някакво друго удостоверение, издадено от компетентните органи на държавата-членка по произход.
Държавата-членка, в която управителят или ликвидаторът желае да упражнява задълженията си може да изиска превод на официалния език или на някой от официалните езици на тази държава-членка. Не се изисква официално легализиране на този превод или друга подобна формалност.
2. Управителите и ликвидаторите са притежават правото да упражняват на територията на всички държави-членки всички пълномощия, за които са били оправомощени в държавата-членка по произход.
Лица, натоварени със задължението да подпомагат или да представляват управителите и ликвидаторите, могат да бъдат определени съгласно правото на държавата-членка по произход, в провеждането на мерките по оздравяване или в производството за ликвидация, по-специално в приемащата държавата-членка и особено за оказване на помощ при разрешаване на евентуалните трудности, с които се сблъскват кредиторите в тази държава.
3. В упражняването на правомощията си съгласно правото на държавата-членка по произход, управителите или ликвидаторите спазват законите на държавите-членки, в които те желаят да действат, особено по отношение на процедурите по продажба на активите и по отношение информирането на заети лица.
Тези правомощия не включват прибягване към сила или правото да се произнася по съдебни производства или спорове.
Член 294
Вписване в публичния регистър
1. Управителят, ликвидаторът или всеки друг орган или лице, надлежно оправомощено в държавата-членка по произход може да поиска мярка по оздравяване или решението по откриване на производството за прекратяването и ликвидацията да бъде вписано в съответния публичен регистър, който се води в другите държави-членки.
Когато обаче някоя държава-членка предвижда задължително вписване, органът или лицето, визирано в първа алинея, взема необходимите мерки, за да осигури това вписване.
2. Разходите по вписването се разглеждат като разходи и разноски по производството.
Член 295
Професионална тайна
Всички лица, призовани да получат или дадат информация във връзка с процедурите, предвидени в членове 270, 273 и 296, са обвързани от разпоредбите за професионалната тайна, така както е предвидено в членове 64 - 69, с изключение на съдебните органи, за които се прилагат действащите национални разпоредби.
Член 296
Третиране на клонове на застрахователни предприятия от трети държави
Ако застрахователно предприятие от трета държава има клонове, установени в повече от една държава-членка, всеки клон се третира отделно при прилагането на настоящия дял.
Компетентните органи и надзорните органи на тези държави-членки се стремят да координират действията си.
Всички администратори или ликвидатори по подобен начин се стремят да координират действията си.
ДЯЛ V
ДРУГИ РАЗПОРЕДБИ
Член 297
Право на съдебна защита
Държавите-членки гарантират, че решенията, които са взети по отношение на застрахователно или презастрахователно предприятие по силата на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, които прилагат настоящата директива, са обект на правото на съдебна защита.
Член 298
Сътрудничество между държавите-членки и Комисията
1. Държавите-членки си сътрудничат с цел улесняването на надзора върху застраховането и презастраховането в рамките на Общността и прилагането на настоящата директива.
2. Комисията и надзорните органи на държавите-членки работят в тясно сътрудничество помежду си с цел улесняване на надзора върху застраховането и презастраховането в рамките на Общността и за проучването на всякакви трудности, които могат да възникнат при прилагането на настоящата директива.
3. Държавите-членки уведомяват Комисията за всички значителни трудности, предизвикани от прилагането на настоящата директива.
Комисията и надзорните органи на заинтересованите държави-членки проучват тези затруднения във възможно най-кратък срок, за да намерят подходящо решение.
Член 299
Евро
Когато настоящата директива посочва стойности в евро, обменната стойност в националните валути, която ще се прилага от 31 декември на всяка година, е стойността в последния ден на предходния месец октомври, за който обменните стойности на евро са на разположение за всички валути в Общността.
Член 300
Ревизиране на сумите в евро
Сумите, изразени в евро в настоящата директива, се ревизират на всеки пет години, като се увеличава основната сума в евро с процентната промяна в основния хармонизиран индекс на потребителските цени за всички държави-членки във вида, публикуван от Евростат, започвайки от 31 октомври 2012 г. и до датата на ревизията, като се закръгли до число, кратно на 100 000 EUR.
Ако процентната промяна от последното ревизиране е по-малка от 5 %, сумите не се ревизират.
Комисията публикува ревизираните суми в Официален вестник на Европейския съюз.
Ревизираните суми се прилагат от държавите-членки в 12-месечен срок от публикуването в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 301
Процедура на комитет
1. Комисията се подпомага от Европейския комитет по застрахователно и професионално пенсионно осигуряване.
2. При позоваване на настоящия параграф се прилагат членове 5 и 7 от Решение 1999/468/ЕО във връзка с разпоредбите на член 8 от него.
3. При позоваване на настоящия параграф се прилагат член 5а, параграфи 1 - 4 и член 7 от Решение 1999/468/ЕО във връзка с разпоредбите на член 8 от него.
Член 302
Уведомления, предоставени преди влизането в сила на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за прилагането на членове 57-63
Процедурата по оценяване, прилагана по отношение на предложените придобивания, за които компетентните органи са били уведомени съгласно член 57 преди влизане в сила на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за съобразяване с членове 57-63, се провежда в съответствие с националното законодателство на държавите-членки, което е в сила в момента на уведомлението.
Член 303
Изменения на Директива 2003/41/ЕИО
Директива 2003/41/ЕО се изменя, както следва:
1.
Член 17, параграф 2 се заменя със следното:
„2. За целите на изчисляването на минималния размер на допълнителните активи се прилагат правилата, определени в членове 17а - 17 г.“
2.
Вмъкват се следните членове:
„Член 17а
Налична граница на платежоспособност
1. Всяка държава-членка изисква от всяка институция, посочена в член 17, параграф 1, намираща се на нейна територия, да държи във всеки момент адекватна налична граница на платежоспособност във всеки момент по отношение на всички дейности, като тази граница трябва да бъде най-малко равен на изискванията на настоящата директива.
2. Наличната граница на платежоспособност се състои от активите на застрахователното предприятие, намалени с предвидимите задължения и с приспадане на всички нематериални активи, включително:
а)
изцяло внесения дялов капитал, или, в случая на институция под формата на взаимозастрахователно предприятие, действителните първоначални средства плюс всички сметки на членовете на взаимозастрахователното предприятие, които изпълняват следните критерии:
i)
уставът трябва да предвижда, че от тези сметки могат да се извършват плащания към членовете на взаимозастрахователното предприятие, само когато това не води до спад на наличната граница на платежоспособност под изискваното ниво, или след прекратяване дейността на предприятието, когато всички други негови дългове са уредени;
ii)
уставът трябва да предвижда, че за всяко плащане, посочено в подточка i), извършено за други цели освен индивидуалното прекратяване на членството във взаимозастрахователното предприятие, компетентните органи да бъдат уведомени най-малко един месец предварително и, че те могат в този срок да забранят плащането; и
iii)
съответните разпоредби на устава могат да бъдат изменяни само след като компетентните власти са обявили, че нямат възражение към изменението, без да се засягат изложените в i) и ii) критерии;
б)
резерви (законови и свободни), несъответстващи на застрахователните задължения;
в)
печалбата или загубата, пренесени след приспадането на дължимите дивиденти; и
г)
дотолкова доколкото е разрешено от националното право, резерви от печалби в баланса, когато могат да бъдат използвани за покриване на всякакви загуби, които могат да възникнат, и когато не са оставени за разпределение между членовете и бенефициерите.
Наличната граница на платежоспособност се намалява със стойността на собствените акции, които се притежават пряко от институцията.
3. Държавите-членки може да предвидят наличната граница на платежоспособност да обхваща също:
а)
съвкупен привилегирован акционерен капитал и подчинен заемен капитал до 50 % от по-малката стойност на една от следните две величини: наличната граница на платежоспособност и изискваната граница на платежоспособност, не повече от 25 % от която се състои от подчинени кредити с фиксиран падеж, или съвкупен привилегирован акционерен капитал с фиксиран срок, в случай че съществуват обвързващи споразумения, съгласно които в случай на несъстоятелност или ликвидация на институцията подчиненият заемен капитал или привилегированият акционерен капитал се нарежда след вземанията на всички други кредитори и не се изплаща, докато не бъдат уредени всички други неуредени дългове;
б)
ценни книжа без определена дата на падежа и други инструменти, включително кумулативни привилегировани акции, различни от посочените в буква а), до максимално 50 % от по-малката стойност на една от следните две величини: наличната граница на платежоспособност или изискваната граница на платежоспособност, за сумата от такива ценни книжа и субординирания заемен капитал, посочени в буква а), при условие че изпълняват следните задължителни условия:
i)
те не трябва да бъдат изплащани по инициатива на приносителя им или без предварителното съгласие на компетентния орган;
ii)
договорът за емисията трябва да позволява на институцията да отсрочи плащането на лихвата по заема;
iii)
претенциите на заемополучателя към институцията се подреждат след тези на всички други кредитори;
iv)
документите, които уреждат емисията на ценните книжа, предвиждат, че загубите ще бъдат компенсирани с дълг и неизплатени лихви, като в същото време правят възможно за презастрахователното предприятие да продължи дейността си; и
v)
вземат се предвид само напълно внесени суми.
За целите на буква а) подчиненият заемен капитал трябва да отговаря също и на следните условия:
i)
може да се взема предвид само напълно внесеният капитал;
ii)
за заеми с фиксиран падеж, първоначалният падеж е поне пет години. Не по-късно от една година преди датата на изплащането, институцията предоставя за одобрение от компетентните власти план, от който става видно по какъв начин се запазва наличната граница на платежоспособност или се довежда до изискваното ниво по време на падежа, освен ако обхватът, в който може да бъде включен заемът като компонент на наличната граница на платежоспособност, е постепенно стеснен поне през последните пет години преди датата на изплащането. Компетентните органи могат да разрешат предсрочното погасяване на такива кредити, при условие че е подадено заявление от издаващата институция и наличната граница на платежоспособност няма да спадне под необходимото ниво;
iii)
заеми, чийто падеж не е фиксиран, се изплащат само след срок за предизвестие от пет години, освен ако заемите не се считат повече като компонент на наличната граница на платежоспособност или ако специално се изисква предварително съгласие на компетентните власти за предсрочното им изплащане. В последния случай институцията уведомява компетентните власти поне шест месеца преди датата на планираното изплащане, като посочва наличната граница на платежоспособност и изискваната граница на платежоспособност, преди и след изплащането. Компетентните власти разрешават изплащането само когато наличната граница на платежоспособност на институцията няма да падне под изискваното ниво;
iv)
заемното споразумение не включва клауза, която предвижда, че при специфични обстоятелства, различни от ликвидиране на институцията, дългът ще бъде изплатен преди договорените дати за изплащане; и
v)
заемното споразумение може да бъде изменяно, само след като компетентните власти са обявили, че нямат възражения по изменението.
4. По искане от дружеството, с приложени подкрепящи доказателства, до компетентния орган на държавата-членка по произход и със съгласието на този орган, наличните граници на платежоспособността могат също да се състоят от:
а)
когато не се практикува цилмериране, или когато ако се практикува, е по-малко от разходи за придобиване, включени в премията, разликата между нецилмерирания или частично цилмерирания математически резерв и математическия резерв, цилмериран с квота, равна на включената в премията добавка за разходи за придобиване.
б)
всякакви скрити нетни резерви, резултат от оценката на активите, дотолкова доколкото такива скрити нетни резерви не са от необичайно естество;
в)
половината от невнесения акционерен или учредителен капитал, ако внесената част се равнява на 25 % от този акционерен или учредителен капитал, до 50 % от по-малката от следните две величини: наличната и изискваната граница на платежоспособност.
Цифрата, посочена в буква а), не може да превишава 3,5 % от сумата на разликите между съответните капиталови суми от животозастрахователни дейности и от дейности по предоставяне на професионални пенсии, и математическите резерви по всички полици, за които е възможно цилмериране. Разликата се намалява с размера на необезценените разходи за придобиване, отчетени като актив.
5. Комисията може да приема мерки за прилагане, свързани с параграфи 2 - 4, за да отчете развития, които оправдават технически корекции на данните, избираеми за налични граници на платежоспособност.
Тези мерки, предназначени да изменят несъществени елементи на настоящата директива, чрез допълването ѝ, се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 21б.
Член 17б
Изисквана граница на платежоспособност
1. Съгласно член 17в, изискваната граница на платежоспособност се определя, както е предвидено в параграфи 2 до 6 в съответствие със записаните задължения.
2. Изискваната граница на платежоспособност е равна на сумата от следните два резултата:
а)
първи резултат:
сума, която отговаря на 4 % от математическите резерви за пряката дейност и активното презастраховане, без да се приспадат презастрахователните цесии, се умножава по съотношението, което не може да бъде под 85 %, валидно за последната финансова година, между математическите резерви, нетни от презастраховане, и брутната сума на математическите резерви;
б)
втори резултат:
за полици, при които рисковият капитал не е отрицателна величина, сума, която отговаря на 0,3 % от този капитал, записан от институцията, се умножава по съотношението, което не може да бъде под 50 %, валидно за последната финансова година, между общия рисков капитал, поддържан като задължение на институцията след презастрахователни цесии и ретроцесии, и общия рисков капитал, без приспадане на делът на презастрахователя;
За временна застраховка при смърт с максимален срок три години частта е 0,1 %. За такава застраховка със срок над три години, но не повече от пет, частта е 0,15 %.
3. За допълнителните застраховки, посочени в член 2, параграф 3, буква а), подточка iii) от Директива 2009/138/ЕО на европейския парламент и на съвета от 25 ноември 2009 година относно започването и упражняването на застрахователна и презастрахователна дейност (Платежоспособност II) (37), изискваната граница на платежоспособност е равна на изискваната граница на платежоспособност за институциите по член 17 г.
4. За операции по капитализацията, посочени в член 2, параграф 3, буква б), подточка ii) от Директива 2009/138/ЕО, изискваната граница на платежоспособност е равна на 4 % от математическите резерви, изчислени в съответствие с параграф 2, буква а).
5. За операциите, посочени в член 2, параграф 3, буква б), точка i) от Директива 2009/138/ЕО, изискваната граница на платежоспособност е равна на 1 % от активите.
6. За застраховки в обхвата на член 2, параграф 3, буква а), точки i) и ii) от Директива 2009/138/ЕО, свързани с инвестиционни фондове, и за операции, посочени в член 2, параграф 3, буква б), подточки iii), iv) и v) от Директива 2009/138/ЕО, изискваната граница на платежоспособност е равна сбора от следните елементи:
а)
доколкото институцията носи инвестиционен риск, 4 % от техническите резерви, изчислени в съответствие с параграф 2, буква а);
б)
доколкото институцията не носи инвестиционен риск и пренесената сума за покриване на разходите по управление е фиксирана за период, превишаващ пет години, 1 % от техническите резерви, изчислени в съответствие с параграф 2, буква а);
в)
доколкото институцията не носи инвестиционен риск и пренесената сума за покриване на разходите по управление не е фиксирана за период, превишаващ пет години, сума в размер до 25 % от нетните административни разходи по този вид дейност за предходната финансова година;
г)
доколкото застрахователното предприятие покрива риска смърт, 0,3 % от рисковия капитал, изчислен в съответствие с параграф 2, буква б).
Член 17в
Гаранционен фонд
1. Държавите-членки могат да предвидят една трета от изискваната граница на платежоспособност, както е определена в член 17б, да представлява гаранционен фонд. Този фонд обхваща елементите, изброени в член 17а, параграфи 2 и 3 и със съгласието компетентния орган на държавата-членка по произход, на елементите по член 17а, параграф 4, буква б).
2. Гаранционният фонд не може да бъде по-малък от 3 000 000 EUR. Всяка държава-членка може да предвиди, че минималният гаранционен фонд се намалява с 25 % в случай на взаимозастрахователни предприятия и предприятия от взаимозастрахователен тип.
Член 17г
Изисквана граница на платежоспособност за целите на член 17б, параграф 3
1. Изискваната граница на платежоспособност се определя на базата на годишния размер на премиите или вноските или средната тежест на претенциите за последните три финансови години.
2. Размерът на изискваната граница на платежоспособност е равен на по-високото равнище от двата резултата, посочени в параграфи 3 и 4.
3. Базата на премиите се изчислява при използване на по-високата от брутните осчетоводени премии или вноски, както са изчислени по-долу, и брутните получени премии или вноски.
Премиите или вноските, включително допълнителните, емитирани в рамките на преки сделки през предходната финансова година, се агрегират.
Към тази сума се добавя общата сума на премиите, приети за презастраховане през предходната финансова година.
От нея се изважда общата сума на премиите или вноските, анулирани през предходната финансова година, както и общата сума на данъците и таксите, свързани с премиите или вноските, съставляващи агрегата.
Така получената сума се разделя на два дяла, като първият от тях е от 50 000 000 EUR, а вторият съответства на остатъка; 18 % от първата част и 16 % от втората част се събират.
Така получената сума се умножава по съществуващото съотношение за предходните три финансови години между сумата на останалите застрахователни обезщетения за сметка на предприятието след приспадане на възстановимите суми по презастраховане и сумата на брутните застрахователни обезщетения. Това съотношение не може да бъде под 50 %.
4. Основата на претенциите се изчислява, както следва:
Сумите по застрахователните обезщетения, изплатени по отношение на пряка дейност (без намаляване на застрахователните обезщетения за сметка на презастрахователи и ретроцесионери) през периодите, посочени в параграф 1, се агрегират.
Към тази сума се добавя сумата на застрахователните обезщетения, изплатени по отношение на приети презастраховки или ретроцесии през същите периоди, както и сумата на провизиите за неизплатени застрахователни обезщетения, установени в края на предходната финансова година, както за пряка дейност, така и за приемане на презастраховки.
Впоследствие от тази сума се приспада сумата на застрахователните обезщетения, изплатени през периодите, посочени в параграф 1.
От така получената сума се приспада сумата на провизиите за платими застрахователни обезщетения, установени в началото на втората финансова година, предшестваща последната финансова година, за която има счетоводни отчети, както за пряката дейност, така и за приемането на презастраховки.
Една трета от така получената сума се разделя на две части, първата - до 35 000 000 EUR, а втората представлява разликата; 26 % от първата част и 23 % от втората част се събират.
Така получената сума се умножава по съществуващото съотношение за предишните три финансови години между сумата на останалите застрахователни обезщетения за сметка на институцията след приспадане на възстановимите суми по презастраховане и сумата на брутните застрахователни обезщетения. Това съотношение не може да бъде под 50 %.
5. Когато изискваната граница на платежоспособност така изчислена по параграфи 2, 3 и 4 дават резултат, по-малък от изискваната граница на платежоспособност за предходната финансова година, изискването за граници на платежоспособността е най-малкото равно на това за предходната финансова година, умножено по съотношението между техническите провизии за платими застрахователни обезщетения в края на предходната финансова година, и сумата на техническите провизии за платими застрахователни обезщетения в началото на предходната финансова година. В тези изчисления техническите резерви се изчисляват, като се извърши приспадане на презастраховката, а коефициентът не може в никакъв случай да бъде по-висок от 1.
3.
Вмъкват се следните членове:
„Член 21а
Преразглеждане на размера на гаранционния капитал
1. Сумата в евро, предвидена в член 17в, параграф 2, се преразглежда ежегодно от 31 октомври 2012 г., за да бъдат отчетени промените в хармонизирания индекс на потребителските цени на всички държави - членки, както е публикуван от Евростат.
Сумата се адаптира автоматично, като се увеличи базовата сума в евро с процентната промяна на този индекс за периода от 31.12.2009 г. до датата на преразглеждането и се закръгли до число, кратно на 100 000 EUR.
Размерите не се адаптират, ако процентното изменение след последното адаптиране е под 5 %.
2. Комисията информира ежегодно Европейския парламент и Съвета за промяната и актуализираната сума, посочени в параграф 1.
Член 21б
Процедура на комитет
1. Комисията се подпомага от Комитета за европейско застраховане и професионални пенсии, създаден с Решение 2004/9/ЕО на Комисията (38).
2. При позоваване на настоящия параграф се прилагат член 5а, параграфи 1- 4 и член 7 от Решение 1999/468/ЕО във връзка с разпоредбите на член 8 от него.
Член 304
Подмодул на риска, свързан с акции, основаващ се на срока
1. Държавите-членки могат да разрешават на животозастрахователни предприятия, предоставящи:
а)
дейностите по професионално пенсионно осигуряване в съответствие с член 4 от Директива 2003/41/ЕО, или
б)
пенсионни обезщетения, предоставяни в зависимост от достигането или с оглед перспективата за достигане на пенсионна възраст, когато премиите, платени за тези обезщетения имат данъчно облекчение, разрешено на титулярите на полици в съответствие с националното законодателство на държавата-членка, лицензирала предприятието;
ако:
i)
всички активи и задължения, свързани с дейността, се обособяват, управляват се и се организират отделно от другите дейности на застрахователните предприятия, без никаква възможност за прехвърляне;
ii)
дейностите на предприятието, свързани с букви а) и б), по отношение на които се прилага посоченият в настоящия параграф подход, се извършват само в държавата-членка, където е лицензирано предприятието; и
iii)
средният срок на задълженията, съответстващи на дейността на предприятието, надвишава 12 години;
да бъде прилаган подмодул на риска, свързан с акции, на капиталовото изискване за платежоспособност, който се калибрира чрез мярката стойността под риск („Value-at-Risk“) за определен срок, който отговаря на типичния срок на държане на капиталовите инвестиции за заинтересованото предприятие, с доверителен интервал, предоставящ на титулярите на полици и бенефициерите равнище на защита, равностойно на определеното в член 101, когато подходът съгласно настоящия член се използва само по отношение на активите и задълженията, посочени в подточка i). При изчисляването на капиталовото изискване за платежоспособност тези активи и задължения се вземат изцяло предвид за целите на оценката на диверсификационните ефекти, без да се накърнява необходимостта от защита на интересите на титулярите на полици и бенефициерите в други държави-членки.
След одобрението от надзорните органи, подходът, посочен в първа алинея, се използва единствено когато платежоспособността и ликвидната позиция, наред със стратегиите, процесите и процедурите за отчитане на съответното дружество спрямо координираното управление на активи и пасиви са такива, че да гарантират на текуща основа, че то е в състояние да поддържа капиталови инвестиции за период, съответстващ на типичния за заинтересованото предприятие срок на държане на капиталови инвестиции. Дружеството трябва да може да докаже пред надзорния орган, че това условие е проверено спрямо доверителния интервал, необходим за осигуряване на титулярите на полици и бенефициерите на ниво на защита, равностойно на нивото, посочено в член 101.
Застрахователните и презастрахователни дружества не прибягват до прилагане на посочения в член 105 подход, освен при надлежно обосновани обстоятелства и след одобрение от страна на надзорните органи.
2. Комисията представя на Европейския комитет по застрахователно и професионално пенсионно осигуряване и на Европейския парламент в срок до 31 октомври 2015 г. доклад относно прилагането на посочения в параграф 1 от настоящия член подход и относно приетите съгласно параграф 1 практики на надзорните органи, придружаван, по целесъобразност, от съответни предложения. Докладът разглежда по-специално трансграничните ефекти от използването на въпросния подход с оглед на предотвратяването на регулаторен арбитраж от застрахователните и презастрахователни дружества.
ДЯЛ VI
ПРЕХОДНИ И ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
ГЛАВА I
Преходни разпоредби
Раздел 1
Застраховане
Член 305
Дерогации и отмяна на ограничителните мерки
1. Държавите-членки могат да освобождават общо застрахователни предприятия, които към 31 януари 1975 година не са изпълнявали изискванията на членове 16 и 17 от Директива 73/239/ЕИО, чийто годишен доход от премии или вноски към 31 юли 1978 година не е достигнал шесткратния размер на изисквания минимален гаранционен фонд съгласно член 17, параграф 2 от Директива 73/239/ЕИО, от изискването да установяват минимален гаранционен фонд преди края на финансовата година, през която доходите от премии или вноски възлизат на шесткратния размер на минималния гаранционен фонд. След оценка на резултатите от проверката по член 298, параграф 2 Съветът се произнася с единодушие по предложение на Комисията кога държавите-членки да премахнат това облекчение.
2. Общо застрахователни предприятия, учредени в Обединеното кралство с кралски декрет или с частен акт, или със специален публичен акт, могат да продължат да упражняват дейността си в правноорганизационната форма, в която са били учредени към 31 юли 1973 година, за неограничен срок.
Животозастрахователни предприятия, учредени в Обединеното кралство с кралски декрет или с частен акт, или със специален публичен акт, могат да упражняват своята дейност в правната форма, в която са били учредени на 15 март 1979 г., за неограничено време.
Обединеното Кралство изготвя списък на предприятия та, посочени в първа и втора алинеи, и го предава на останалите държави-членки и Комисията.
3. Дружествата, регистрирани в Обединеното кралство съгласно Актовете за взаимоспомагателните дружества могат да продължат своята дейност по животозастраховането и спестяванията, които в съответствие със своите цели, те са упражнявали към 15 март 1979 г.
4. По искане на общо застрахователни предприятия, които отговарят на изискванията, установени в дял I, глава VI, раздели 2, 4 и 5, държавите-членки прекратяват прилагането на ограничителни мерки, например тези, свързани с ипотеки, влогове и ценни книжа.
Член 306
Права, придобити от съществуващи клонове и застрахователни предприятия
1. Клонове, започнали дейност в съответствие с разпоредбите, които са в сила в държавата-членка, в която се намира клонът, преди 1 юли 1994 г., се приема, че са били предмет на процедурата, предвидена в членове 145 и 146.
2. Членове 147 и 148 не засягат правата, придобити от застрахователните предприятия, които упражняват дейност съгласно свободното предоставяне на услуги преди 1 юли 1994 г.
Раздел 2
Презастраховане
Член 307
Преходен период за член 57, параграф 3 и член 60, параграф 6 от Директива 2005/68/ЕО
Държава-членка може да отложи прилагането на разпоредбите на член 57, параграф 3 от Директива 2005/68/ЕО, които изменят член 15, параграф 3 от Директива 73/239/ЕИО, както и разпоредбата на член 60, параграф 6 от Директива 2005/68/ЕО, до 10 декември 2008 г.
Член 308
Право, придобито от съществуващи презастрахователни предприятия
1. За презастрахователните предприятия, които са предмет на настоящата директива, и на които е издаден лиценз или имат право да извършват презастрахователна дейност в съответствие с разпоредбите на държавите-членки, в които се намира централното им управление преди 10 декември 2005 г., се счита, че притежават лиценз в съответствие с член 14.
Независимо от това, те са задължени да изпълняват разпоредбите на настоящата директива относно упражняването на презастрахователна дейност и изискванията, определени в член 18, параграф 1, букви б) и г) - ж), членове 19, 20 и 24, както и в дял I, глава VI, раздели 2, 3 и 4.
2. Държавите-членки могат да разрешат на посочените в параграф 1 презастрахователни предприятия, които към 10 декември 2005 г. не са изпълнявали член 18, параграф 1, буква б), членове 19 и 20, както и дял I, глава VI, раздели 2, 3 и 4, допълнителен период до 10 декември 2008 г., за да се съобразят с тези изисквания.
ГЛАВА II
Заключителни разпоредби
Член 309
Транспониране
1. Държавите-членки приемат законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за прилагането на членове 4,, 10, 13, 14, 18, 23, 26-32, 34-49, 51-55, 67, 68, 71, 72, 74-85, 87-91, 93-96, 98, 100-110, 112, 113, 115-126, 128, 129, 131-134, 136-142, 144, 146, 148,, 162-167, 172, 173, 178, 185, 190, 192, 210-233, 235-240, 243-258, 260-263, 265, 266, 303 и 304, и приложения III и IV до 31 октомври 2012 година.
Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Те включват също така уточнение, че позоваванията в съществуващите законови, подзаконови и административни разпоредби на директивите, отменени с настоящата директива, се считат за позовавания на настоящата директива. Условията и редът на позоваване, както и формулирането на уточнението се определят от държавите-членки.
2. Държавите-членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които приемат в областта, регулирана с настоящата директива.
Член 310
Отмяна
1. Директиви 64/225/ЕИО, 73/239/ЕИО, 73/240/ЕИО, 76/580/ЕИО, 78/473/ЕИО, 84/641/ЕИО, 87/344/ЕИО 88/357/ЕИО, 92/49/ЕИО, 98/78/ЕО, 2001/17/ЕО, 2002/83/ЕО и 2005/68/ЕО, изменени с актовете, изброени в приложение VI, част А, се отменят, считано от 1 ноември 2012 г., без да се засягат задълженията на държавите-членки относно сроковете за транспониране в националните законодателства и прилагането на директивите, посочени в приложение VI, част Б.
Позоваванията на отменените директиви се тълкува като позовавания на настоящата директива и се четат според таблицата за съответствие в приложение VII.
Член 311
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Членове 1-3, 5-9, 11, 12, 15-17, 19-22, 24-25, 33, 56, 66, 69, 70, 73, 143, 145, 147, 149-161, 168-171, 174-177, 179-184, 186-189, 191, 193-209, 267-300, 302, 305-308 и приложения I и II, V, VI и VII се прилагат от 1 ноември 2012 година.
Член 312
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Страсбург на, 25 ноември 2009 година
DIRETTIVA 2009/138/CE DEL PARLAMENTO EUROPEO E DEL CONSIGLIO
del 25 novembre 2009
in materia di accesso ed esercizio delle attività di assicurazione e di riassicurazione (solvibilità II)
(rifusione)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
IL PARLAMENTO EUROPEO E IL CONSIGLIO DELL’UNIONE EUROPEA,
visto il trattato che istituisce la Comunità europea, in particolare l’articolo 47, paragrafo 2 e l’articolo 55,
vista la proposta della Commissione,
visto il parere del Comitato economico e sociale europeo (1),
previa consultazione del Comitato delle regioni,
deliberando secondo la procedura di cui all’articolo 251 del trattato (2),
considerando quanto segue:
(1)
La prima direttiva 73/239/CEE del Consiglio, del 24 luglio 1973, recante coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative in materia di accesso e di esercizio dell’assicurazione diretta diversa dall’assicurazione sulla vita (3); la direttiva 78/473/CEE del Consiglio, del 30 maggio 1978, relativa al coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative in materia di coassicurazione comunitaria (4); la direttiva 87/344/CEE del Consiglio, del 22 giugno 1987, recante coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative relative all’assicurazione tutela giudiziaria (5); la seconda direttiva 88/357/CEE del Consiglio, del 22 giugno 1988, che coordina le disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative riguardanti l’assicurazione diretta diversa dall’assicurazione sulla vita, fissa le disposizioni volte ad agevolare l’esercizio effettivo della libera prestazione di servizi (6); la direttiva 92/49/CEE del Consiglio, del 18 giugno 1992, che coordina le disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative riguardanti l’assicurazione diretta diversa dall’assicurazione sulla vita (terza direttiva assicurazione non vita) (7); la direttiva 98/78/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 27 ottobre 1998, relativa alla vigilanza supplementare sulle imprese di assicurazione appartenenti ad un gruppo assicurativo (8); la direttiva 2001/17/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 19 marzo 2001, in materia di risanamento e liquidazione delle imprese di assicurazione (9); la direttiva 2002/83/CE del Parlamento e del Consiglio, del 5 novembre 2002, relativa all’assicurazione sulla vita (10) e la direttiva 2005/68/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 16 novembre 2005, relativa alla riassicurazione (11); devono subire una serie di modificazioni sostanziali. È opportuno, per motivi di chiarezza, procedere alla rifusione di tali direttive.
(2)
Al fine di facilitare l’accesso e l’esercizio delle attività di assicurazione e di riassicurazione, è necessario eliminare le differenze più rilevanti tra le legislazioni degli Stati membri per quanto riguarda il regime al quale le imprese di assicurazione e di riassicurazione sono sottoposte. È opportuno pertanto prevedere un quadro giuridico che consenta alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di esercitare l’attività assicurativa in tutto il mercato interno, rendendo in tal modo più facile per le imprese di assicurazione e di riassicurazione aventi sede nella Comunità la copertura dei rischi e degli impegni ivi situati.
(3)
Nell’interesse del funzionamento corretto del mercato interno è opportuno stabilire regole coordinate in materia di vigilanza dei gruppi assicurativi e, in vista della tutela dei creditori, in materia di procedure di risanamento e di liquidazione riguardanti le imprese di assicurazione.
(4)
È appropriato che talune imprese che prestano servizi di assicurazione non siano soggette al sistema stabilito dalla presente direttiva date le loro dimensioni, il loro status giuridico, la loro natura, ad esempio il loro stretto legame con i sistemi di assicurazione pubblica, o i servizi specifici offerti. È inoltre opportuno escludere taluni organismi di vari Stati membri, la cui attività si esercita solo su un settore molto ristretto ed è limitata per legge a un determinato territorio o a determinate persone.
(5)
Le imprese di assicurazione di piccolissime dimensioni che soddisfano determinate condizioni, tra cui una raccolta premi lorda inferiore ai 5 000 000 EUR, sono escluse dall’ambito di applicazione della presente direttiva. Tuttavia, tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione che beneficiano già di un’autorizzazione ai sensi delle vigenti direttive dovrebbero continuare a beneficiarne anche in sede di attuazione della presente direttiva. Le imprese che sono escluse dall’ambito di applicazione della presente direttiva dovrebbero essere in grado di fruire delle libertà fondamentali sancite dal trattato. Tali imprese possono scegliere di chiedere l’autorizzazione ai sensi della presente direttiva onde beneficiare dell’autorizzazione unica ivi prevista.
(6)
Gli Stati membri dovrebbero poter richiedere la registrazione delle imprese che esercitano l’attività di assicurazione o di riassicurazione e che sono escluse dall’ambito di applicazione della presente direttiva. Essi possono inoltre sottoporre tali imprese a vigilanza prudenziale e giuridica.
(7)
La direttiva 72/166/CEE del Consiglio, del 24 aprile 1972, concernente il ravvicinamento delle legislazioni degli Stati membri in materia di assicurazione della responsabilità civile risultante dalla circolazione di autoveicoli e di controllo dell’obbligo di assicurare tale responsabilità (12); la settima direttiva 83/349/CEE del Consiglio, del 13 giugno 1983, basata sull’articolo 54, paragrafo 3, lettera g), del trattato e relativa ai conti consolidati (13); la seconda direttiva 84/5/CEE del Consiglio, del 30 dicembre 1983, concernente il ravvicinamento delle legislazioni degli Stati membri in materia di assicurazione della responsabilità civile risultante dalla circolazione di autoveicoli (14); la direttiva 2004/39/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 21 aprile 2004, relativa ai mercati degli strumenti finanziari (15); e la direttiva 2006/48/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 14 giugno 2006, relativa all’accesso all’attività degli enti creditizi ed al suo esercizio (16), stabiliscono regole generali in materia di contabilità, assicurazione della responsabilità civile derivante dalla circolazione di autoveicoli, strumenti finanziari ed enti creditizi e contengono definizioni valide per questi settori. È opportuno che talune delle definizioni previste in tali direttive si applichino ai fini della presente direttiva.
(8)
L’accesso alle attività di assicurazione o di riassicurazione è subordinato al preventivo rilascio di un’autorizzazione. È pertanto necessario stabilire le condizioni e la procedura per il rilascio di tale autorizzazione nonché per il suo eventuale rifiuto.
(9)
Le direttive abrogate dalla presente direttiva non statuiscono alcuna norma riguardo alla portata delle attività riassicurative che un’impresa di assicurazione può essere autorizzata ad esercitare. Spetta agli Stati membri decidere di legiferare in materia.
(10)
È opportuno che i riferimenti della presente direttiva alle imprese di assicurazione o di riassicurazione si applichino anche alle imprese di assicurazione e riassicurazione captive, salvo laddove per tali imprese siano previste disposizioni specifiche.
(11)
Poiché la presente direttiva costituisce uno strumento essenziale per la realizzazione del mercato interno, le imprese di assicurazione e di riassicurazione autorizzate nel loro Stato membro di origine dovrebbero essere autorizzate ad esercitare in tutta la Comunità tutte le loro attività o una qualsiasi di esse tramite la costituzione di succursali o la prestazione di servizi. È pertanto appropriato provvedere ad un’armonizzazione nella misura necessaria e sufficiente a garantire il riconoscimento reciproco delle autorizzazioni e dei sistemi di vigilanza, giungendo così ad un’unica autorizzazione che sia valida in tutta la Comunità e che consenta allo Stato membro di origine di esercitare la vigilanza sull’impresa.
(12)
La direttiva 2000/26/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 16 maggio 2000, concernente il ravvicinamento delle legislazioni degli Stati membri in materia di assicurazione della responsabilità civile risultante dalla circolazione di autoveicoli (quarta direttiva assicurazione autoveicoli) (17) stabilisce regole in materia di nomina dei mandatari per la liquidazione dei sinistri. È opportuno che tali regole si applichino ai fini della presente direttiva.
(13)
Le imprese di riassicurazione dovrebbero limitare il proprio ambito di attività alla riassicurazione e alle operazioni connesse. Tale requisito non dovrebbe impedire ad un’impresa di riassicurazione di esercitare attività quali l’elaborazione di consulenze di natura statistica o attuariale, di analisi del rischio o ricerche per i propri clienti. Tale attività può altresì includere l’esercizio della funzione e delle attività proprie di una società di partecipazione rispetto alle attività del settore finanziario ai sensi dell’articolo 2, punto 8), della direttiva 2002/87/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 16 dicembre 2002, relativa alla vigilanza supplementare sugli enti creditizi, sulle imprese di assicurazione e sulle imprese di investimento appartenenti ad un conglomerato finanziario (18). Tale requisito non consente in alcun caso di effettuare attività bancarie e finanziarie indipendenti.
(14)
La tutela dei contraenti presuppone che le imprese di assicurazione e di riassicurazione siano soggette a requisiti di solvibilità efficaci che si traducano in un’efficiente allocazione del capitale nell’Unione europea. Alla luce degli sviluppi del mercato il sistema attuale non è più adeguato. È pertanto necessario introdurre un nuovo quadro normativo.
(15)
In linea con gli ultimi sviluppi in materia di gestione del rischio in sede dell’associazione internazionale delle autorità di vigilanza delle assicurazioni (International Association of Insurance Supervisors - IAIS), dell’organismo internazionale di normalizzazione contabile (International Accounting Standards Board - IASB) e dell’associazione attuariale internazionale (International Actuarial Association - IAA) e con gli sviluppi recenti in altri settori finanziari, è opportuno adottare un metodo economico basato sul rischio che incentivi le imprese di assicurazione e di riassicurazione a misurare e gestire correttamente i loro rischi. Ai fini di una maggiore armonizzazione è opportuno stabilire regole specifiche in materia di valutazione delle attività e delle passività, comprese le riserve tecniche.
(16)
L’obiettivo principale della regolamentazione e della vigilanza in materia di assicurazione e di riassicurazione è l’adeguata tutela dei contraenti e dei beneficiari. Per «beneficiario» si intende qualsiasi persona fisica o giuridica titolare di un diritto in virtù di un contratto di assicurazione. La stabilità finanziaria e l’equità e la stabilità dei mercati sono altri obiettivi della regolamentazione e della vigilanza assicurativa e riassicurativa di cui si dovrebbe altresì tenere conto senza tuttavia mettere a repentaglio il raggiungimento dell’obiettivo principale.
(17)
Il regime in materia di solvibilità di cui alla presente direttiva dovrebbe comportare una tutela ancora migliore dei contraenti. Esso obbligherà gli Stati membri a garantire alle autorità di vigilanza le risorse necessarie per poter far fronte ai loro obblighi quali stabiliti dalla presente direttiva. Ciò include tutte le competenze necessarie, ivi comprese le risorse umane e finanziarie.
(18)
Le autorità di vigilanza degli Stati membri dovrebbero pertanto disporre di tutti i mezzi necessari per assicurare l’esercizio ordinato delle attività delle imprese di assicurazione e di riassicurazione in tutta la Comunità, siano esse svolte in regime di stabilimento o di libera prestazione dei servizi. Per garantire l’efficacia della vigilanza, tutti i provvedimenti adottati dalle autorità di vigilanza dovrebbero essere proporzionati alla natura, alla portata e alla complessità dei rischi inerenti all’attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione, indipendentemente dall’importanza dell’impresa in questione per la stabilità finanziaria complessiva del mercato.
(19)
La presente direttiva non dovrebbe essere troppo onerosa per le imprese di assicurazione di piccole e medie dimensioni. Uno degli strumenti per conseguire tale obiettivo è la corretta applicazione del principio di proporzionalità. Tale principio dovrebbe valere sia per i requisiti imposti alle imprese di assicurazione e di riassicurazione, sia per l’esercizio dei poteri di vigilanza.
(20)
In particolare, la presente direttiva non dovrebbe essere troppo onerosa per le imprese di assicurazione specializzate nella fornitura di determinati tipi di copertura assicurativa o di servizi a determinate fasce di clientela e dovrebbe riconoscere che una siffatta specializzazione può rappresentare un prezioso strumento di gestione efficiente ed efficace del rischio. Al fine di raggiungere tale obiettivo, così come la corretta applicazione del principio di proporzionalità, è opportuno altresì prevedere la possibilità di permettere espressamente alle imprese di utilizzare i propri dati per calibrare i parametri nei moduli per il rischio di sottoscrizione della formula standard di calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità.
(21)
La presente direttiva dovrebbe tenere conto altresì della natura specifica delle imprese di assicurazione e di riassicurazione captive. Dal momento che tali imprese coprono solo i rischi associati al gruppo industriale o commerciale cui appartengono, occorrono impostazioni appropriate, conformi al principio di proporzionalità, che rispecchino la natura, la portata e la complessità della loro attività.
(22)
La vigilanza sull’attività riassicurativa dovrebbe tener conto delle caratteristiche specifiche di tale attività, in particolare del suo carattere globale e del fatto che i contraenti sono essi stessi imprese di assicurazione o di riassicurazione.
(23)
Le autorità di vigilanza dovrebbero essere in grado di ottenere dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione le informazioni necessarie ai fini di vigilanza, ivi comprese, se del caso, le informazioni pubblicate da un’impresa di assicurazione o di riassicurazione in adempienza agli obblighi di rendicontazione finanziaria, di ammissione alla quotazione e altri obblighi giuridici o normativi.
(24)
Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine dovrebbero essere responsabili del controllo della solidità finanziaria delle imprese di assicurazione e di riassicurazione. A tal fine, esse dovrebbero svolgere periodicamente revisioni e valutazioni.
(25)
Le autorità di vigilanza dovrebbero poter tener conto degli effetti sulla gestione del rischio e delle attività dei codici facoltativi di condotta e di trasparenza cui si attengono le istituzioni pertinenti che si occupano di strumenti d’investimento non regolamentati o alternativi.
(26)
Il punto di partenza per l’adeguatezza dei requisiti quantitativi nel settore assicurativo è il requisito patrimoniale di solvibilità. Le autorità di vigilanza dovrebbero pertanto avere la facoltà di imporre una maggiorazione del capitale rispetto al requisito patrimoniale di solvibilità solo in circostanze eccezionali, nei casi contemplati dalla presente direttiva, in esito alla procedura di riesame da parte delle autorità di vigilanza. La formula standard per il requisito patrimoniale di solvibilità è volta a riflettere il profilo di rischio della maggior parte delle imprese di assicurazione e di riassicurazione. Tuttavia, possono esservi taluni casi in cui il metodo standard non riflette adeguatamente il profilo di rischio molto specifico di un’impresa.
(27)
L’imposizione di una maggiorazione del capitale è eccezionale nel senso che vi si dovrebbe ricorrere unicamente come misura di ultima istanza, qualora le altre misure di vigilanza risultino inefficaci o inadatte. Inoltre, il termine «eccezionale» dovrebbe essere inteso nel contesto della situazione specifica di ciascuna impresa, piuttosto che in relazione al numero di maggiorazioni del capitale imposte in un determinato mercato.
(28)
La maggiorazione del capitale dovrebbe essere mantenuta fintantoché non si sia ovviato alle circostanze per cui è stata imposta. In caso di gravi carenze del modello interno completo o parziale o di gravi problemi di governance, le autorità di vigilanza dovrebbero garantire che l’impresa in questione compia ogni sforzo possibile per rimediare alle carenze che hanno portato all’imposizione della maggiorazione del capitale. Tuttavia, ove il metodo standard non rifletta adeguatamente il profilo di rischio molto specifico di un’impresa, la maggiorazione del capitale può restare in vigore per più anni consecutivi.
(29)
Taluni rischi possono essere affrontati correttamente solo tramite requisiti di governance anziché tramite i requisiti quantitativi riflessi nel requisito patrimoniale di solvibilità. Un sistema di governance efficace è pertanto essenziale per la gestione adeguata dell’impresa di assicurazione e per il sistema di regolamentazione.
(30)
Il sistema di governance comprende la funzione di gestione del rischio, la funzione di verifica della conformità, la funzione di audit interno e la funzione attuariale.
(31)
Per «funzione» si intende la capacità amministrativa di svolgere determinati compiti di governance. L’individuazione di una determinata funzione non impedisce all’impresa di decidere liberamente in che modo organizzare tale funzione nella pratica, salvo se diversamente disposto nella presente direttiva. Ciò non dovrebbe comportare requisiti indebitamente onerosi, perché occorre tener conto della natura, della portata e della complessità delle operazioni dell’impresa. Dovrebbe pertanto essere possibile affidare le suddette funzioni al personale interno dell’impresa, avvalersi della consulenza di specialisti esterni o esternalizzarle a esperti nei limiti fissati dalla presente direttiva.
(32)
Inoltre, nelle imprese più piccole e meno complesse dovrebbe essere possibile affidare più di una funzione, salvo quella relativa all’audit interno, ad una sola persona o unità organizzativa.
(33)
Le funzioni incluse nel sistema di governance sono considerate funzioni chiave e, di conseguenza, anche funzioni importanti e cruciali.
(34)
Tutti coloro che svolgono funzioni chiave dovrebbero soddisfare i requisiti di competenza e onorabilità. Tuttavia, soltanto i titolari di funzioni chiave dovrebbero essere soggetti agli obblighi di notifica all’autorità di vigilanza.
(35)
Ulteriori elementi di cui tener conto ai fini della valutazione del livello di competenza richiesto, sono le qualifiche professionali e l’esperienza delle persone che dirigono effettivamente l’impresa o esercitano altre funzioni chiave.
(36)
Come parte integrante della loro strategia aziendale, tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione dovrebbero seguire la prassi di valutare periodicamente le loro esigenze globali di solvibilità alla luce del loro profilo di rischio specifico (valutazione interna del rischio e della solvibilità). Tale valutazione non implica lo sviluppo di un modello interno né serve per calcolare un requisito patrimoniale diverso dal requisito patrimoniale di solvibilità o dal requisito patrimoniale minimo. I risultati di ciascuna valutazione dovrebbero essere comunicati all’autorità di vigilanza nel quadro delle informazioni da fornire a fini di vigilanza.
(37)
Per garantire una vigilanza efficace delle funzioni o delle attività esternalizzate, è essenziale che le autorità di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione esternalizzante abbiano accesso a tutti i dati rilevanti detenuti dal prestatore di servizi esternalizzati, indipendentemente dal fatto che quest’ultimo sia un’entità regolamentata o meno, ed abbiano il diritto di effettuare ispezioni in loco. Per tenere conto degli sviluppi del mercato e per garantire che le condizioni in materia di esternalizzazione continuino ad essere rispettate, le autorità di vigilanza dovrebbero essere informate prima dell’esternalizzazione di funzioni o attività cruciali o importanti. Tali requisiti dovrebbero tener conto dei lavori del forum congiunto e sono coerenti con le regole e le prassi in vigore nel settore bancario e con la direttiva 2004/39/CE e la sua applicazione agli enti creditizi.
(38)
Per garantire la trasparenza, le imprese di assicurazione e di riassicurazione dovrebbero rendere pubbliche, ovvero mettere a disposizione del pubblico gratuitamente su supporto cartaceo o elettronico, almeno una volta all’anno le informazioni essenziali in merito alla loro solvibilità e alla loro situazione finanziaria. Le imprese dovrebbero essere autorizzate a rendere pubbliche informazioni aggiuntive su base volontaria.
(39)
È opportuno prevedere lo scambio di informazioni tra le autorità di vigilanza e le autorità od organismi che, per la funzione che svolgono, concorrono a rafforzare la stabilità del sistema finanziario. È pertanto necessario specificare le condizioni alle quali dovrebbero essere possibili tali scambi di informazioni. Inoltre, ove sia contemplata la possibilità di divulgare le informazioni solo con l’esplicito consenso delle autorità di vigilanza, è opportuno che queste possano, se del caso, subordinare tale consenso all’adempimento di condizioni rigorose.
(40)
È necessario promuovere la convergenza della vigilanza non soltanto rispetto agli strumenti di vigilanza ma anche rispetto alle prassi di vigilanza. Il comitato delle autorità europee di vigilanza delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali (CEIOPS), istituito con decisione 2009/79/CE della Commissione (19), dovrebbe svolgere un ruolo importante sotto questo profilo e presentare relazioni periodiche al Parlamento europeo e alla Commissione sui progressi compiuti.
(41)
L’obiettivo delle informazioni e della relazione che il CEIOPS dovrà presentare in relazione alle maggiorazioni di capitale non è quello di inibirne l’uso consentito ai sensi della presente direttiva, bensì quello di contribuire a un grado sempre maggiore di convergenza della vigilanza quanto al ricorso a tali maggiorazioni di capitale tra le autorità di vigilanza dei diversi Stati membri.
(42)
Per limitare l’onere amministrativo ed evitare la duplicazione dei compiti le autorità di vigilanza e le autorità statistiche nazionali dovrebbero cooperare e scambiarsi informazioni.
(43)
Per rafforzare la vigilanza delle imprese di assicurazione e di riassicurazione e la tutela dei contraenti, i revisori legali dei conti ai sensi della direttiva 2006/43/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 17 maggio 2006, relativa alle revisioni legali dei conti annuali e dei conti consolidati (20), dovrebbero avere l’obbligo di segnalare tempestivamente qualsiasi fatto tale da influenzare sensibilmente la situazione finanziaria o l’organizzazione amministrativa di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione.
(44)
Le imprese di assicurazione che esercitano attività assicurative sia nel settore vita che nel settore non vita dovrebbero gestire tali attività separatamente per proteggere gli interessi dei contraenti del settore vita. In particolare, tali imprese dovrebbero essere soggette agli stessi requisiti patrimoniali applicabili ad un gruppo assicurativo equivalente costituito da un’impresa di assicurazione vita e da un’impresa di assicurazione non vita, tenendo conto della maggiore trasferibilità del capitale in caso di imprese di assicurazione miste.
(45)
La valutazione della situazione finanziaria delle imprese di assicurazione e di riassicurazione dovrebbe basarsi su solidi principi economici e sull’uso ottimale delle informazioni fornite dai mercati finanziari, nonché sui dati generalmente disponibili in merito ai rischi tecnici assicurativi. In particolare, i requisiti di solvibilità dovrebbero basarsi su una valutazione economica dell’intero stato patrimoniale.
(46)
I principi di valutazione a fini di vigilanza dovrebbero essere per quanto possibile compatibili con gli sviluppi internazionali in materia contabile, in modo da limitare l’onere amministrativo gravante sulle imprese di assicurazione o di riassicurazione.
(47)
In linea con tale metodo, i requisiti patrimoniali dovrebbero essere coperti da fondi propri, indipendentemente dal fatto che siano elementi a bilancio o fuori bilancio. Poiché non tutte le risorse finanziarie possono assorbire pienamente le perdite in caso di liquidazione e secondo il presupposto della continuità aziendale, gli elementi dei fondi propri dovrebbero essere classificati in tre livelli conformemente a criteri di qualità e l’importo ammissibile dei fondi propri a copertura dei requisiti patrimoniali dovrebbe essere limitato di conseguenza. I limiti applicabili agli elementi dei fondi propri dovrebbero essere applicati soltanto per determinare la posizione di solvibilità delle imprese di assicurazione e di riassicurazione e non dovrebbero limitare ulteriormente la libertà di tali imprese in materia di gestione interna del capitale.
(48)
In generale, le attività libere da qualsiasi impegno prevedibile sono disponibili per assorbire le perdite imputabili a fluttuazioni economiche sfavorevoli, nella prospettiva di continuità aziendale e in caso di liquidazione. Pertanto, il grosso dell’eccedenza delle attività rispetto alle passività, valutate in base ai principi enunciati nella presente direttiva, dovrebbe essere considerato capitale di elevata qualità (livello 1).
(49)
Non tutte le attività all’interno di un’impresa sono ammissibili. In alcuni Stati membri vi sono prodotti specifici, quali schemi separati, che offrono a una categoria di contraenti maggiori diritti sulle attività all’interno del proprio fondo. Anche se sono prese in considerazione nel computo dell’eccedenza delle attività rispetto alle passività ai fini della costituzione di fondi propri, tali attività non possono effettivamente essere rese disponibili per far fronte ai rischi al di fuori del fondo separato. Ai fini della coerenza con l’impostazione economica, la valutazione dei fondi propri dovrebbe essere modulata in funzione della diversa natura delle attività che rientrano in un accantonamento separato. Analogamente, il calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità dovrebbe riflettere la riduzione della messa in comune o diversificazione legata ai detti fondi separati.
(50)
In alcuni Stati membri è prassi corrente che le compagnie di assicurazione vendano prodotti di assicurazione vita in relazione ai quali i contraenti e i beneficiari contribuiscono al capitale di rischio della società in cambio della totalità o di parte del rendimento dei contributi. Questi utili cumulati costituiscono riserve di utili di proprietà del soggetto giuridico da cui sono generati.
(51)
Le riserve di utili dovrebbero essere valutate conformemente all’impostazione economica definita nella presente direttiva. A tal riguardo, un semplice riferimento alla valutazione delle riserve di utili nel bilancio di esercizio non dovrebbe essere sufficiente. In linea con i requisiti relativi ai fondi propri, le riserve di utili dovrebbero essere soggette ai criteri stabiliti nella presente direttiva per la classificazione in livelli. Ciò significa, tra l’altro, che dovrebbero essere considerate capitale di livello 1 soltanto le riserve di utili che soddisfano i requisiti di classificazione al livello 1.
(52)
Le mutue e le società a forma mutualistica a contributi variabili possono richiedere contributi supplementari dai propri soci (richiami di contributi supplementari dai soci) al fine di incrementare le risorse finanziarie da esse detenute per assorbire eventuali perdite. Tali richieste possono costituire un’ingente fonte di finanziamento per le mutue e le società a forma mutualistica, anche allorché queste si trovano ad affrontare fluttuazioni economiche sfavorevoli. Pertanto, tali richiami di contributi supplementari dai soci dovrebbero essere riconosciuti come elementi di fondi propri accessori e trattati di conseguenza ai fini della solvibilità. In particolare, nel caso di mutue e società a forma mutualistica di armatori a contributi variabili che assicurano unicamente i rischi marittimi, il ricorso ai richiami di contributi supplementari dai soci è ormai una prassi consolidata, soggetta a specifiche modalità di recupero, e l’importo approvato di tali richiami di contributi dai soci dovrebbe essere trattato come capitale di buona qualità (livello 2). Analogamente, nel caso di altre mutue e società a forma mutualistica in cui i richiami di contributi supplementari dai soci sono di qualità analoga, anche l’importo approvato di tali richiami dovrebbe essere trattato come capitale di buona qualità (livello 2).
(53)
Per consentire alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di rispettare i propri impegni nei confronti dei contraenti e dei beneficiari, gli Stati membri dovrebbero imporre a tali imprese di costituire riserve tecniche adeguate. I principi e le metodologie attuariali e statistiche alla base del calcolo di tali riserve tecniche dovrebbero essere armonizzati in tutta la Comunità al fine di ottenere una migliore comparabilità e trasparenza.
(54)
Il calcolo delle riserve tecniche dovrebbe essere coerente con la valutazione delle attività e delle altre passività, in linea con il mercato e con gli sviluppi internazionali in materia di contabilità e di vigilanza.
(55)
Il valore delle riserve tecniche dovrebbe pertanto corrispondere all’importo che un’impresa di assicurazione o di riassicurazione dovrebbe pagare se trasferisse immediatamente i suoi diritti e le sue obbligazioni contrattuali ad un’altra impresa. Di conseguenza, il valore delle riserve tecniche dovrebbe corrispondere all’importo di cui un’altra impresa di assicurazione o di riassicurazione (l’impresa di riferimento) si presume abbia bisogno per assumere e far fronte alle obbligazioni assicurative e riassicurative sottostanti. L’importo delle riserve tecniche dovrebbe riflettere le caratteristiche del portafoglio assicurativo sottostante. Le informazioni specifiche sull’impresa, quali ad esempio le informazioni sulla gestione dei sinistri e le relative spese, dovrebbero pertanto essere utilizzate nel loro calcolo soltanto nella misura in cui tali informazioni consentono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di riflettere meglio le caratteristiche del portafoglio assicurativo sottostante.
(56)
Le ipotesi formulate circa l’impresa di riferimento che si presume possa assumere e far fronte alle sottostanti obbligazioni assicurative e riassicurative dovrebbero essere armonizzate in tutta la Comunità. In particolare, le ipotesi formulate circa l’impresa di riferimento che determinano se sia o meno opportuno - e in caso affermativo, in che misura - tener conto degli effetti di diversificazione ai fini del calcolo del margine di rischio, dovrebbero essere analizzate nell’ambito della valutazione d’impatto delle misure di attuazione e quindi armonizzate a livello comunitario.
(57)
Ai fini del calcolo delle riserve tecniche dovrebbe essere possibile applicare interpolazioni ed estrapolazioni ragionevoli dai valori di mercato direttamente osservabili.
(58)
È necessario che il valore attuale atteso delle passività assicurative sia calcolato sulla base di informazioni attuali e credibili e di ipotesi realistiche, tenuto conto delle garanzie finanziarie e delle opzioni previste dai contratti di assicurazione o di riassicurazione, in modo tale da poter fornire una valutazione economica delle obbligazioni di assicurazione o di riassicurazione. È opportuno prescrivere l’uso di metodologie attuariali efficaci ed armonizzate.
(59)
Per tenere conto della situazione specifica delle piccole e medie imprese, è opportuno prevedere metodi semplificati in materia di calcolo delle riserve tecniche.
(60)
Il regime di vigilanza dovrebbe prevedere un requisito sensibile al rischio, basato su un calcolo prospettivo, che consenta un intervento accurato e tempestivo da parte delle autorità di vigilanza (requisito patrimoniale di solvibilità) ed un livello minimo di sicurezza al di sotto del quale l’importo delle risorse finanziarie non dovrebbe scendere (requisito patrimoniale minimo). Entrambi i requisiti patrimoniali dovrebbero essere armonizzati in tutta la Comunità per ottenere un livello uniforme di tutela dei contraenti. Per il buon funzionamento della presente direttiva, è opportuno che vi sia un’adeguata scala d’intervento fra il requisito patrimoniale di solvibilità e il requisito patrimoniale minimo.
(61)
Al fine di attenuare potenziali effetti prociclici indebiti del sistema finanziario ed evitare una situazione in cui le imprese di assicurazione e di riassicurazione siano ingiustamente obbligate a reperire ulteriori capitali o vendere i loro investimenti a seguito di fluttuazioni sfavorevoli non sostenibili sui mercati finanziari, il modulo del rischio di mercato della formula standard di calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità dovrebbe includere un meccanismo di adeguamento simmetrico rispetto alle variazioni del livello dei prezzi azionari. Inoltre, qualora i mercati finanziari registrino cadute eccezionali e il precitato meccanismo di aggiustamento simmetrico si riveli insufficiente a permettere alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di soddisfare il requisito patrimoniale di solvibilità, occorre prevedere che le autorità di vigilanza possano prorogare il termine entro cui le imprese di assicurazione e di riassicurazione sono tenute a ripristinare il livello di fondi propri ammissibili per una copertura del requisito patrimoniale di solvibilità.
(62)
Il requisito patrimoniale di solvibilità dovrebbe riflettere un livello di fondi propri ammissibili che consenta alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di assorbire perdite significative e che fornisca ai contraenti ed ai beneficiari una garanzia ragionevole che i pagamenti in scadenza saranno effettuati.
(63)
Onde garantire che le imprese di assicurazione e di riassicurazione detengano fondi propri ammissibili in grado di soddisfare, su base continuativa, il requisito patrimoniale di solvibilità, tenendo conto di eventuali variazioni del loro profilo di rischio, le imprese in questione dovrebbero calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità come minimo annualmente, tenerlo permanentemente sotto controllo e ricalcolarlo ogniqualvolta intervenga un’alterazione significativa del profilo di rischio.
(64)
Per promuovere una buona gestione del rischio e per allineare i requisiti patrimoniali obbligatori alle pratiche dell’industria, il requisito patrimoniale di solvibilità dovrebbe essere determinato come capitale economico che le imprese di assicurazione e di riassicurazione devono detenere per garantire che l’evento «rovina» non si verifichi più di una volta su 200 casi o, in alternativa, che le imprese in questione saranno ancora in grado, con una probabilità almeno del 99,5 %, di onorare i loro obblighi nei confronti dei contraenti e dei beneficiari nei dodici mesi successivi. Tale capitale economico dovrebbe essere calcolato sulla base del vero profilo di rischio di tali imprese, tenuto conto dell’impatto delle possibili tecniche di attenuazione del rischio nonché degli effetti di diversificazione.
(65)
Occorre stabilire una formula standard per il calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità al fine di consentire a tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione di valutare il proprio capitale economico. Per quanto riguarda la struttura della formula standard, è opportuno adottare un metodo modulare, il che significa che la singola esposizione a ciascuna categoria di rischio dovrebbe essere valutata in un primo tempo e quindi aggregata in un secondo tempo. Quando l’uso di parametri propri all’impresa consente di tenere meglio conto del vero profilo del rischio di sottoscrizione dell’impresa, tale uso dovrebbe essere consentito purché tali parametri siano derivati dall’uso di un metodologia standard.
(66)
Per tenere conto della situazione specifica delle piccole e medie imprese, è opportuno prevedere metodi semplificati in materia di calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità conformemente alla formula standard.
(67)
In linea di massima il nuovo metodo basato sul rischio non comprende il concetto di limiti quantitativi in materia di investimenti e criteri di ammissibilità delle attività. Dovrebbe tuttavia essere possibile introdurre limiti in materia di investimenti e criteri di ammissibilità delle attività per far fronte a rischi che non siano adeguatamente coperti da un sottomodulo della formula standard.
(68)
Conformemente al metodo orientato al rischio in materia di requisito patrimoniale di solvibilità, dovrebbe essere possibile in circostanze specifiche utilizzare modelli interni parziali o completi per il calcolo di tale requisito anziché la formula standard. Per fornire ai contraenti e ai beneficiari un livello equivalente di tutela, tali modelli interni dovrebbero essere soggetti all’approvazione preventiva delle autorità di vigilanza sulla base di procedure e norme armonizzate.
(69)
Quando l’importo dei fondi propri di base ammissibili scende al di sotto del requisito patrimoniale minimo, l’autorizzazione delle imprese di assicurazione e di riassicurazione dovrebbe essere revocata, qualora tali imprese non siano in grado di riportare l’importo dei fondi propri di base ammissibili al livello del requisito patrimoniale minimo entro un periodo di tempo breve.
(70)
Il requisito patrimoniale minimo dovrebbe garantire un livello minimo di sicurezza al di sotto del quale l’entità delle risorse finanziarie non dovrebbe scendere. È necessario che tale livello sia calcolato secondo una formula semplice, soggetta a soglie minime e massime definite sulla base del requisito patrimoniale di solvibilità in funzione del rischio, in modo da permettere livelli crescenti d’intervento da parte della vigilanza, e che si basi su dati che possano essere sottoposti ad audit.
(71)
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione dovrebbero avere attività di qualità sufficiente per coprire i loro requisiti finanziari complessivi. Tutti gli investimenti detenuti dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione dovrebbero essere gestiti conformemente al principio della «persona prudente».
(72)
Gli Stati membri non dovrebbero imporre alle imprese di assicurazione o di riassicurazione di investire le loro attività in determinate categorie di attività, in quanto tale prescrizione potrebbe essere incompatibile con la liberalizzazione dei movimenti di capitali sancita dall’articolo 56 del trattato.
(73)
È necessario proibire qualsiasi disposizione che consenta agli Stati membri di prescrivere di impegnare le attività a copertura delle riserve tecniche di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, a prescindere dalla forma che potrebbe essere assunta da tale prescrizione, quando l’assicuratore è riassicurato da un’impresa di assicurazione o di riassicurazione autorizzata conformemente alla presente direttiva o da un’impresa di un paese terzo il cui regime di vigilanza sia stato considerato equivalente.
(74)
Sino ad ora il quadro giuridico non ha previsto né criteri dettagliati per la valutazione prudenziale di una proposta di acquisizione, né una procedura per la loro applicazione. È pertanto necessario chiarire i criteri e il processo di valutazione prudenziale per garantire la certezza del diritto, la chiarezza e la prevedibilità necessarie con riferimento al processo di valutazione e al relativo risultato. Tali criteri e procedure sono stati introdotti dalle disposizioni della direttiva 2007/44/CE. Per quanto riguarda l’assicurazione e la riassicurazione tali disposizioni dovrebbero essere pertanto codificate ed integrate nella presente direttiva.
(75)
È pertanto fondamentale armonizzare al massimo tali procedure e valutazioni prudenziali in tutta la Comunità. Le disposizioni sulle partecipazioni qualificate non dovrebbero tuttavia impedire agli Stati membri di imporre che le autorità di vigilanza debbano essere informate in merito alle acquisizioni di partecipazioni inferiori alle soglie stabilite in tali disposizioni, purché uno Stato membro non imponga a tal fine più di una soglia aggiuntiva al di sotto del 10 %. Tali disposizioni non dovrebbero inoltre impedire alle autorità di vigilanza di fornire orientamenti generali in merito a quando le predette partecipazioni verrebbero considerate tali da determinare un’influenza notevole.
(76)
Alla luce della crescente mobilità dei cittadini dell’Unione, cresce sempre più l’offerta transfrontaliera di assicurazione della responsabilità civile derivante dalla circolazione di autoveicoli. Per garantire che il sistema della carta verde e gli accordi tra gli Uffici nazionali di assicurazione degli Stati membri continuino a funzionare adeguatamente, è opportuno che gli Stati membri siano in grado di imporre alle imprese di assicurazione che assicurano la responsabilità civile derivante dalla circolazione di autoveicoli sul loro territorio in regime di prestazione di servizi di aderire all’Ufficio nazionale nonché al fondo di garanzia istituito nello Stato membro in questione e di partecipare al loro finanziamento. Lo Stato membro in cui sono prestati i servizi dovrebbe imporre alle imprese che assicurano la responsabilità civile derivante dalla circolazione di autoveicoli di designare un mandatario sul suo territorio incaricato di raccogliere tutte le informazioni necessarie in relazione ai sinistri e di rappresentare l’impresa interessata.
(77)
Nell’ambito di un mercato interno è nell’interesse dei contraenti avere accesso alla gamma più ampia possibile di prodotti assicurativi disponibili nella Comunità. Lo Stato membro in cui è situato il rischio o lo Stato membro dell’impegno dovrebbe pertanto garantire che nulla impedisca di commercializzare sul suo territorio tutti i prodotti assicurativi offerti in vendita nella Comunità nella misura in cui tali prodotti non confliggano con le disposizioni legislative che proteggono l’interesse generale in vigore in tale Stato membro e nella misura in cui l’interesse generale non sia salvaguardato dalle regole dello Stato membro di origine.
(78)
È opportuno predisporre un regime di sanzioni da applicare quando un’impresa di assicurazione non si conforma alle disposizioni d’interesse generale vigenti nello Stato membro in cui è situato il rischio o nello Stato membro dell’impegno.
(79)
Nel quadro di un mercato interno delle assicurazioni i consumatori potranno scegliere tra una gamma più ampia e diversificata di contratti. Per poter beneficiare pienamente di tale diversità e di una maggiore concorrenza, i consumatori dovrebbero ricevere prima della conclusione del contratto e per tutta la durata del contratto qualsiasi informazione necessaria a permettere loro di scegliere il contratto più adatto alle loro necessità.
(80)
Un’impresa di assicurazione che offre contratti di assistenza dovrebbe possedere i mezzi necessari per fornire le prestazioni in natura offerte entro un periodo di tempo appropriato. Occorre prevedere disposizioni speciali per calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità e il minimo assoluto del requisito patrimoniale minimo che tale impresa dovrebbe possedere.
(81)
L’esercizio effettivo della coassicurazione comunitaria per le attività che per natura o dimensioni sono probabilmente destinate ad essere coperte da coassicurazione internazionale dovrebbe essere agevolato tramite un minimo di armonizzazione, per impedire distorsioni della concorrenza e disparità di trattamento. In tale contesto, l’impresa di assicurazione delegataria dovrebbe valutare i sinistri e fissare l’importo delle riserve tecniche. Inoltre, è necessario prevedere nel settore della coassicurazione comunitaria una collaborazione speciale tra le autorità di vigilanza degli Stati membri nonché tra queste e la Commissione.
(82)
Nell’interesse della tutela degli assicurati, è opportuno armonizzare le legislazioni nazionali riguardanti l’assicurazione tutela giudiziaria. Occorre per quanto possibile prevenire o risolvere qualsiasi conflitto di interessi derivante in particolare dal fatto che l’impresa di assicurazione assicura un’altra persona o assicura una persona sia per la tutela giudiziaria che per qualsiasi altro ramo di assicurazione. A tal fine, un livello adeguato di tutela dei contraenti può essere raggiunto con diversi mezzi. Qualunque sia la soluzione adottata, occorre tutelare con garanzie equivalenti l’interesse delle persone coperte dall’assicurazione tutela giudiziaria.
(83)
I conflitti tra le persone assicurate e le imprese di assicurazione che offrono la copertura tutela giudiziaria dovrebbero essere composti nel modo più equo e rapido possibile. È pertanto appropriato che gli Stati membri prevedano una procedura arbitrale o una procedura che offra garanzie comparabili.
(84)
In taluni Stati membri l’assicurazione malattia privata o sottoscritta su base volontaria sostituisce parzialmente o totalmente la copertura sanitaria offerta dai regimi di previdenza sociale. La natura particolare di tale assicurazione malattia la distingue dagli altri rami dell’assicurazione danni e dell’assicurazione sulla vita in quanto è necessario garantire ai contraenti l’effettivo accesso ad un’assicurazione malattia privata o sottoscritta su base volontaria, indipendentemente dalla loro età e dal loro profilo di rischio. Data la natura e le ripercussioni sociali dei contratti di assicurazione malattia, le autorità di vigilanza dello Stato membro in cui è situato il rischio dovrebbero essere in grado di imporre la notifica sistematica delle condizioni generali e speciali dei contratti di assicurazione malattia privata o volontaria al fine di verificare che tali contratti costituiscano un’alternativa parziale o totale alla copertura sanitaria offerta dal regime di previdenza sociale. Tale verifica non dovrebbe costituire una condizione preliminare alla commercializzazione dei prodotti.
(85)
Taluni Stati membri hanno adottato a tal fine disposizioni legislative specifiche. Nell’interesse generale dovrebbe essere possibile adottare o mantenere tali disposizioni legislative nella misura in cui non limitino indebitamente la libertà di stabilimento o la libera prestazione di servizi, fermo restando che tali disposizioni dovrebbero applicarsi in modo identico. La natura di dette disposizioni legislative può variare secondo la situazione che prevale in ogni Stato membro. L’obiettivo di tutelare l’interesse generale può essere altresì conseguito esigendo che le imprese che offrono un’assicurazione malattia privata o sottoscritta su base volontaria propongano contratti tipo la cui copertura sia in linea con quella dei regimi legali di previdenza sociale e il cui premio sia uguale o inferiore ad un massimo prescritto e partecipino a sistemi di compensazione delle perdite. Quale ulteriore possibilità, si può esigere che la base tecnica dell’assicurazione malattia privata o sottoscritta su base volontaria sia analoga a quella dell’assicurazione sulla vita.
(86)
Gli Stati membri ospitanti dovrebbero poter esigere da qualsiasi impresa di assicurazione che pratichi a proprio rischio l’assicurazione obbligatoria contro gli infortuni sul lavoro nel loro territorio il rispetto delle disposizioni specifiche previste nella loro legislazione nazionale per tale assicurazione. Tale condizione non dovrebbe tuttavia applicarsi alle disposizioni relative alla vigilanza finanziaria, che dovrebbero restare di esclusiva competenza dello Stato membro di origine.
(87)
In taluni Stati membri le operazioni di assicurazione non sono sottoposte ad alcuna forma di imposizione indiretta, mentre nella maggioranza degli Stati membri sono applicate imposte particolari e altre forme di contributi, tra cui sopratasse a beneficio di organismi di compensazione. Negli Stati membri in cui si applicano tali imposte e contributi, essi presentano sensibili variazioni in termini di strutture e aliquote. È opportuno evitare che le differenze esistenti si traducano in distorsioni di concorrenza per i servizi di assicurazione tra Stati membri. Fatta salva una successiva armonizzazione, l’applicazione del regime fiscale e di altre forme di contribuzione previste dallo Stato membro in cui è situato il rischio o dallo Stato membro dell’impegno permette di ovviare a tale inconveniente e spetta agli Stati membri stabilire le modalità di riscossione di tali imposte e contributi.
(88)
Gli Stati membri non soggetti all’applicazione del regolamento (CE) n. 593/2008 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 17 giugno 2008, sulla legge applicabile alle obbligazioni contrattuali (Roma I) (21) dovrebbero, in conformità della presente direttiva, applicare le disposizioni di tale regolamento per determinare la legge applicabile ai contratti di assicurazione che rientrano nell’ambito di applicazione dell’articolo 7 di tale regolamento.
(89)
Perché sia tenuto conto della dimensione internazionale della riassicurazione, occorre permettere la conclusione di accordi internazionali con i paesi terzi che stabiliscano gli strumenti della vigilanza sugli organismi di riassicurazione che esercitano la propria attività sul territorio di ciascuna parte. È opportuno inoltre prevedere una procedura flessibile che consenta di valutare l’equivalenza prudenziale con i paesi terzi su base comunitaria, in modo da favorire la liberalizzazione dei servizi riassicurativi nei paesi terzi attraverso lo stabilimento o la prestazione transfrontaliera di servizi.
(90)
A causa della speciale natura delle attività di riassicurazione «finite», gli Stati membri dovrebbero garantire che le imprese di assicurazione e di riassicurazione che concludono contratti di riassicurazione «finite» o che esercitano attività di riassicurazione «finite» possano identificare, misurare e controllare adeguatamente i rischi derivanti da tali contratti o attività.
(91)
Occorre prevedere regole appropriate per le società veicolo che assumono rischi dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione pur non essendo un’impresa di questo tipo. Gli importi recuperabili da società veicolo dovrebbero essere considerati importi detraibili nell’ambito di contratti di riassicurazione o di retrocessione.
(92)
Le società veicolo autorizzate prima del 31 ottobre 2012 dovrebbero essere soggette alla legislazione dello Stato membro che ne ha rilasciato l’autorizzazione. Tuttavia, onde evitare l’arbitraggio regolamentare, qualsiasi nuova attività intrapresa da tali società veicolo dopo il 31 ottobre 2012 dovrebbe essere soggetta alle disposizioni della presente direttiva.
(93)
Visto il carattere sempre più transfrontaliero del settore assicurativo, è opportuno ridurre quanto più possibile le divergenze tra i regimi degli Stati membri in materia di società veicolo soggette alle disposizioni della presente direttiva, tenendo conto delle loro strutture di vigilanza.
(94)
È opportuno proseguire i lavori sulle società veicolo, tenendo conto di quelli già svolti in altri settori finanziari.
(95)
I provvedimenti relativi alla vigilanza sulle imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti ad un gruppo dovrebbero consentire alle autorità di vigilanza di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione di valutare con maggiore ponderatezza la sua situazione finanziaria.
(96)
Tale vigilanza sul gruppo dovrebbe tenere conto nella misura necessaria delle società di partecipazione assicurativa e delle società di partecipazione assicurativa miste. Tuttavia, la presente direttiva non dovrebbe implicare in alcun modo che gli Stati membri debbano sottoporre a vigilanza tali imprese considerate individualmente.
(97)
Per quanto la vigilanza delle singole imprese di assicurazione e di riassicurazione resti il principio essenziale della vigilanza assicurativa, è necessario stabilire quali imprese rientrino nell’ambito di applicazione della vigilanza a livello di gruppo.
(98)
Fatto salvo il diritto comunitario e nazionale, le imprese, in particolare le mutue e le società a forma mutualistica, dovrebbero essere in grado di costituire concentrazioni o gruppi, non già mediante legami patrimoniali bensì attraverso rapporti ufficializzati solidi e durevoli, fondati su un riconoscimento contrattuale o materiale di altro tipo che garantisca la solidarietà finanziaria tra le imprese in questione. Qualora venga esercitata un’influenza dominante attraverso un coordinamento centralizzato, dette imprese dovrebbero essere sottoposte a vigilanza ai sensi delle stesse norme dei gruppi costituiti attraverso legami patrimoniali, al fine di conseguire un livello adeguato di tutela dei contraenti e parità di condizioni tra i gruppi.
(99)
La vigilanza di gruppo dovrebbe applicarsi in ogni caso a livello dell’impresa capogruppo che abbia la propria sede nella Comunità. Gli Stati membri dovrebbero tuttavia essere in grado di consentire alle loro autorità di vigilanza di applicare la vigilanza di gruppo ad un numero limitato di livelli inferiori, qualora lo ritengano necessario.
(100)
È necessario calcolare la solvibilità a livello di gruppo per le imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti ad un gruppo.
(101)
Il requisito patrimoniale di solvibilità consolidato a livello di gruppo dovrebbe tenere conto della diversificazione globale dei rischi esistenti per tutte le imprese assicurative e riassicurative del gruppo in modo da rispecchiare adeguatamente l’esposizione al rischio di tale gruppo.
(102)
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti ad un gruppo dovrebbero essere in grado di chiedere l’approvazione di un modello interno da utilizzare per il calcolo della solvibilità a livello sia di gruppo che individuale.
(103)
Alcune disposizioni della presente direttiva prevedono esplicitamente un ruolo di mediazione o consultivo per il CEIOPS, ma ciò non dovrebbe impedire a quest’ultimo di svolgere anche un ruolo di mediazione o consultivo per quanto riguarda altre disposizioni.
(104)
La presente direttiva riflette un modello innovativo di vigilanza, in cui è attribuito un ruolo fondamentale all’autorità di vigilanza del gruppo, pur riconoscendo e mantenendo un ruolo importante a favore dell’autorità di vigilanza individuale. I poteri e le competenze delle autorità di vigilanza sono collegate alla lororesponsabilità.
(105)
A tutti i contraenti e beneficiari dovrebbe essere garantita parità di trattamento a prescindere dalla loro nazionalità o luogo di residenza. A tal fine, ogni Stato membro dovrebbe garantire che tutte le misure adottate da un’autorità di vigilanza in base al mandato nazionale di tale autorità non possano essere considerate lesive degli interessi di un determinato Stato membro o dei contraenti e dei beneficiari di tale Stato membro. In tutti i casi di liquidazione dei danni e di liquidazione, le attività dovrebbero essere equamente ripartite tra tutti i contraenti interessati a prescindere dalla loro nazionalità o luogo di residenza.
(106)
È necessario garantire che i fondi propri siano distribuiti adeguatamente all’interno del gruppo e che siano disponibili per tutelare i contraenti e i beneficiari laddove necessario. A tal fine, le imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti ad un gruppo dovrebbero avere fondi propri sufficienti per coprire il loro requisito patrimoniale di solvibilità.
(107)
Tutte le autorità di vigilanza che partecipano alla vigilanza del gruppo dovrebbero essere in grado di comprendere le decisioni adottate, segnatamente quando sono adottate dall’autorità di vigilanza del gruppo. Pertanto, appena sono messe a disposizione di una delle autorità di vigilanza, le pertinenti informazioni dovrebbero essere condivise con le altre autorità di vigilanza, affinché tutte siano in grado di formarsi un parere sulla base delle stesse informazioni pertinenti. Qualora le autorità di vigilanza interessate non riescano a raggiungere un accordo, è opportuno che chiedano un parere qualificato al CEIOPS per risolvere la questione.
(108)
La solvibilità di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione figlia di una società di partecipazione assicurativa, di un’impresa di assicurazione o di un’impresa di riassicurazione di un paese terzo può essere influenzata dalle risorse finanziarie del gruppo di cui tale impresa fa parte e dalla ripartizione delle risorse finanziarie in seno a tale gruppo. Alle autorità di vigilanza dovrebbero pertanto essere forniti gli strumenti per esercitare una vigilanza di gruppo e adottare gli opportuni provvedimenti a livello dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione quando la solvibilità di quest’ultima è o rischia di essere compromessa.
(109)
Le concentrazioni di rischio e le operazioni infragruppo potrebbero influenzare la situazione finanziaria delle imprese di assicurazione e di riassicurazione. Le autorità di vigilanza dovrebbero pertanto poter esercitare una vigilanza su tali concentrazioni di rischio e operazioni infragruppo, tenendo conto della natura dei rapporti tra organismi regolamentati e non regolamentati, tra cui società di partecipazione assicurativa e società di partecipazione assicurativa mista, e adottare gli opportuni provvedimenti a livello dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione quando la solvibilità di quest’ultima è o rischia di essere compromessa.
(110)
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti ad un gruppo dovrebbero avere sistemi di governance appropriati che dovrebbero essere sottoposti al riesame da parte delle autorità di vigilanza.
(111)
Tutti i gruppi di assicurazione e di riassicurazione soggetti a vigilanza di gruppo dovrebbero avere un’autorità di vigilanza del gruppo nominata tra le autorità di vigilanza interessate. I diritti e gli obblighi dell’autorità di vigilanza del gruppo dovrebbero comprendere un coordinamento e poteri decisionali appropriati. Le autorità partecipanti alla vigilanza delle imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti allo stesso gruppo dovrebbero prevedere disposizioni in materia di coordinamento.
(112)
Viste le crescenti competenze delle autorità di vigilanza del gruppo, è opportuno garantire la prevenzione di elusioni arbitrarie dei criteri per la scelta di tale autorità. In particolare, allorché l’autorità di vigilanza del gruppo è designata tenendo conto della struttura del gruppo e dell’importanza relativa delle attività di assicurazione e di riassicurazione in diversi mercati, è opportuno provvedere a non contabilizzare due volte le operazioni infragruppo, né la riassicurazione del gruppo, all’atto di valutarne l’importanza relativa all’interno di un determinato mercato.
(113)
Le autorità di vigilanza di tutti gli Stati membri nei quali sono stabilite imprese del gruppo dovrebbero partecipare alla vigilanza del gruppo tramite un collegio delle autorità di vigilanza («il collegio»). Queste autorità dovrebbero poter accedere alle informazioni disponibili alle altre autorità di vigilanza in seno al collegio ed essere coinvolte in maniera attiva e costante nel processo decisionale. Si dovrebbe instaurare una collaborazione tra le autorità responsabili della vigilanza delle imprese di assicurazione e di riassicurazione, nonché tra dette autorità e le autorità responsabili della vigilanza delle imprese attive in altri settori finanziari.
(114)
Le attività del collegio dovrebbero essere commisurate alla natura, alla portata e alla complessità dei rischi inerenti all’attività di tutte le imprese che fanno parte del gruppo e alla dimensione transfrontaliera. Il collegio dovrebbe essere istituito al fine di assicurare che i processi di cooperazione, scambio di informazioni e consultazione tra le autorità di vigilanza del collegio abbiano effettivamente luogo in conformità della presente direttiva. Le autorità di vigilanza dovrebbero avvalersi del collegio per promuovere la convergenza delle rispettive decisioni e per cooperare strettamente al fine di svolgere le proprie attività di vigilanza in seno all’intero gruppo secondo criteri armonizzati.
(115)
La presente direttiva dovrebbe prevedere un ruolo consultivo del CEIOPS. I pareri del CEIOPS all’autorità di vigilanza competente non dovrebbero essere vincolanti per tale autorità in sede di deliberazione. Nel deliberare, l’autorità di vigilanza competente dovrebbe, tuttavia, tenere pienamente conto dei pareri in questione, motivando un eventuale scostamento significativo rispetto agli stessi.
(116)
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti ad un gruppo la cui capogruppo è al di fuori della Comunità dovrebbero essere soggette a disposizioni di vigilanza del gruppo equivalenti ed appropriate. È pertanto necessario garantire trasparenza in materia di regole e scambi di informazione con le autorità di paesi terzi in tutte le circostanze rilevanti. Onde garantire un’impostazione armonizzata della determinazione e della valutazione dell’equivalenza della vigilanza delle attività di assicurazione e di riassicurazione da parte di paesi terzi, è opportuno prevedere che la Commissione adotti una decisione vincolante sull’equivalenza dei regimi di solvibilità dei paesi terzi. Per quanto riguarda i paesi terzi in merito ai quali la Commissione non ha adottato alcuna decisione, la valutazione dell’equivalenza dovrebbe essere effettuata dall’autorità di vigilanza del gruppo previa consultazione delle altre autorità di vigilanza competenti.
(117)
Dato che la legislazione nazionale relativa ai provvedimenti di risanamento e alle procedure di liquidazione non è armonizzata, è opportuno garantire nel quadro del mercato interno il reciproco riconoscimento dei provvedimenti di risanamento e delle legislazioni degli Stati membri in materia di liquidazione delle imprese di assicurazione nonché la necessaria cooperazione, tenendo conto della necessità di unità, universalità, coordinamento e pubblicità di tali provvedimenti e la parità di trattamento e la tutela dei creditori di assicurazione.
(118)
Occorre garantire che i provvedimenti di risanamento adottati dall’autorità competente di uno Stato membro per salvaguardare o risanare la situazione finanziaria di un’impresa di assicurazione e per evitare per quanto possibile la liquidazione siano pienamente efficaci in tutta la Comunità. Tuttavia, occorre che siano preservati gli effetti di siffatti provvedimenti di risanamento e procedure di liquidazione nei confronti dei paesi terzi.
(119)
È opportuno operare una distinzione fra le autorità competenti ai fini dei provvedimenti di risanamento e delle procedure di liquidazione e le autorità di vigilanza delle imprese di assicurazione.
(120)
La definizione di una succursale a fini di insolvenza, secondo i principi esistenti in materia di insolvenza, dovrebbe tener conto dell’unicità della personalità giuridica dell’impresa di assicurazione. Tuttavia, la legge dello Stato membro di origine dovrebbe determinare le modalità di trattamento, in sede di liquidazione di un’impresa di assicurazione, delle attività e delle passività detenute da persone indipendenti che hanno un’autorità permanente ad agire in qualità di agente di tale impresa di assicurazione.
(121)
Occorre stabilire le condizioni alle quali le procedure di liquidazione che, anche se non fondate sull’insolvenza, implicano un ordine di priorità per il pagamento dei crediti di assicurazione, rientrino nell’ambito di applicazione della presente direttiva. I crediti di lavoratori dipendenti di un’impresa di assicurazione risultanti da contratti o da rapporti di lavoro dovrebbero poter essere oggetto di surrogazione ad un regime nazionale di garanzia salariale. Tali crediti surrogati dovrebbero godere del trattamento determinato dalla legge dello Stato membro di origine (lex concursus).
(122)
I provvedimenti di risanamento non precludono l’apertura di procedure di liquidazione. Le procedure di liquidazione dovrebbero pertanto poter essere aperte in assenza o a seguito dell’adozione di provvedimenti di risanamento e possono essere concluse con un concordato o altro provvedimento analogo, tra cui un provvedimento di risanamento.
(123)
È opportuno che solo le autorità competenti dello Stato membro di origine abbiano il potere di prendere decisioni in materia di procedure di liquidazione riguardanti imprese di assicurazione. Le decisioni dovrebbero produrre i loro effetti in tutta la Comunità e dovrebbero essere riconosciute da tutti gli Stati membri. Le decisioni dovrebbero essere pubblicate conformemente alle procedure dello Stato membro di origine e nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea. Occorre altresì che i creditori noti residenti nella Comunità, che dovrebbero avere il diritto di insinuare crediti e presentare osservazioni, abbiano altresì accesso alle informazioni.
(124)
Ogni attività e passività dell’impresa di assicurazione dovrebbe essere presa in considerazione nelle procedure di liquidazione.
(125)
Tutte le condizioni per l’apertura, l’espletamento e la chiusura delle procedure di liquidazione dovrebbero essere disciplinate dalla legge dello Stato membro di origine.
(126)
Per garantire un’azione coordinata tra gli Stati membri, è opportuno che le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine e quelle di tutti gli altri Stati membri siano informate d’urgenza dell’apertura di una procedura di liquidazione.
(127)
È fondamentale tutelare, nell’ambito di una procedura di liquidazione, gli assicurati, i contraenti, i beneficiari e tutte le parti lese che godano del diritto di azione diretta contro l’impresa di assicurazione su un credito risultante da operazioni di assicurazione, fermo restando che tale tutela non si estende ai crediti che non derivano da obbligazioni risultanti da contratti di assicurazione o da operazioni di assicurazione, bensì dalla responsabilità civile di un agente in negoziazioni per le quali, ai sensi della legge applicabile al contratto o all’operazione di assicurazione, l’agente non è responsabile sulla base di tale contratto o operazione di assicurazione. Per raggiungere tale obiettivo, gli Stati membri dovrebbero poter scegliere tra metodi equivalenti per garantire un trattamento speciale ai creditori di assicurazione; nessuno di tali metodi dovrebbe vietare ad uno Stato membro di stabilire una gerarchia fra varie categorie di crediti di assicurazione. Occorre inoltre garantire un equilibrio appropriato fra la tutela dei creditori di assicurazione e altri creditori privilegiati tutelati dalla legge dello Stato membro interessato.
(128)
L’apertura di una procedura di liquidazione dovrebbe implicare la revoca dell’autorizzazione ad esercitare l’attività rilasciata all’impresa di assicurazione, a meno che tale autorizzazione non sia già stata revocata.
(129)
I creditori dovrebbero avere il diritto di insinuare i crediti o di presentare osservazioni per iscritto nell’ambito della procedura di liquidazione. I crediti dei creditori residenti in uno Stato membro diverso dallo Stato membro di origine dovrebbero beneficiare dello stesso trattamento riservato a crediti equivalenti nello Stato membro di origine, senza discriminazioni basate sulla nazionalità o residenza.
(130)
Per proteggere le legittime aspettative e la certezza di alcune operazioni in Stati membri diversi da quello di origine, è necessario stabilire quale sia la legge applicabile agli effetti dei provvedimenti di risanamento e delle procedure di liquidazione sui processi in corso e sulle esecuzioni forzate individuali derivanti da tali processi.
(131)
Le misure necessarie per l’esecuzione della presente direttiva dovrebbero essere adottate secondo la decisione 1999/468/CE del Consiglio, del 28 giugno 1999, recante modalità per l’esercizio delle competenze di attuazione conferite alla Commissione (22).
(132)
In particolare, la Commissione dovrebbe avere il potere di adottare misure riguardanti l’adeguamento degli allegati e misure che specifichino in particolare i poteri di vigilanza e i provvedimenti da adottare e che stabiliscano requisiti più dettagliati in settori quali il sistema di governance, l’informativa al pubblico, i criteri di valutazione in relazione alle partecipazioni qualificate, il calcolo delle riserve tecniche e dei requisiti patrimoniali, le regole in materia di investimenti e la vigilanza di gruppo. La Commissione dovrebbe altresì avere il potere di adottare misure di attuazione che consentano di equiparare i paesi terzi alle disposizioni della presente direttiva. Tali misure di portata generale e intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, anche completandola con nuovi elementi non essenziali, devono essere adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 5 bis della decisione 1999/468/CE.
(133)
Poiché gli obiettivi della presente direttiva non possono essere realizzati in misura sufficiente dagli Stati membri e possono dunque, a causa delle loro dimensioni e dei loro effetti, essere realizzati meglio a livello comunitario, la Comunità può intervenire, in base al principio di sussidiarietà sancito dall’articolo 5 del trattato. La presente direttiva si limita a quanto è necessario per conseguire tali obiettivi in ottemperanza al principio di proporzionalità enunciato nello stesso articolo.
(134)
La direttiva 64/225/CEE del Consiglio, del 25 febbraio 1964, volta a sopprimere in materia di riassicurazione e di retrocessione le restrizioni alle libertà di stabilimento ed alla libera prestazione dei servizi (23); la direttiva 73/240/CEE del Consiglio, del 24 luglio 1973, intesa a sopprimere le restrizioni alla libertà di stabilimento in materia di assicurazioni dirette diverse dall’assicurazione sulla vita (24), la direttiva 76/580/CEE del Consiglio, del 29 giugno 1976, che modifica la direttiva 73/239/CEE recante coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative in materia di accesso e di esercizio dell’assicurazione diretta diversa dall’assicurazione sulla vita (25) e la direttiva 84/641/CEE del Consiglio, del 10 dicembre 1984, che modifica, per quanto riguarda in particolare l’assistenza turistica, la prima direttiva 73/239/CEE recante coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative in materia di accesso e di esercizio dell’assicurazione diretta diversa dell’assicurazione sulla vita (26) sono diventate obsolete e dovrebbero pertanto essere abrogate.
(135)
L’obbligo di recepire la presente direttiva nel diritto nazionale dovrebbe essere limitato alle disposizioni che costituiscono modificazioni sostanziali delle direttive precedenti. L’obbligo di recepimento delle disposizioni rimaste immutate nella sostanza è previsto dalle direttive precedenti.
(136)
La presente direttiva dovrebbe far salvi gli obblighi degli Stati membri relativi ai termini di recepimento nel diritto nazionale delle direttive di cui all’allegato VI, parte B.
(137)
La Commissione riesaminerà l’adeguatezza dei regimi di garanzia in vigore nel settore assicurativo e formulerà una proposta legislativa adeguata.
(138)
L’articolo 17, paragrafo 2, della direttiva 2003/41/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 3 giugno 2003, relativa alle attività e alla supervisione degli enti pensionistici aziendali o professionali (27), fa riferimento alle vigenti disposizioni legislative in materia di margini di solvibilità. Tali riferimenti dovrebbero essere mantenuti per non alterare la situazione attuale. La Commissione dovrebbe procedere quanto prima alla revisione della direttiva 2003/41/CE in conformità dell’articolo 21, paragrafo 4, di tale direttiva. La Commissione, coadiuvata dal CEIOPS, dovrebbe mettere a punto un idoneo sistema di norme di solvibilità relative agli enti pensionistici aziendali o professionali, riflettendo pienamente nel contempo la specificità del settore assicurativo e, pertanto, non dovrebbe pregiudicare l’applicazione della presente direttiva che sarà imposta a tali enti.
(139)
L’adozione della presente direttiva modifica il profilo di rischio dell’impresa di assicurazione nei confronti del contraente. La Commissione dovrebbe formulare quanto prima, e comunque entro la fine del 2010, una proposta di riesame della direttiva 2002/92/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 9 dicembre 2002, sulla intermediazione assicurativa (28), tenendo conto delle incidenze della presente direttiva sui contraenti.
(140)
S’impongono con urgenza ulteriori riforme di ampia portata del modello di regolamentazione e vigilanza del settore finanziario dell’Unione europea, riforme che dovrebbero essere proposte senza indugio dalla Commissione, tenendo debitamente conto delle conclusioni presentate il 25 febbraio 2009 dal gruppo di esperti presieduto da Jacques de Larosière. La Commissione dovrebbe formulare altresì le proposte legislative necessarie a colmare le lacune individuate nelle disposizioni relative alle modalità di coordinamento e cooperazione in materia di vigilanza.
(141)
È necessario chiedere il parere del CEIOPS sul modo migliore per affrontare i problemi legati a un rafforzamento della vigilanza del gruppo e della gestione patrimoniale nell’ambito di un gruppo di imprese di assicurazione o di riassicurazione. Il CEIOPS dovrebbe essere invitato ad emettere un parere che aiuti la Commissione a elaborare le sue proposte in condizioni coerenti con un elevato livello di tutela dei contraenti (e dei beneficiari) e la salvaguardia della stabilità finanziaria. Al riguardo, è opportuno invitare il CEIOPS a consigliare alla Commissione la struttura e i principi cui potrebbero essere improntate eventuali future modifiche della presente direttiva, che potrebbero rendersi necessarie per dare efficacia ai cambiamenti eventualmente proposti. La Commissione dovrebbe presentare al Parlamento europeo e al Consiglio una relazione, seguita da opportune proposte, riguardo a regimi in grado di offrire un’alternativa per la vigilanza prudenziale delle imprese di assicurazione e di riassicurazione all’interno dei gruppi, che permettano di potenziare l’efficienza della gestione patrimoniale all’interno dei gruppi, una volta accertata la presenza di un idoneo quadro normativo a sostegno dell’introduzione di un tale regime.
In particolare, è auspicabile che un regime in materia di supporto di gruppo poggi su solide fondamenta basate sulla presenza di regimi di garanzia assicurativa armonizzati e opportunamente finanziati; un quadro armonizzato e giuridicamente vincolante per autorità competenti, banche centrali e ministeri delle finanze relativo alla gestione e alla risoluzione delle crisi, nonché alla perequazione delle loro incidenze fiscali, che allinei i poteri di vigilanza e le competenze fiscali; un quadro giuridicamente vincolante per la mediazione delle controversie in materia di vigilanza; un quadro armonizzato di intervento precoce; e un quadro armonizzato sulle procedure di trasferibilità delle attività, di insolvenza e di liquidazione, che elimini dal diritto societario nazionale i relativi ostacoli alla trasferibilità delle attività. Nella sua relazione, la Commissione dovrebbe tener conto altresì dell’andamento, nel tempo, degli effetti di diversificazione e dei rischi legati all’appartenenza ad un gruppo, delle prassi di gestione centralizzata del rischio, del funzionamento dei modelli interni dei gruppi, nonché della vigilanza sulle operazioni infragruppo e le concentrazioni di rischio.
(142)
Conformemente al punto 34 dell’accordo interistituzionale «Legiferare meglio» (29), gli Stati membri sono incoraggiati a redigere e a rendere pubblici, nell’interesse proprio e della Comunità, prospetti indicanti, per quanto possibile, la concordanza tra la presente direttiva e i provvedimenti di recepimento,
HANNO ADOTTATO LA PRESENTE DIRETTIVA:
INDICE
TITOLO I
DISPOSIZIONI GENERALI RELATIVE ALL’ACCESSO E ALL’ESERCIZIO DELLE ATTIVITÀ DI ASSICURAZIONE DIRETTA E DI RIASSICURAZIONE
CAPO I
Oggetto, ambito di applicazione e definizioni
SEZIONE 1
Oggetto e ambito di applicazione
SEZIONE 2
Esclusioni dall’ambito di applicazione
Sottosezione 1
Disposizioni generali
Sottosezione 2
Assicurazione non vita
Sottosezione 3
Assicurazione vita
Sottosezione 4
Riassicurazione
SEZIONE 3
Definizioni
CAPO II
Accesso all’attività
CAPO III
Autorità di vigilanza e disposizioni generali
CAPO IV
Condizioni di esercizio dell’attività
SEZIONE 1
Responsabilità dell’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza
SEZIONE 2
Sistema di governance
SEZIONE 3
Informativa al pubblico
SEZIONE 4
Partecipazioni qualificate
SEZIONE 5
Segreto d’ufficio, scambio di informazioni e promozione della convergenza della vigilanza
SEZIONE 6
Obblighi dei revisori
CAPO V
Esercizio cumulativo delle attività di assicurazione vita e non-vita
CAPO VI
Disposizioni inerenti alla valutazione delle attività e delle passività, delle riserve tecniche, dei fondi propri, del requisito patrimoniale di solvibilità, del requisito patrimoniale minimo e disposizioni in materia di investimenti
SEZIONE 1
Valutazione delle attività e delle passività
SEZIONE 2
Disposizioni relative alle riserve tecniche
SEZIONE 3
Fondi propri
Sottosezione 1
Determinazione dei fondi propri
Sottosezione 2
Classificazione dei fondi propri
Sottosezione 3
Ammissibilità dei fondi propri
SEZIONE 4
Requisito patrimoniale di solvibilità
Sottosezione 1
Disposizioni generali riguardanti il requisito patrimoniale di solvibilità calcolato in base alla formula standard o ad un modello interno
Sottosezione 2
Requisito patrimoniale di solvibilità: formula standard
Sottosezione 3
Requisito patrimoniale di solvibilità - modelli interni completi e parziali
SEZIONE 5
Requisito patrimoniale minimo
SEZIONE 6
Investimenti
CAPO VII
Imprese di assicurazione e di riassicurazione in difficoltà o in situazione irregolare
CAPO VIII
Libertà di stabilimento e libera prestazione di servizi
SEZIONE 1
Stabilimento di imprese di assicurazione
SEZIONE 2
Libera prestazione di servizi: imprese di assicurazione
Sottosezione 1
Disposizioni generali
Sottosezione 2
Responsabilità civile risultante dalla circolazione di autoveicoli
SEZIONE 3
Competenze delle autorità di vigilanza dello stato membro ospitante
Sottosezione 1
Assicurazione
Sottosezione 2
Riassicurazione
SEZIONE 4
Informazioni statistiche
SEZIONE 5
Trattamento dei contratti stipulati dalle succursali in liquidazione
CAPO IX
Succursali stabilite nella comunità e dipendenti da imprese di assicurazione o di riassicurazione con sede fuori della comunità
SEZIONE 1
Accesso all’attività
SEZIONE 2
Riassicurazione
CAPO X
Imprese figlie di imprese di assicurazione o di riassicurazione soggette alla legislazione di un paese terzo e acquisizioni di partecipazioni da parte di tali imprese
TITOLO II
DISPOSIZIONI SPECIFICHE PER L’ASSICURAZIONE E LA RIASSICURAZIONE
CAPO I
Legge applicabile e condizioni dei contratti di assicurazione diretta
SEZIONE 1
Legge applicabile
SEZIONE 2
Assicurazione obbligatoria
SEZIONE 3
Interesse generale
SEZIONE 4
Condizioni dei contratti di assicurazione e tariffe
SEZIONE 5
Informazioni per i contraenti
Sottosezione 1
Assicurazione non vita
Sottosezione 2
Assicurazione vita
CAPO II
Disposizioni specifiche per l’assicurazione non vita
SEZIONE 1
Disposizioni generali
SEZIONE 2
Coassicurazione comunitaria
SEZIONE 3
Assistenza
SEZIONE 4
Assicurazione tutela giudiziaria
SEZIONE 5
Assicurazione malattia
SEZIONE 6
Assicurazione contro gli infortuni sul lavoro
CAPO III
Disposizioni specifiche per l’assicurazione vita
CAPO IV
Disposizioni specifiche sulla riassicurazione
TITOLO III
VIGILANZA DELLE IMPRESE DI ASSICURAZIONE E DI RIASSICURAZIONE APPARTENENTI AD UN GRUPPO
CAPO I
Vigilanza di gruppo: definizioni, applicabilità, ambito di applicazione e livelli
SEZIONE 1
Definizioni
SEZIONE 2
Applicabilità e ambito di applicazione
SEZIONE 3
Livelli
CAPO II
Situazione finanziaria
SEZIONE 1
Solvibilità di gruppo
Sottosezione 1
Disposizioni generali
Sottosezione 2
Scelta del metodo di calcolo e principi generali
Sottosezione 3
Applicazione dei metodi di calcolo
Sottosezione 4
Metodi di calcolo
Sottosezione 5
Vigilanza sulla solvibilità di gruppo delle imprese di assicurazione e di riassicurazione che sono imprese figlie di una società di partecipazione assicurativa
Sottosezione 6
Vigilanza sulla solvibilità di gruppo per gruppi con gestione centralizzata del rischio
SEZIONE 2
Concentrazione di rischi e operazioni infragruppo
SEZIONE 3
Gestione del rischio e controllo interno
CAPO III
Misure per agevolare la vigilanza del gruppo
CAPO IV
Paesi terzi
CAPO V
Società di partecipazione assicurativa mista
TITOLO IV
RISANAMENTO E LIQUIDAZIONE DELLE IMPRESE DI ASSICURAZIONE
CAPO I
Ambito di applicazione e definizioni
CAPO II
Provvedimenti di risanamento
CAPO III
Procedure di liquidazione
CAPO IV
Disposizioni comuni
TITOLO V
ALTRE DISPOSIZIONI
TITOLO VI
DISPOSIZIONI TRANSITORIE E FINALI
CAPO I
Disposizioni transitorie
SEZIONE 1
Assicurazione
SEZIONE 2
Riassicurazione
CAPO II
Disposizioni finali
ALLEGATO I
RAMI DELL’ASSICURAZIONE NON VITA
A.
Classificazione dei rischi per ramo assicurativo
B.
Denominazione delle autorizzazioni concesse contemporaneamente per più rami
ALLEGATO II
RAMI DELL’ASSICURAZIONE VITA
ALLEGATO III
FORME GIURIDICHE DI IMPRESE
A.
Forme di imprese di assicurazione non vita
B.
Forme di imprese di assicurazione vita
C.
Forme di imprese di riassicurazione
ALLEGATO IV
FORMULA STANDARD PER IL CALCOLO DEL REQUISITO PATRIMONIALE DI SOLVIBILITÀ (SCR)
1.
Calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità di base
2.
Calcolo del modulo del rischio di sottoscrizione dell’assicurazione non vita
3.
Calcolo del modulo del rischio di sottoscrizione dell’assicurazione vita
4.
Calcolo del modulo del rischio di mercato
ALLEGATO V
GRUPPI DI RAMI DELL’ASSICURAZIONE NON VITA AI FINI DELL’ARTICOLO 159
ALLEGATO VI
Parte A
Direttive abrogate con elenco delle loro successive modificazioni (di cui all’articolo 310)
Parte B
Elenco dei termini di recepimento nel diritto nazionale (di cui all’articolo 310)
ALLEGATO VII
TAVOLA DI CONCORDANZA
TITOLO I
DISPOSIZIONI GENERALI RELATIVE ALL’ACCESSO E ALL’ESERCIZIO DELLE ATTIVITÀ DI ASSICURAZIONE DIRETTA E DI RIASSICURAZIONE
CAPO I
Oggetto, ambito di applicazione e definizioni
Sezione 1
Oggetto e ambito di applicazione
Articolo 1
Oggetto
La presente direttiva contiene disposizioni riguardanti:
1)
l’accesso e l’esercizio, all’interno della Comunità, delle attività non salariate dell’assicurazione diretta e della riassicurazione;
2)
la vigilanza di gruppi assicurativi e riassicurativi;
3)
il risanamento e la liquidazione delle imprese di assicurazione diretta.
Articolo 2
Ambito di applicazione
1. La presente direttiva si applica alle imprese di assicurazione diretta vita e non vita che sono stabilite sul territorio di uno Stato membro o che desiderano stabilirvisi.
Ad eccezione del titolo IV, essa si applica altresì alle imprese di riassicurazione che svolgono soltanto attività riassicurative e che sono stabilite nel territorio di uno Stato membro o desiderano stabilirvisi.
2. Per quanto riguarda l’assicurazione non vita, la presente direttiva si applica alle attività dei rami di cui all’allegato I, sezione A. Ai fini del paragrafo 1, primo comma, l’assicurazione non vita include l’attività di assistenza fornita a persone in difficoltà nel corso di spostamenti o di assenze dal loro domicilio o dalla loro residenza abituale. Essa comprende imprese che, previo pagamento di un premio, mettono ad immediata disposizione un aiuto a profitto del beneficiario del contratto di assistenza, quando questi si trovi in difficoltà in seguito al verificarsi di un avvenimento fortuito nei casi e alle condizioni previsti dal contratto.
L’aiuto può includere prestazioni in contanti o in natura. Le prestazioni in natura possono anche essere fornite mediante utilizzazione del personale o delle attrezzature proprie del prestatore.
L’attività di assistenza non copre i servizi di manutenzione o riparazione, l’assistenza clienti e la semplice indicazione o messa a disposizione, in quanto intermediario, di un aiuto.
3. Per quanto riguarda l’assicurazione vita, la presente direttiva si applica:
a)
alle seguenti attività di assicurazione vita ove risultino da un contratto:
i)
il ramo vita, comprendente l’assicurazione per il caso di vita, l’assicurazione per il caso di morte, l’assicurazione mista, l’assicurazione vita con controassicurazione, l’assicurazione di nuzialità, l’assicurazione di natalità;
ii)
l’assicurazione di rendita;
iii)
le assicurazioni complementari sottoscritte in aggiunta all’assicurazione vita, in particolare le assicurazioni per danni corporali, compresa l’incapacità al lavoro professionale, le assicurazioni per morte in seguito ad infortunio e le assicurazioni per invalidità a seguito di infortunio o di malattia;
iv)
il tipo di assicurazione malattia a lungo termine, non rescindibile, praticata attualmente in Irlanda e nel Regno Unito;
b)
alle seguenti operazioni, ove risultino da un contratto, sempreché siano soggette al controllo delle autorità competenti per la vigilanza sulle assicurazioni private:
i)
le operazioni che comportano la costituzione di associazioni che riuniscono aderenti per capitalizzare in comune i loro contributi e per ripartire i fondi in tal modo raccolti tra i superstiti o tra gli aventi diritto dei deceduti (operazioni tontinarie);
ii)
le operazioni di capitalizzazione basate su una tecnica attuariale che comporta, quale corrispettivo di versamenti unici o periodici fissati anticipatamente, impegni determinati in ordine alla loro durata e al loro importo;
iii)
le operazioni di gestione di fondi pensione collettivi, comprendenti la gestione di investimenti, in particolare le attività rappresentative delle riserve degli organismi che erogano le prestazioni in caso di decesso, di vita o di cessazione o riduzione d’attività;
iv)
le operazioni di cui al punto iii), quando sono accompagnate da una garanzia assicurativa relativa o alla conservazione del capitale o al servizio di un interesse minimo;
v)
le operazioni effettuate da imprese di assicurazione vita, come quelle previste dal codice francese delle assicurazioni nel libro IV, titolo 4, capitolo 1;
c)
alle operazioni dipendenti dalla durata della vita umana, definite o previste dalla legislazione sulle assicurazioni sociali, nella misura in cui sono praticate o gestite conformemente alla legislazione di uno Stato membro da imprese di assicurazione vita a proprio rischio.
Sezione 2
Esclusioni dall’ambito di applicazione
Sottosezione 1
Disposizioni generali
Articolo 3
Regimi legali
Fatto salvo l’articolo 2, paragrafo 3, lettera c), la presente direttiva non si applica alle assicurazioni comprese in un regime legale di previdenza sociale.
Articolo 4
Esclusione dall’ambito di applicazione a causa delle dimensioni
1. Fatti salvi l’articolo 3 e gli articoli da 5 a 10, la presente direttiva non si applica all’impresa di assicurazione che soddisfa tutti i seguenti requisiti:
a)
l’incasso annuo di premi lordi contabilizzati dell’impresa non supera i 5 000 000 EUR;
b)
il totale delle riserve tecniche dell’impresa, al lordo degli importi recuperabili dai contratti di riassicurazione e dalle società veicolo di cui all’articolo 76, non supera i 25 000 000 EUR;
c)
ove l’impresa faccia parte di un gruppo, il totale delle riserve tecniche del gruppo, al lordo degli importi recuperabili dai contratti di riassicurazione e dalle società veicolo, non supera i 25 000 000 EUR;
d)
nelle attività dell’impresa non rientrano attività assicurative o riassicurative volte a coprire rischi assicurativi di responsabilità, credito e cauzione, a meno che non costituiscano rischi accessori ai sensi dell’articolo 16, paragrafo 1;
e)
tra le attività dell’impresa non rientrano operazioni riassicurative superiori a 0,5 milioni di EUR del suo incasso annuo di premi lordi contabilizzati o 2,5 milioni di EUR delle sue riserve tecniche al lordo degli importi recuperabili dai contratti di riassicurazione e dalle società veicolo, ovvero superiori al 10 % del suo incasso annuo di premi lordi contabilizzati o al 10 % delle sue riserve tecniche al lordo degli importi recuperabili dai contratti di riassicurazione e dalle società veicolo.
2. Se uno qualunque degli importi di cui al paragrafo 1 è superato per tre anni consecutivi, la presente direttiva si applica a partire dal quarto anno.
3. In deroga al paragrafo 1, la presente direttiva si applica a tutte le imprese che richiedono un’autorizzazione all’esercizio di attività assicurative e riassicurative e il cui incasso annuo di premi lordi contabilizzati o le cui riserve tecniche al lordo degli importi recuperabili dai contratti di riassicurazione e dalle società veicolo dovrebbero superare uno degli importi definiti al paragrafo 1 entro i cinque anni successivi.
4. La presente direttiva cessa di applicarsi alle imprese di assicurazione che, in base alle verifiche dell’autorità di vigilanza, soddisfano tutte le seguenti condizioni:
a)
nessuna delle soglie di cui al paragrafo 1 è stata superata nei tre anni consecutivi precedenti; e
b)
nessuna delle soglie di cui al paragrafo 1 dovrebbe essere superata nei cinque anni successivi.
Il primo paragrafo non si applica nella misura in cui l’impresa di assicurazione interessata svolge attività in conformità degli articoli da 145 a 149 del presente articolo.
5. I paragrafi 1 e 4 non ostano a che un’impresa chieda di essere autorizzata o continui ad essere autorizzata ai sensi della presente direttiva.
Sottosezione 2
Assicurazione non vita
Articolo 5
Operazioni
Per quanto riguarda l’assicurazione non vita, la presente direttiva non si applica alle seguenti operazioni:
1)
operazioni di capitalizzazione, quali definite dalla legislazione dei singoli Stati membri;
2)
operazioni degli enti di previdenza e di soccorso le cui prestazioni variano in base ai mezzi disponibili e in cui il contributo degli iscritti è determinato forfettariamente;
3)
operazioni effettuate da organizzazioni prive di personalità giuridica e che hanno per oggetto la mutua garanzia dei suoi membri, senza dar luogo al pagamento di premi né alla costituzione di riserve tecniche; o
4)
operazioni di assicurazione crediti all’esportazione per conto o con la garanzia dello Stato o quando lo Stato è l’assicuratore.
Articolo 6
Assistenza
1. La presente direttiva non si applica all’attività di assistenza che soddisfa tutte le condizioni seguenti:
a)
l’assistenza è effettuata in caso di incidente o di guasto meccanico subiti da un veicolo stradale quando l’incidente o il guasto meccanico avvengono sul territorio dello Stato membro del fornitore della garanzia;
b)
l’impegno dell’assistenza è limitato alle seguenti operazioni:
i)
soccorso in loco, per il quale il fornitore della garanzia utilizza, nella maggior parte dei casi, personale e attrezzature propri;
ii)
trasporto del veicolo fino all’officina più prossima o più idonea per effettuare la riparazione ed eventuale accompagnamento, normalmente con lo stesso mezzo di soccorso, del conducente e dei passeggeri fino al luogo più vicino da dove potranno proseguire il loro viaggio con altri mezzi; e
iii)
se lo Stato membro di origine del fornitore della garanzia lo prevede, trasporto del veicolo, eventualmente accompagnato dal conducente e dai passeggeri, fino al domicilio, al punto di partenza o alla destinazione iniziale all’interno dello stesso Stato membro; e
c)
l’assistenza non è effettuata da un’impresa soggetta alla presente direttiva.
2. Nei casi previsti al paragrafo 1, lettera b), punti i) e ii), la condizione che l’incidente o il guasto siano avvenuti sul territorio dello Stato membro del fornitore della garanzia non si applica se il beneficiario è membro dell’organismo che fornisce la garanzia e se il soccorso o il trasporto del veicolo sono effettuati, su semplice presentazione della tessera di membro, senza pagamento di sovrapprezzo, da parte di un organismo analogo del paese interessato, in base ad un accordo di reciprocità o, nel caso dell’Irlanda e del Regno Unito, se le operazioni di assistenza sono fornite da uno stesso organismo operante in questi due Stati.
3. La presente direttiva non si applica nel caso delle operazioni previste dal paragrafo 1, lettera b), punto iii), se l’incidente o il guasto meccanico è avvenuto nel territorio dell’Irlanda o, per quanto riguarda il Regno Unito, nel territorio dell’Irlanda del Nord e il veicolo, eventualmente accompagnato dal conducente e dai passeggeri, è trasportato fino al domicilio, al punto di partenza o alla destinazione iniziale all’interno dell’uno o dell’altro di detti territori.
4. La presente direttiva non si applica alle operazioni di assistenza effettuate dall’Automobile Club del Granducato del Lussemburgo se l’incidente o il guasto meccanico di un veicolo stradale si è verificato al di fuori del Granducato del Lussemburgo e l’assistenza consiste nel trasporto del veicolo che ha subito tale incidente o guasto meccanico, eventualmente accompagnato dal conducente e dai passeggeri, sino al loro domicilio.
Articolo 7
Imprese mutue
La presente direttiva non si applica alle imprese mutue che svolgono attività di assicurazione non vita e che hanno concluso con altre imprese mutue una convenzione che prevede la riassicurazione integrale dei contratti assicurativi da esse sottoscritti o la sostituzione dell’impresa cessionaria all’impresa cedente per l’attuazione degli impegni risultanti dai citati contratti. In questo caso, l’impresa cessionaria è soggetta alla presente direttiva.
Articolo 8
Enti
La presente direttiva non si applica ai seguenti enti che svolgono attività di assicurazione non vita, salvo modifiche del loro statuto o della legge applicabile per quanto riguarda la loro competenza:
1)
in Danimarca, Falck Danmark;
2)
in Germania, i seguenti enti semipubblici:
a)
Postbeamtenkrankenkasse,
b)
Krankenversorgung der Bundesbahnbeamten;
3)
in Irlanda, Voluntary Health Insurance Board;
4)
in Spagna, Consorcio de Compensación de Seguros.
Sottosezione 3
Assicurazione vita
Articolo 9
Operazioni e attività
Per quanto riguarda l’assicurazione vita, la presente direttiva non si applica alle seguenti operazioni e attività:
1)
le operazioni degli enti di previdenza e di assistenza che accordano prestazioni variabili in base alle risorse disponibili e che determinano forfettariamente il contributo dei loro iscritti;
2)
le operazioni effettuate da enti diversi dalle imprese di cui all’articolo 2, aventi lo scopo di erogare ai lavoratori, dipendenti o non, riuniti nell’ambito di un’impresa o di un gruppo di imprese o di un settore professionale o interprofessionale, prestazioni in caso di decesso, di vita o di cessazione o riduzione d’attività, siano gli impegni risultanti da tali operazioni coperti o meno integralmente ed in ogni momento da riserve matematiche;
3)
le attività delle imprese di assicurazione pensionistica di cui alla legge in materia di pensioni per lavoratori dipendenti (TyEL) e altre normative finlandesi in materia, a condizione che:
a)
le imprese di assicurazione pensionistica già obbligate, ai sensi della legislazione finlandese, ad avere sistemi separati di contabilità e di gestione per le loro attività nel settore delle pensioni, costituiscano, a decorrere dal 1o gennaio 1995, soggetti giuridici separati per l’esercizio di tali attività; e
b)
le autorità finlandesi consentano in forma non discriminatoria tutti i cittadini e tutte le imprese degli Stati membri ad esercitare, conformemente alla legislazione finlandese, le attività specificate nell’articolo 2 connesse con tale esenzione quando detengono la proprietà o la partecipazione in un’impresa o in un gruppo esistente di assicurazione, o quando costituiscono o partecipano ad imprese o a gruppi di assicurazione nuovi comprese le imprese di assicurazione pensionistica.
Articolo 10
Enti ed imprese
Per quanto riguarda l’assicurazione vita, la presente direttiva non si applica ai seguenti enti ed imprese:
1)
gli enti che garantiscono unicamente prestazioni in caso di decesso, qualora l’importo di tali prestazioni non superi il valore medio delle spese funerarie per un decesso, o qualora tali prestazioni siano erogate in natura;
2)
il «Versorgungsverband deutscher Wirtschaftsorganisationen» in Germania, salvo eventuali modifiche del suo statuto per quanto riguarda la competenza;
3)
il «Consorcio de Compensación de Seguros» in Spagna, salvo eventuali modifiche del suo statuto per quanto riguarda l’attività o la competenza.
Sottosezione 4
Riassicurazione
Articolo 11
Riassicurazione
Per quanto riguarda la riassicurazione, la presente direttiva non si applica all’attività riassicurativa svolta o pienamente garantita dal governo di uno Stato membro quando tale governo agisca, per motivi di interesse pubblico sostanziale, in qualità di riassicuratore di ultima istanza, anche ove questo ruolo sia imposto da una situazione di mercato in cui è impossibile ottenere un’adeguata copertura di tipo commerciale.
Articolo 12
Imprese di riassicurazione che cessano l’attività
1. La presente direttiva non si applica alle imprese di riassicurazione che al 10 dicembre 2007 abbiano cessato di stipulare nuovi contratti di riassicurazione e si limitino ad amministrare il portafoglio esistente nella prospettiva di cessare l’attività.
2. Gli Stati membri predispongono un elenco di tali imprese e lo comunicano a tutti gli altri Stati membri.
Sezione 3
Definizioni
Articolo 13
Definizioni
Ai fini della presente direttiva s’intende per:
1)
«impresa di assicurazione», un’impresa di assicurazione diretta vita o non vita che abbia ottenuto l’autorizzazione ai sensi dell’articolo 14;
2)
«impresa di assicurazione captive», un’impresa di assicurazione detenuta da un’impresa finanziaria diversa da un’impresa di assicurazione o di riassicurazione o da un gruppo di imprese di assicurazione o di riassicurazione ai sensi dell’articolo 212, paragrafo 1, lettera c), oppure da un’impresa non finanziaria, il cui scopo è fornire copertura assicurativa esclusivamente per i rischi dell’impresa o delle imprese cui appartiene o di una o più imprese del gruppo di cui fa parte;
3)
«impresa di assicurazione di un paese terzo», un’impresa che dovrebbe essere autorizzata quale impresa di assicurazione ai sensi dell’articolo 14, se la sua sede fosse situata nella Comunità;
4)
«impresa di riassicurazione», un’impresa autorizzata ai sensi dell’articolo 14 ad esercitare attività di riassicurazione;
5)
«impresa di riassicurazione captive», un’impresa di riassicurazione detenuta da un’impresa finanziaria diversa da un’impresa di assicurazione o di riassicurazione o da un gruppo di imprese di assicurazione o di riassicurazione ai sensi dell’articolo 212, paragrafo 1, lettera c), oppure da un’impresa non finanziaria, il cui scopo è fornire copertura riassicurativa esclusivamente per i rischi dell’impresa o delle imprese cui appartiene o di una o più imprese del gruppo di cui fa parte;
6)
«impresa di riassicurazione di un paese terzo», un’impresa che dovrebbe essere autorizzata quale impresa di riassicurazione ai sensi dell’articolo 14, se la sua sede fosse situata nella Comunità;
7)
«riassicurazione», una delle seguenti attività:
a)
l’attività che consiste nell’accettare i rischi ceduti da un’impresa di assicurazione o da un’impresa di assicurazione di un paese terzo, o da un’altra impresa di riassicurazione o da un’impresa di riassicurazione di un paese terzo; o
b)
nel caso dell’associazione di sottoscrittori denominata Lloyd’s, l’attività consistente nell’accettazione di rischi, ceduti da qualsiasi membro del Lloyd’s, da parte di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione diversa dall’associazione di sottoscrittori denominata Lloyd’s;
8)
«Stato membro di origine»,
a)
per l’assicurazione non vita, lo Stato membro in cui è situata la sede dell’impresa di assicurazione che copre il rischio;
b)
per l’assicurazione vita, lo Stato membro in cui è situata la sede dell’impresa di assicurazione che assume l’impegno; o
c)
per la riassicurazione, lo Stato membro in cui è situata la sede dell’impresa di riassicurazione;
9)
«Stato membro ospitante», lo Stato membro diverso dallo Stato membro di origine in cui un’impresa di assicurazione o di riassicurazione ha una succursale o presta servizi; ai fini dell’assicurazione vita e non vita, per Stato membro della prestazione dei servizi si intende lo Stato membro dell’impegno o lo Stato membro in cui il rischio è situato, se tale impegno o rischio è assunto da un’impresa di assicurazione o una succursale situata in un altro Stato membro;
10)
«autorità di vigilanza», l’autorità nazionale o le autorità nazionali preposte, per legge o regolamento, alla vigilanza sulle imprese di assicurazione o di riassicurazione;
11)
«succursale», un’agenzia o una succursale di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione che è situata sul territorio di uno Stato membro diverso dallo Stato membro di origine;
12)
«stabilimento»di un’impresa, la sua sede sociale o una delle sue succursali;
13)
«Stato membro in cui il rischio è situato»,
a)
lo Stato membro in cui sono ubicati i beni, quando l’assicurazione si riferisce sia a beni immobili, sia a beni immobili e al loro contenuto, qualora questo sia coperto dalla stessa polizza assicurativa;
b)
lo Stato membro di immatricolazione, quando l’assicurazione si riferisce a veicoli immatricolati di ogni tipo;
c)
lo Stato membro in cui il contraente ha sottoscritto il contratto nel caso di contratti di durata inferiore o pari a quattro mesi relativi a rischi inerenti ad un viaggio o a una vacanza, qualunque sia il ramo in questione;
d)
in tutti i casi non esplicitamente previsti alle lettere a), b) o c) lo Stato membro in cui si trova, a seconda dei casi:
i)
la residenza abituale del contraente; o
ii)
se il contraente è una persona giuridica, lo stabilimento del contraente al quale si riferisce il contratto;
14)
«Stato membro dell'impegno», lo Stato membro in cui si trova:
a)
la residenza abituale del contraente;
b)
se il contraente è una persona giuridica, lo stabilimento del contraente al quale si riferisce il contratto;
15)
«impresa madre», un’impresa madre ai sensi dell’articolo 1 della direttiva 83/349/CEE;
16)
«impresa figlia», qualsiasi impresa figlia ai sensi dell’articolo 1 della direttiva 83/349/CEE, incluse le relative imprese figlie;
17)
«stretti legami», situazione nella quale due o più persone fisiche o giuridiche sono legate da un rapporto di controllo o di partecipazione, o in cui due o più persone fisiche o giuridiche sono legate in modo duraturo a una stessa persona da un rapporto di controllo;
18)
«controllo», il rapporto tra un’impresa madre e un’impresa figlia quale definito all’articolo 1 della direttiva 83/349/CEE, ovvero un rapporto analogo tra una qualsiasi persona fisica o giuridica e un’impresa;
19)
«operazione infragruppo», un’operazione in cui un’impresa di assicurazione o di riassicurazione si affida, direttamente o indirettamente, ad un’altra impresa nell’ambito dello stesso gruppo o a una persona fisica o giuridica strettamente legata alle imprese nell’ambito di tale gruppo per ottemperare ad un obbligo, contrattuale o meno, e a fini o meno di pagamento;
20)
«partecipazione», la detenzione, diretta o tramite un rapporto di controllo, del 20 % o più dei diritti di voto o del capitale di un’impresa;
21)
«partecipazione qualificata», il fatto di detenere, direttamente o indirettamente, almeno il 10 % del capitale o dei diritti di voto di un’impresa, o comunque la partecipazione che consente l’esercizio di un’influenza notevole sulla gestione di tale impresa;
22)
«mercato regolamentato»:
a)
nel caso di un mercato situato in un Stato membro, un mercato regolamentato quale definito all’articolo 4, paragrafo 1, punto 14), della direttiva 2004/39/CE; o
b)
nel caso di un mercato situato in un paese terzo, un mercato finanziario che soddisfi le condizioni seguenti:
i)
sia riconosciuto dallo Stato membro di origine dell’impresa di assicurazione e soddisfi requisiti analoghi a quelli stabiliti dalla direttiva 2004/39/CE; e
ii)
gli strumenti finanziari in esso negoziati siano di qualità comparabile a quella degli strumenti negoziati sul mercato o sui mercati regolamentati dallo Stato membro di origine;
23)
«ufficio nazionale», un ufficio nazionale di assicurazione come definito dall’articolo 1, punto 3, della direttiva 72/166/CEE;
24)
«fondo di garanzia nazionale», l’organismo di cui all’articolo 1, paragrafo 4, della direttiva 84/5/CEE;
25)
«impresa finanziaria», uno qualsiasi dei seguenti soggetti:
a)
un ente creditizio, un ente finanziario o un’impresa di servizi bancari ausiliari ai sensi dell’articolo 4, paragrafi 1, 5 e 21, rispettivamente, della direttiva 2006/48/CE;
b)
un’impresa di assicurazione, un’impresa di riassicurazione o una società di partecipazione assicurativa ai sensi dell’articolo 212, paragrafo 1, lettera f);
c)
un’impresa di investimento o un ente finanziario ai sensi dell’articolo 4, paragrafo 1, punto 1), della direttiva 2004/39/CE; o
d)
una società di partecipazione finanziaria mista ai sensi dell’articolo 2, punto 15), della direttiva 2002/87/CE;
26)
«società veicolo», qualsiasi impresa, registrata o meno, diversa da un’impresa di assicurazione o di riassicurazione esistente, che assume i rischi ceduti da imprese di assicurazione o di riassicurazione e che finanzia integralmente la sua esposizione a tali rischi mediante l’emissione di titoli o altri strumenti finanziari per cui i diritti di rimborso dei detentori di tali titoli o altri strumenti finanziari sono subordinati alle obbligazioni di riassicurazione di detta impresa;
27)
«grandi rischi»:
a)
i rischi classificati nei rami 4, 5, 6, 7, 11 e 12 dell’allegato I, parte A;
b)
i rischi classificati nei rami 14 e 15 dell’allegato I, parte A, qualora il contraente eserciti a titolo professionale un’attività industriale o commerciale o una libera professione e i rischi riguardino questa attività,
c)
i rischi classificati nei rami 3, 8, 9, 10, 13 e 16 dell’allegato I, parte A, purché il contraente superi i limiti di almeno due dei tre criteri seguenti:
i)
totale dello stato patrimoniale pari a 6 200 000 EUR;
ii)
importo netto del volume d’affari, ai sensi della quarta direttiva 78/660/CEE del Consiglio, del 25 luglio 1978, basata sull’articolo 54, paragrafo 3, lettera g), del trattato e relativa ai conti annuali di taluni tipi di società (30), pari a 12 800 000 EUR;
iii)
numero di dipendenti occupati in media durante l’esercizio pari a 250.
Qualora il contraente faccia parte di un gruppo di imprese per cui sono previsti bilanci consolidati ai sensi della direttiva 83/349/CEE, i criteri di cui al primo comma, lettera c), si applicano sulla base dei bilanci consolidati.
Gli Stati membri possono aggiungere alla categoria menzionata al primo comma, lettera c), i rischi assicurati a nome di associazioni professionali, joint venture o raggruppamenti temporanei;
28)
«esternalizzazione», un accordo di qualsiasi forma tra un’impresa di assicurazione o di riassicurazione e un fornitore di servizi, sia esso un’entità vigilata o meno, in base al quale il fornitore di servizi esegue una procedura, un servizio o un’attività, direttamente o tramite subesternalizzazione, che sarebbero altrimenti realizzati dall’impresa di assicurazione o di riassicurazione stessa;
29)
«funzione», in un sistema di governance, la capacità interna di svolgere compiti concreti; un sistema di governance comprende la funzione di gestione del rischio, la funzione di verifica della conformità, la funzione di audit interno e la funzione attuariale;
30)
«rischio di sottoscrizione», il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative dovuto ad ipotesi inadeguate in materia di fissazione di prezzi e di costituzione di riserve;
31)
«rischio di mercato», il rischio di perdita o di variazione sfavorevole della situazione finanziaria derivante, direttamente o indirettamente, da oscillazioni del livello e della volatilità dei prezzi di mercato delle attività, delle passività e degli strumenti finanziari;
32)
«rischio di credito», il rischio di perdita o di variazione sfavorevole della situazione finanziaria derivante da oscillazioni del merito di credito di emittenti di titoli, controparti e debitori nei confronti dei quali l’impresa di assicurazione o di riassicurazione è esposta, in forma di rischio di inadempimento della controparte, di rischio di spread o di concentrazioni del rischio di mercato;
33)
«rischio operativo», il rischio di perdite derivanti dall’inadeguatezza o dalla disfunzione di procedure interne, risorse umane o sistemi, oppure da eventi esogeni;
34)
«rischio di liquidità», il rischio che l’impresa di assicurazione o di riassicurazione non sia in grado di liquidare investimenti ed altre attività per regolare le proprie obbligazioni finanziarie quando queste ultime scadono;
35)
«rischio di concentrazione», tutte le esposizioni al rischio soggette a perdite potenziali sufficientemente ampie da mettere a repentaglio la solvibilità o la posizione finanziaria dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione;
36)
«tecniche di attenuazione del rischio», tutte le tecniche che consentono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di trasferire una parte o la totalità dei loro rischi ad un terzo;
37)
«effetti di diversificazione», la riduzione dell’esposizione al rischio dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione o del gruppo dovuta alla diversificazione della loro attività, derivante dal fatto che il risultato sfavorevole di un rischio può essere compensato dal risultato più favorevole di un altro rischio, quando tali rischi non siano pienamente correlati;
38)
«distribuzione di probabilità prevista», funzione matematica che assegna ad un elenco esaustivo di eventi futuri mutuamente esclusivi una probabilità di realizzazione;
39)
«misura del rischio», funzione matematica che assegna un importo monetario ad una data distribuzione di probabilità prevista e cresce monotonicamente con il livello di esposizione al rischio sottostante a tale distribuzione.
CAPO II
Accesso all’attività
Articolo 14
Principio di autorizzazione
1. L’accesso all’attività di assicurazione diretta o di riassicurazione soggetta alla presente direttiva è subordinato alla concessione di un’autorizzazione preliminare.
2. L’autorizzazione di cui al paragrafo 1 è richiesta alle autorità di vigilanza dello Stato membro di origine:
a)
dall’impresa che intende stabilire la propria sede sul territorio di detto Stato membro; o
b)
dall’impresa di assicurazione che, dopo aver ricevuto un’autorizzazione conformemente al paragrafo 1, intende estendere la propria attività a un intero ramo di assicurazione o a rami di assicurazione diversi da quelli già autorizzati.
Articolo 15
Ambito di applicazione dell’autorizzazione
1. L’autorizzazione di cui all’articolo 14 è valida per l’intera Comunità. Essa permette all’impresa di assicurazione e di riassicurazione di esercitarvi attività in quanto tale autorizzazione copre anche il diritto di stabilimento e la libera prestazione di servizi.
2. Fermo restando l’articolo 14, l’autorizzazione è accordata per ramo dell’assicurazione diretta quale definito all’allegato I, parte A o all’allegato II. Essa riguarda l’intero ramo, a meno che il richiedente desideri garantire soltanto una parte dei rischi rientranti in tale ramo.
I rischi compresi in un ramo non sono classificati in un altro ramo, salvo nei casi contemplati all’articolo 16.
L’autorizzazione può essere accordata per più rami, sempreché la legislazione nazionale dello Stato membro consenta di esercitarli contemporaneamente.
3. Per quanto riguarda l’assicurazione non vita ogni Stato membro ha facoltà di accordare l’autorizzazione per i gruppi di rami indicati all’allegato I, parte B.
Le autorità di vigilanza possono limitare l’autorizzazione richiesta per un ramo alle sole attività contenute nel programma di attività di cui all’articolo 23.
4. Le imprese soggette alla presente direttiva possono effettuare le operazioni di assistenza di cui all’articolo 6 soltanto se hanno ottenuto l’autorizzazione per il ramo 18 dell’allegato I, parte A, fatto salvo l’articolo 16, paragrafo 1. In questo caso la presente direttiva si applica a tali operazioni.
5. Per quanto riguarda la riassicurazione l’autorizzazione è accordata per l’attività riassicurativa non vita, l’attività riassicurativa vita ovvero per tutti i tipi di attività riassicurativa.
La domanda per l’autorizzazione è esaminata in base al programma di attività, da presentare in conformità all’articolo 18, paragrafo 1, lettera c), nonché al sussistere delle condizioni d’autorizzazione previste dallo Stato membro al quale l’autorizzazione è richiesta.
Articolo 16
Rischi accessori
1. L’impresa di assicurazione che ha ottenuto l’autorizzazione per un rischio principale, appartenente ad un ramo o ad un gruppo di rami di cui all’allegato I, può ugualmente garantire rischi compresi in un altro ramo senza che sia necessario ottenere l’autorizzazione per questi rischi purché i medesimi soddisfino tutte le condizioni seguenti:
a)
siano connessi con il rischio principale;
b)
riguardino l’oggetto coperto contro il rischio principale; e
c)
siano garantiti dallo stesso contratto che copre il rischio principale.
2. In deroga al paragrafo 1 i rischi compresi nei rami 14, 15 e 17 di cui all’allegato I, parte A non sono considerati come rischi accessori di altri rami.
Tuttavia, l’assicurazione tutela giudiziaria di cui al ramo 17 può essere considerata come rischio accessorio al ramo 18 allorché sono rispettate le condizioni di cui al paragrafo 1 ed una delle condizioni seguenti:
a)
il rischio principale riguarda solo l’assistenza fornita alle persone in difficoltà durante trasferimenti o assenze dal loro domicilio o dalla loro residenza abituale; o
b)
l’assicurazione riguarda controversie o rischi che derivano dall’utilizzazione di navi marittime o che sono in rapporto con tale utilizzazione.
Articolo 17
Forma giuridica delle imprese di assicurazione o di riassicurazione
1. Lo Stato membro di origine esige che le imprese richiedenti l’autorizzazione a norma dell’articolo 14 assumano una delle forme giuridiche di cui all’allegato III.
2. Gli Stati membri possono creare imprese che assumano una forma di diritto pubblico, purché abbiano lo scopo di effettuare operazioni di assicurazione o di riassicurazione a condizioni equivalenti a quelle delle imprese di diritto privato.
3. La Commissione può adottare misure di attuazione relative all’estensione dell’elenco delle forme di cui all’allegato III.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 18
Condizioni per l’ottenimento dell’autorizzazione
1. Lo Stato membro di origine esige che le imprese richiedenti l’autorizzazione:
a)
per quanto riguarda le imprese di assicurazione, limitino il loro oggetto sociale all’attività assicurativa e alle operazioni che ne discendono direttamente, escludendo qualsiasi altra attività commerciale;
b)
per quanto riguarda le imprese di riassicurazione, limitino il loro oggetto sociale all’attività di riassicurazione e alle operazioni connesse; rientrano in tale requisito la funzione di società di partecipazione e le attività svolte nell’ambito del settore finanziario ai sensi dell’articolo 2, punto 8), della direttiva 2002/87/CE;
c)
presentino un programma di attività conforme all’articolo 23;
d)
detengano i fondi propri di base ammissibili necessari per coprire il minimo assoluto del requisito patrimoniale minimo previsto all’articolo 129, paragrafo 1, lettera d);
e)
dimostrino che saranno in grado di detenere i fondi propri ammissibili necessari per coprire in prospettiva il requisito patrimoniale di solvibilità di cui all’articolo 100;
f)
dimostrino che saranno in grado di detenere i fondi propri di base ammissibili necessari per coprire in prospettiva il requisito patrimoniale minimo di cui all’articolo 128;
g)
dimostrino che saranno in grado di conformarsi al sistema di governance di cui al capo IV, sezione 2;
h)
per quanto riguarda l’assicurazione non vita, comunichino nome ed indirizzo di tutti i mandatari per la liquidazione dei sinistri designati a norma dell’articolo 4 della direttiva 2000/26/CE in ciascuno degli Stati membri diverso da quello in cui è richiesta l’autorizzazione, se i rischi da coprire sono classificati nel ramo 10 dell’allegato I, parte A, della presente direttiva, esclusa la responsabilità civile del vettore.
2. Un’impresa di assicurazione che richiede l’autorizzazione per l’estensione delle proprie attività ad altri rami o per l’estensione di un’autorizzazione che copra solo una parte dei rischi raggruppati in un ramo deve presentare un programma di attività conforme all’articolo 23.
Essa deve inoltre dimostrare di disporre dei fondi propri ammissibili necessari per coprire il requisito patrimoniale di solvibilità e il requisito patrimoniale minimo di cui all’articolo 100, paragrafo 1, e all’articolo 128.
3. Fatto salvo il paragrafo 2, un’impresa di assicurazione che esercita nel settore vita e richiede l’autorizzazione per l’estensione della sua attività ai rischi elencati nei rami 1 o 2 di cui all’allegato I, parte A come indicato all’articolo 73, dimostra che:
a)
possiede i fondi propri di base ammissibili necessari per coprire il minimo assoluto del requisito patrimoniale minimo nel caso delle imprese di assicurazione vita e il minimo assoluto del requisito patrimoniale minimo nel caso delle imprese di assicurazione non vita, come indicato all’articolo 129, paragrafo 1, lettera d);
b)
si impegna a coprire in prospettiva le obbligazioni finanziarie minime di cui all’articolo 74, paragrafo 3.
4. Fatto salvo il paragrafo 2, un’impresa di assicurazione che esercita attività nel settore non vita per i rischi elencati nel ramo 1 o 2 di cui all’allegato I, parte A e richiede l’autorizzazione per l’estensione della sua attività ai rischi dell’assicurazione vita, come previsto all’articolo 73, dimostra che:
a)
possiede i fondi propri di base ammissibili necessari per coprire il minimo assoluto del requisito patrimoniale minimo nel caso delle imprese di assicurazione vita e il minimo assoluto del requisito patrimoniale minimo nel caso delle imprese di assicurazione non vita, come indicato all’articolo 129, paragrafo 1, lettera d);
b)
si impegna a coprire in prospettiva le obbligazioni finanziarie minime di cui all’articolo 74, paragrafo 3.
Articolo 19
Stretti legami
Quando sussistono stretti legami tra l’impresa di assicurazione o l’impresa di riassicurazione e altre persone fisiche o giuridiche, le autorità di vigilanza accordano l’autorizzazione solo se tali legami non ostacolano l’effettivo esercizio delle loro funzioni di vigilanza.
Le autorità di vigilanza negano l’autorizzazione se le disposizioni legislative, regolamentari o amministrative di un paese terzo da cui dipendono una o più persone fisiche o giuridiche con le quali l’impresa di assicurazione o di riassicurazione ha stretti legami, ovvero difficoltà inerenti all’applicazione di tali disposizioni, ostacolano l’effettivo esercizio delle loro funzioni di vigilanza.
Le autorità di vigilanza esigono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione forniscano loro le informazioni che sollecitano per tenere costantemente sotto controllo il rispetto delle condizioni di cui al primo comma.
Articolo 20
Sede delle imprese di assicurazione e delle imprese di riassicurazione
Gli Stati membri esigono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione abbiano la sede centrale nello stesso Stato membro in cui hanno la sede statutaria.
Articolo 21
Condizioni di polizza e tariffe
1. Gli Stati membri non esigono la preventiva approvazione o la comunicazione sistematica delle condizioni generali e particolari delle polizze, delle tariffe, delle basi tecniche, utilizzate in particolare per il calcolo delle tariffe e delle riserve tecniche, nonché dei formulari ed altri stampati che l’impresa abbia intenzione di utilizzare nelle sue relazioni con i contraenti o con le imprese cedenti o retrocedenti.
Tuttavia, per l’assicurazione vita e unicamente allo scopo di controllare il rispetto delle disposizioni nazionali relative ai principi attuariali, lo Stato membro di origine può richiedere la comunicazione sistematica delle basi tecniche utilizzate per il calcolo delle tariffe e delle riserve tecniche. Tale prescrizione non costituisce una condizione preventiva per l’autorizzazione di un’impresa di assicurazione vita.
2. Gli Stati membri possono mantenere in vigore o introdurre la notifica preliminare o l’approvazione delle maggiorazioni di tariffe proposte solo come elementi di un sistema generale di controllo dei prezzi.
3. Gli Stati membri possono sottoporre le imprese che chiedono o hanno ottenuto l’autorizzazione per il ramo 18 dell’allegato I, parte A al controllo dei mezzi diretti o indiretti quanto a personale e ad attrezzature, ivi compresa la qualifica del personale medico e la qualità delle attrezzature di cui le imprese dispongono per far fronte agli impegni assunti in tale ramo.
4. Gli Stati membri possono mantenere in vigore o introdurre disposizioni legislative, regolamentari o amministrative che prescrivano l’approvazione dello statuto e la trasmissione di qualsiasi altro documento necessario all’esercizio normale della vigilanza.
Articolo 22
Necessità economiche del mercato
Gli Stati membri non prescrivono l’esame della domanda di autorizzazione in funzione delle necessità economiche del mercato.
Articolo 23
Programma di attività
1. Il programma di attività di cui all’articolo 18, paragrafo 1, lettera c), contiene indicazioni o giustificazioni riguardanti:
a)
la natura dei rischi o degli impegni che l’impresa di assicurazione o di riassicurazione in questione si propone di garantire;
b)
il tipo di accordi di riassicurazione che l’impresa di riassicurazione intende concludere con le imprese cedenti;
c)
i principi direttivi in materia di riassicurazione e di retrocessione;
d)
gli elementi dei fondi propri di base che costituiscono il minimo assoluto del requisito patrimoniale minimo;
e)
le previsioni circa le spese d’impianto dei servizi amministrativi e dell’organizzazione della rete di produzione, i mezzi finanziari destinati a farvi fronte e, se i rischi da coprire sono classificati nel ramo 18 dell’allegato I, parte A i mezzi di cui l’impresa di assicurazione dispone per fornire l’assistenza promessa.
2. Oltre ai requisiti di cui al paragrafo 1, il programma contiene, per i primi tre esercizi sociali:
a)
la probabile situazione di tesoreria;
b)
le previsioni del futuro requisito patrimoniale di solvibilità, di cui al capo VI, sezione 4, sottosezione 1, sulla base della probabile situazione di tesoreria di cui alla lettera a), nonché il metodo di calcolo utilizzato per elaborare tali previsioni;
c)
le previsioni del futuro requisito patrimoniale minimo, di cui agli articoli 128 e 129, sulla base della probabile situazione di tesoreria di cui alla lettera a), nonché il metodo di calcolo utilizzato per elaborare tali previsioni;
d)
le previsioni relative ai mezzi finanziari destinati alla copertura delle riserve tecniche, del requisito patrimoniale minimo e del requisito patrimoniale di solvibilità;
e)
per quanto riguarda l’assicurazione non vita e la riassicurazione, in aggiunta:
i)
le previsioni relative alle spese di gestione diverse dalle spese di impianto, in particolare le spese generali correnti e le provvigioni;
ii)
le previsioni relative ai premi o ai contributi e ai sinistri;
f)
per quanto riguarda l’assicurazione vita, anche un piano che esponga dettagliatamente le previsioni delle entrate e delle spese sia per le operazioni dirette e per le operazioni di riassicurazione attiva che per le operazioni di riassicurazione passiva.
Articolo 24
Azionisti e soci detentori di una partecipazione qualificata
1. Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine non accordano l’autorizzazione a intraprendere l’attività assicurativa o riassicurativa a un’impresa se prima non hanno ottenuto comunicazione dell’identità degli azionisti o dei soci, diretti o indiretti, persone fisiche o giuridiche che vi detengono una partecipazione qualificata, nonché dell’entità di questa partecipazione.
Tali autorità rifiutano l’autorizzazione se, tenuto conto della necessità di garantire una gestione sana e prudente dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione, non sono soddisfatte della qualità degli azionisti o dei soci.
2. Ai fini del paragrafo 1, sono presi in considerazione i diritti di voto di cui agli articoli 9 e 10 della direttiva 2004/109/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 15 dicembre 2004, sull’armonizzazione degli obblighi di trasparenza riguardanti le informazioni sugli emittenti i cui valori mobiliari sono ammessi alla negoziazione in un mercato regolamentato (31), nonché le relative condizioni di aggregazione di cui all’articolo 12, paragrafi 4 e 5, di tale direttiva.
Gli Stati membri non prendono in considerazione i diritti di voto o le azioni eventualmente detenuti da imprese di investimento o enti creditizi derivanti dall’assunzione a fermo di strumenti finanziari e/o dal collocamento di strumenti finanziari sulla base di un impegno irrevocabile di cui all’allegato I, sezione A, punto 6), della direttiva 2004/39/CE, a condizione, da un lato, che tali diritti non siano esercitati o altrimenti utilizzati per intervenire nella gestione dell’emittente e, dall’altro, che siano ceduti entro un anno dall’acquisizione.
Articolo 25
Rifiuto dell’autorizzazione
Ogni decisione di rifiuto dell’autorizzazione è adeguatamente motivata e notificata all’impresa interessata.
Ciascuno Stato membro prevede la possibilità di ricorso giurisdizionale in caso di rifiuto dell’autorizzazione.
La possibilità di ricorso giurisdizionale è prevista anche nel caso in cui le autorità di vigilanza non si siano pronunciate sulla domanda di autorizzazione entro sei mesi a decorrere dalla data di ricezione della stessa.
Articolo 26
Consultazione preventiva delle autorità degli altri Stati membri
1. Le autorità di vigilanza di ogni altro Stato membro interessato sono consultate in via preventiva in merito al rilascio dell’autorizzazione a:
a)
un’impresa figlia di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione autorizzata in tale Stato membro;
b)
un’impresa figlia dell’impresa madre di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione autorizzata in tale Stato membro; o
c)
un’impresa controllata dalla stessa persona, fisica o giuridica, che controlla un’impresa di assicurazione o di riassicurazione autorizzata in tale Stato membro.
2. Le autorità di uno Stato membro interessato competenti per la vigilanza sugli enti creditizi o sulle imprese d’investimento sono consultate in via preliminare in merito al rilascio dell’autorizzazione a un’impresa di assicurazione o di riassicurazione che sia:
a)
un’impresa figlia di un ente creditizio o di un’impresa di investimento autorizzati nella Comunità;
b)
un’impresa figlia dell’impresa madre di un ente creditizio o di un’impresa d’investimento autorizzati nella Comunità; o
c)
un’impresa controllata dalla stessa persona fisica o giuridica che controlla un ente creditizio o un’impresa d’investimento autorizzati nella Comunità.
3. Le autorità interessate di cui ai paragrafi 1 e 2 si consultano in particolare al momento di valutare l’idoneità degli azionisti e i requisiti di competenza e onorabilità di tutte le persone che dirigono effettivamente l’impresa o esercitano altre funzioni fondamentali e che partecipano alla gestione di un altro organismo dello stesso gruppo.
Esse si trasmettono reciprocamente tutte le informazioni in merito all’idoneità degli azionisti e ai requisiti di competenza e onorabilità di tutte le persone che dirigono effettivamente l’impresa o esercitano altre funzioni fondamentali, che siano rilevanti per le altre autorità competenti interessate, sia ai fini della concessione di un’autorizzazione sia per l’ordinaria valutazione del rispetto delle condizioni di esercizio.
CAPO III
Autorità di vigilanza e disposizioni generali
Articolo 27
Obiettivo principale della vigilanza
Gli Stati membri garantiscono che le autorità di vigilanza dispongano dei mezzi necessari e posseggano relative conoscenze, capacità e mandato per raggiungere l’obiettivo principale della vigilanza, ovvero la tutela dei contraenti e dei beneficiari.
Articolo 28
Stabilità finanziaria e prociclicità
Fatto salvo l’obiettivo principale di vigilanza di cui all’articolo 27, gli Stati membri provvedono affinché, nell’espletamento delle loro funzioni generali, le autorità di vigilanza prendano debitamente in esame il potenziale impatto delle loro decisioni sulla stabilità dei sistemi finanziari interessati dell’Unione europea, soprattutto in situazioni di emergenza, tenendo conto delle informazioni disponibili al momento.
In periodi di turbolenze eccezionali sui mercati finanziari, le autorità di vigilanza tengono conto dei potenziali effetti prociclici dei loro interventi.
Articolo 29
Principi generali di vigilanza
1. La vigilanza è basata su un metodo prospettico e basato sul rischio. Essa include la verifica continua del corretto esercizio dell’attività di assicurazione o di riassicurazione e dell’osservanza delle disposizioni di vigilanza da parte delle imprese di assicurazione e di riassicurazione.
2. La vigilanza delle imprese di assicurazione e di riassicurazione comprende un’opportuna combinazione di attività cartolari e ispezioni in loco.
3. Gli Stati membri garantiscono che i requisiti stabiliti nella presente direttiva siano applicati in modo proporzionato alla natura, alla portata e alla complessità dei rischi inerenti all’attività di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione.
4. La Commissione si adopera affinché le misure di attuazione tengano in considerazione il principio di proporzionalità, garantendo in tal modo l’applicazione proporzionale della presente direttiva, in particolare alle imprese assicurative di piccole dimensioni.
Articolo 30
Autorità di vigilanza e ambito della vigilanza
1. La vigilanza finanziaria sulle imprese di assicurazione e di riassicurazione, compresa quella sulle attività da queste esercitate attraverso succursali o nell’ambito della libera prestazione di servizi, rientra nella competenza esclusiva dello Stato membro di origine.
2. La vigilanza finanziaria di cui al paragrafo 1 comprende la verifica, per l’insieme delle attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione, dello stato di solvibilità dell’impresa, della costituzione di riserve tecniche, delle sue attività e dei fondi propri ammissibili, conformemente alle norme o prassi stabilite nello Stato membro di origine a norma delle disposizioni adottate a livello comunitario.
Nel caso in cui l’impresa di assicurazione in questione sia autorizzata a coprire i rischi classificati nel ramo 18 dell’allegato I, parte A, la vigilanza si estende anche al controllo dei mezzi tecnici di cui l’impresa di assicurazione dispone per portare a buon fine le operazioni di assistenza che si è impegnata ad effettuare se ed in quanto la legislazione dello Stato membro di origine prevede un controllo di detti mezzi.
3. Se le autorità di vigilanza dello Stato membro in cui è situato il rischio o dello Stato membro dell’impegno o, nel caso di un’impresa di riassicurazione, le autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante hanno motivo di ritenere che le attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione eventualmente compromettere la solidità finanziaria della stessa, esse ne informano le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine di tale impresa.
Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine verificano se l’impresa rispetti i principi prudenziali definiti nella presente direttiva.
Articolo 31
Trasparenza e responsabilità
1. Le autorità di vigilanza svolgono i loro compiti in modo trasparente e responsabile e sono tenute a renderne conto, assicurando il dovuto rispetto della tutela delle informazioni riservate.
2. Gli Stati membri garantiscono che siano rese pubbliche le seguenti informazioni:
a)
il testo delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative e degli orientamenti generali in materia di regolamentazione delle assicurazioni;
b)
i criteri generali e i metodi, tra cui gli strumenti sviluppati ai sensi dell’articolo 34, paragrafo 4, utilizzate nella procedura di riesame da parte delle autorità di vigilanza di cui all’articolo 36;
c)
i dati statistici aggregati sugli aspetti principali dell’applicazione del quadro prudenziale;
d)
le modalità di esercizio delle opzioni previste dalla presente direttiva;
e)
gli obiettivi della vigilanza e le sue principali funzioni e attività.
Le informazioni pubblicate di cui al primo comma sono tali da consentire un raffronto dei metodi di vigilanza adottati dalle autorità di vigilanza dei vari Stati membri.
Le informazioni sono pubblicate in un formato comune e aggiornate regolarmente. Le informazioni di cui al primo comma, lettere da a) ad e) sono accessibili ad un unico indirizzo elettronico in ciascuno Stato membro.
3. Gli Stati membri prevedono procedure trasparenti per quanto riguarda la nomina e la revoca dei membri degli organi di governo e di gestione delle loro autorità di vigilanza.
4. La Commissione adotta misure di attuazione riguardanti il paragrafo 2, che specificano gli aspetti principali in merito ai quali devono essere resi pubblici dati statistici aggregati, nonché il formato, la struttura, il contenuto e la data di pubblicazione di tali informazioni.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 32
Divieto di rifiuto di contratti di riassicurazione o di retrocessione
1. Lo Stato membro di origine di un’impresa di assicurazione non rifiuta un contratto di riassicurazione concluso con un’impresa di riassicurazione ovvero con un’impresa di assicurazione autorizzate a norma dell’articolo 14 per ragioni direttamente connesse con la solidità finanziaria di tale impresa di riassicurazione o di tale impresa di assicurazione.
2. Lo Stato membro di origine di un’impresa di riassicurazione non rifiuta un contratto di retrocessione concluso dall’impresa di riassicurazione con un’impresa di riassicurazione ovvero con un’impresa di assicurazione autorizzate a norma dell’articolo 14 per ragioni direttamente connesse con la solidità finanziaria dell’impresa di riassicurazione o dell’impresa di assicurazione interessata.
Articolo 33
Vigilanza delle succursali stabilite in un altro Stato membro
Ove un’impresa di assicurazione o di riassicurazione autorizzata in un altro Stato membro eserciti la propria attività tramite una succursale, gli Stati membri provvedono affinché le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine possano, dopo averne informato le autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante interessato, procedere direttamente, o tramite persone incaricate a tal fine, alla verifica in loco delle informazioni necessarie per assicurare la vigilanza finanziaria dell’impresa.
Le autorità dello Stato membro ospitante interessato possono partecipare a tali verifiche.
Articolo 34
Poteri di vigilanza generali
1. Gli Stati membri garantiscono che le autorità di vigilanza abbiano il potere di adottare misure preventive e correttive per assicurare che le imprese di assicurazione e di riassicurazione rispettino le disposizioni legislative, regolamentari e amministrative cui debbono conformarsi in ciascuno Stato membro.
2. Le autorità di vigilanza hanno il potere di adottare qualsiasi misura necessaria, laddove appropriato anche di natura amministrativa o finanziaria, nei confronti delle imprese di assicurazione o di riassicurazione e dei membri dei loro organi amministrativi, direttivi o di vigilanza.
3. Gli Stati membri garantiscono che le autorità di vigilanza abbiano il potere di richiedere tutte le informazioni necessarie per esercitare la vigilanza conformemente all’articolo 35.
4. Gli Stati membri garantiscono che le autorità di vigilanza abbiano il potere di predisporre, in aggiunta al calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità laddove appropriato, strumenti quantitativi necessari nel quadro della procedura di revisione da parte delle autorità di vigilanza, che consentano di valutare la capacità delle imprese di assicurazione e di riassicurazione di far fronte a possibili eventi o cambiamenti futuri delle condizioni economiche che potrebbero avere effetti negativi sulla loro situazione finanziaria globale. Le autorità di vigilanza hanno il potere di prescrivere che le imprese effettuino verifiche in tal senso.
5. Le autorità di vigilanza hanno il potere di procedere ad ispezioni in loco nei locali delle imprese di assicurazione o di riassicurazione.
6. I poteri di vigilanza sono esercitati in modo tempestivo e proporzionato.
7. I poteri nei confronti delle imprese di assicurazione e di riassicurazione di cui ai paragrafi da 1 a 5 si applicano anche in ordine alle attività esternalizzate delle imprese di assicurazione e di riassicurazione.
8. I poteri di cui ai paragrafi da 1 a 5 e al paragrafo 7 sono esercitati, se necessario, coercitivamente e, se del caso, tramite il ricorso agli organi giudiziari.
Articolo 35
Informazioni da fornire a fini di vigilanza
1. Gli Stati membri prescrivono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di presentare alle autorità di vigilanza le informazioni necessarie ai fini di vigilanza. Tali informazioni includono quanto meno le informazioni necessarie per l’attuazione delle seguenti funzioni nell’ambito della procedura di cui all’articolo 36:
a)
valutare il sistema di governance adottato dalle imprese, l’attività che esse esercitano, i principi di valutazione applicati a fini di solvibilità, i rischi cui sono esposte e i sistemi di gestione dei rischi, nonché la loro struttura patrimoniale, il loro fabbisogno di capitale e la loro gestione del capitale;
b)
adottare tutte le decisioni opportune derivanti dall’esercizio dei loro diritti e obblighi di vigilanza.
2. Gli Stati membri garantiscono che le autorità di vigilanza abbiano il potere di:
a)
determinare la natura, la portata e il formato delle informazioni di cui al paragrafo 1 che le imprese di assicurazione e di riassicurazione sono tenute a presentare nei seguenti momenti:
i)
in periodi predefiniti;
ii)
in caso di eventi predefiniti;
iii)
in caso di indagini in merito alla situazione di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione;
b)
ottenere qualsiasi informazione in merito ai contratti che sono detenuti da intermediari o in merito ai contratti conclusi con terzi; e
c)
richiedere informazioni ad esperti esterni, quali revisori dei conti ed attuari.
3. Le informazioni di cui ai paragrafi 1 e 2 comprendono:
a)
elementi qualitativi o quantitativi o un’appropriata combinazione di entrambi;
b)
dati storici, attuali o futuri, o un’appropriata combinazione di tali dati; e
c)
dati provenienti da fonti interne o esterne o un’appropriata combinazione di entrambi.
4. Le informazioni di cui ai paragrafi 1 e 2 rispettano i seguenti principi:
a)
devono riflettere la natura, la portata e la complessità dell’attività dell’impresa interessata, in particolare i rischi inerenti all’attività in oggetto;
b)
devono essere accessibili, complete da tutti i punti di vista sostanziali, confrontabili e coerenti nel tempo; e
c)
devono essere pertinenti, affidabili e comprensibili.
5. Gli Stati membri prescrivono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di porre in essere sistemi e strutture appropriati per soddisfare i requisiti di cui ai paragrafi da 1 a 4, e di dotarsi di una politica scritta, approvata dall’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione, che garantisca continuativamente l’adeguatezza delle informazioni presentate.
6. La Commissione adotta misure di attuazione che specificano le informazioni di cui ai paragrafi da 1 a 4, al fine di garantire un grado appropriato di convergenza per quanto riguarda le informazioni da fornire alle autorità di vigilanza.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 36
Procedura di riesame da parte delle autorità di vigilanza
1. Gli Stati membri garantiscono che le autorità di vigilanza riesaminino e valutino le strategie, i processi e le procedure di segnalazione stabiliti dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione per rispettare le disposizioni legislative, regolamentari e amministrative adottate in applicazione della presente direttiva.
Tale riesame e tale valutazione comprendono la verifica dei requisiti qualitativi relativi al sistema di governance, la valutazione dei rischi cui le imprese interessate sono o potrebbero essere esposte e la valutazione della capacità di dette imprese di valutare tali rischi tenuto conto del quadro in cui esse operano.
2. Le autorità di vigilanza esaminano e valutano, in particolare, se sia rispettato quanto segue:
a)
il sistema di governance, compresa la valutazione interna del rischio e della solvibilità di cui al capo IV, sezione 2;
b)
le riserve tecniche di cui al capo VI, sezione 2;
c)
i requisiti patrimoniali di cui al capo VI, sezioni 4 e 5;
d)
le disposizioni in materia di investimenti di cui al capo VI, sezione 6;
e)
la qualità e la quantità dei fondi propri di cui al capo VI, sezione 3;
f)
qualora l’impresa di assicurazione o di riassicurazione utilizzi un modello interno completo o parziale, i requisiti relativi ai modelli interni completi e parziali di cui al capo VI, sezione 4, sottosezione 3, che devono essere rispettati costantemente.
3. Le autorità di vigilanza si dotano di opportuni strumenti di monitoraggio, che consentano loro di rilevare qualsiasi deterioramento delle condizioni finanziarie di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione e di monitorare come vi sia posto rimedio.
4. Le autorità di vigilanza valutano l’adeguatezza dei metodi e delle prassi applicati dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione per identificare possibili eventi o cambiamenti futuri delle condizioni economiche che potrebbero avere effetti negativi sulla situazione finanziaria globale dell’impresa interessata.
Le autorità di vigilanza valutano la capacità delle imprese di resistere a tali eventi o cambiamenti futuri delle condizioni economiche.
5. Le autorità di vigilanza dispongono dei poteri necessari per richiedere alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di rimediare alle carenze o alle deficienze individuate nel quadro della procedura di riesame da parte delle autorità di vigilanza.
6. Gli esami e le valutazioni di cui ai paragrafi 1, 2 e 4 sono svolti periodicamente.
Le autorità di vigilanza stabiliscono la frequenza minima e l’ambito di tali esami e valutazioni alla luce della natura, della portata e della complessità delle attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata.
Articolo 37
Maggiorazione del capitale
1. A seguito della procedura di riesame di loro competenza le autorità di vigilanza possono decidere in circostanze eccezionali di richiedere una maggiorazione del capitale dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione, indicandone le ragioni. Tale possibilità esiste solo nei casi seguenti:
a)
l’autorità di vigilanza giunge alla conclusione che il profilo di rischio dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione si discosta significativamente dalle ipotesi sottese al requisito patrimoniale di solvibilità calcolato con la formula standard conformemente al capo VI, sezione 4, sottosezione 2, e:
i)
l’obbligo di utilizzare un modello interno di cui all’articolo 119 è inadeguato o è risultato inefficace; oppure
ii)
mentre un modello interno parziale o completo è in via di predisposizione conformemente all’articolo 119;
b)
l’autorità di vigilanza giunge alla conclusione che il profilo di rischio dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione si discosta significativamente dalle ipotesi sottese al requisito patrimoniale di solvibilità calcolato con un modello interno o un modello interno parziale conformemente al capo VI, sezione 4, sottosezione 3, in quanto il modello non tiene conto in misura sufficiente di taluni rischi quantificabili e non si è riusciti ad adattarlo entro un periodo di tempo appropriato affinché riflettesse meglio il profilo di rischio in questione; o
c)
l’autorità di vigilanza giunge alla conclusione che il sistema di governance dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione si discosta significativamente dalle norme di cui al capo IV, sezione 2, e che tali scostamenti impediscono all’impresa di individuare, misurare, monitorare, gestire e segnalare correttamente i rischi cui è o potrebbe essere esposta, e che è improbabile che l’applicazione di altre misure possa rimediare sufficientemente alle carenze entro un periodo di tempo appropriato.
2. Nei casi di cui al paragrafo 1, lettere a) e b), la maggiorazione del capitale è calcolata in modo tale da garantire che l’impresa rispetti l’articolo 101, paragrafo 3.
Nei casi di cui al paragrafo 1, lettera c), la maggiorazione del capitale è commisurata ai rischi sostanziali imputabili alle carenze che hanno indotto l’autorità di vigilanza a decidere di imporre tale maggiorazione.
3. Nei casi di cui al paragrafo 1, lettere b) e c), l’autorità di vigilanza garantisce che l’impresa di assicurazione o di riassicurazione compia tutti gli sforzi necessari per rimediare alle deficienze che hanno portato all’imposizione della maggiorazione del capitale.
4. La maggiorazione del capitale di cui al paragrafo 1 è riesaminata almeno una volta all’anno dall’autorità di vigilanza ed è soppressa quando l’impresa ha rimediato alle carenze che hanno portato alla sua imposizione.
5. Il requisito patrimoniale di solvibilità comprendente la maggiorazione del capitale imposta sostituisce il requisito patrimoniale di solvibilità inadeguato.
Fatto salvo il primo comma, il requisito patrimoniale di solvibilità non comprende la maggiorazione del capitale imposta conformemente al paragrafo 1, lettera c), ai fini del calcolo del margine di rischio di cui all’articolo 77, paragrafo 5.
6. La Commissione adotta misure di attuazione contenenti maggiori dettagli per quanto riguarda le circostanze in cui è possibile imporre una maggiorazione del capitale e le metodologie per il relativo calcolo.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 38
Vigilanza sulle funzioni e le attività esternalizzate
1. Fatto salvo l’articolo 49, gli Stati membri garantiscono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione che esternalizzano una funzione o un’attività di assicurazione o di riassicurazione adottino le misure necessarie ad assicurare che siano soddisfatte le seguenti condizioni:
a)
il fornitore del servizio deve cooperare con le autorità di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione in relazione alla funzione o all’attività esternalizzata;
b)
le imprese di assicurazione e di riassicurazione, i loro revisori e le autorità di vigilanza devono avere un accesso effettivo ai dati relativi alle funzioni o attività esternalizzate;
c)
le autorità di vigilanza devono avere un accesso effettivo ai locali commerciali del fornitore del servizio e devono essere in grado di esercitare tali diritti di accesso.
2. Lo Stato membro in cui ha sede il fornitore del servizio consente alle autorità di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione di procedere, direttamente o tramite persone incaricate a tal fine, ad ispezioni in loco nei locali del fornitore del servizio. L’autorità di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione informa l’autorità appropriata dello Stato membro del fornitore di servizio prima di effettuare l’ispezione in loco. Nel caso di un organismo non vigilato, l’autorità appropriata è l’autorità di vigilanza.
Le autorità di vigilanza dello Stato membro dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione possono delegare tali ispezioni in loco alle autorità di vigilanza dello Stato membro in cui è ubicato il fornitore del servizio.
Articolo 39
Trasferimento del portafoglio
1. Alle condizioni previste dal diritto nazionale, gli Stati membri autorizzano le imprese di assicurazione e di riassicurazione con sede nel loro territorio a trasferire totalmente o in parte il loro portafoglio di contratti, sottoscritti in regime di stabilimento o di libera prestazione di servizi, ad un’impresa cessionaria stabilita nella Comunità.
Tale trasferimento è autorizzato solo se le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine dell’impresa cessionaria attestano che l’impresa cessionaria dispone, tenuto conto del trasferimento, dei fondi propri ammissibili necessari per coprire il requisito patrimoniale di solvibilità di cui all’articolo 100, paragrafo 1.
2. Nel caso delle imprese di assicurazione si applicano i paragrafi da 3 a 6.
3. Quando una succursale prevede di trasferire totalmente o in parte il proprio portafoglio di contratti, lo Stato membro in cui è situata tale succursale è consultato.
4. Nei casi di cui ai paragrafi 1 e 3, le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine dell’impresa di assicurazione cedente autorizzano il trasferimento dopo aver ricevuto l’accordo delle autorità degli Stati membri in cui sono stati conclusi i contratti in virtù del diritto di stabilimento o della libera prestazione dei servizi.
5. Le autorità degli Stati membri consultati comunicano il proprio parere o il proprio assenso alle autorità dello Stato membro di origine dell’impresa di assicurazione cedente entro i tre mesi successivi alla ricezione della richiesta di consultazione.
Se le autorità consultate non danno una risposta entro tale termine, il silenzio equivale ad un tacito accordo.
6. Il trasferimento del portafoglio autorizzato in conformità dei paragrafi da 1 a 5 è oggetto di una misura di pubblicità, alle condizioni previste dal diritto nazionale dello Stato membro di origine, dello Stato membro in cui è situato il rischio o dello Stato membro dell’impegno, prima o dopo il rilascio dell’autorizzazione.
Il trasferimento è opponibile di diritto ai contraenti, agli assicurati ed a qualunque altra persona che abbia diritti od obblighi derivanti dai contratti trasferiti.
Il primo e il secondo comma del presente paragrafo lasciano impregiudicato il diritto degli Stati membri di prevedere la facoltà dei contraenti di risolvere il contratto entro un termine stabilito a decorrere dal trasferimento.
CAPO IV
Condizioni di esercizio dell’attività
Sezione 1
Responsabilità dell’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza
Articolo 40
Responsabilità dell’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza
Gli Stati membri garantiscono che l’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione abbia la responsabilità ultima dell’osservanza, da parte dell’impresa interessata, delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative adottate in applicazione della presente direttiva.
Sezione 2
Sistema di governance
Articolo 41
Requisiti generali in materia di governance
1. Gli Stati membri richiedono a tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione di dotarsi di un sistema efficace di governance, che consenta una gestione sana e prudente dell’attività.
Tale sistema comprende quanto meno una struttura organizzativa trasparente adeguata, con una chiara ripartizione e un’appropriata separazione delle responsabilità ed un sistema efficace per garantire la trasmissione delle informazioni. Esso include l’osservanza dei requisiti stabiliti agli articoli da 42 a 49.
Il sistema di governance è soggetto ad un riesame interno periodico.
2. Il sistema di governance è proporzionato alla natura, alla portata e alla complessità delle operazioni dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione.
3. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione dispongono di politiche scritte in relazione quanto meno alla gestione del rischio, al controllo interno, all’audit interno e, laddove rilevante, all’esternalizzazione. Esse garantiscono che tali politiche siano attuate.
Tali politiche scritte sono riesaminate per lo meno una volta all’anno. Esse sono soggette all’approvazione preliminare dell’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza e sono adattate in vista di qualsiasi variazione significativa del sistema o del settore interessato.
4. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione adottano misure ragionevoli atte a garantire la continuità e la regolarità dello svolgimento delle loro attività, tra cui l’elaborazione di piani di emergenza. A tal fine le imprese in questione utilizzano sistemi, risorse e procedure adeguati e proporzionati.
5. Le autorità di vigilanza dispongono di mezzi, metodi e poteri appropriati per verificare il sistema di governance delle imprese di assicurazione e di riassicurazione e per valutare i rischi emergenti individuati da tali imprese che potrebbero influire sulla loro solidità finanziaria.
Gli Stati membri garantiscono che le autorità di vigilanza siano dotate dei poteri necessari per esigere che il sistema di governance sia migliorato e rafforzato per assicurare l’osservanza dei requisiti di cui agli articoli da 42 a 49.
Articolo 42
Requisiti di competenza e di onorabilità per le persone che dirigono effettivamente l’impresa o rivestono altre funzioni fondamentali
1. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione garantiscono che tutte le persone che dirigono effettivamente l’impresa o rivestono altre funzioni fondamentali rispettino costantemente i requisiti seguenti:
a)
le loro qualifiche professionali, conoscenze ed esperienze sono adeguate per consentire una gestione sana e prudente (competenza); e
b)
essi godono di buona reputazione e integrità (onorabilità).
2. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione notificano all’autorità di vigilanza qualsiasi modifica relativa all’identità delle persone che dirigono effettivamente l’impresa o sono responsabili per altre funzioni fondamentali, unitamente a tutte le informazioni necessarie per valutare se eventuali nuove persone designate per dirigere l’impresa soddisfino i requisiti di competenza e onorabilità.
3. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione notificano alla loro autorità di vigilanza se una qualsiasi delle persone menzionate ai paragrafi 1 e 2 sia stata sostituita in quanto non soddisfa più i requisiti di cui al paragrafo 1.
Articolo 43
Prova di onorabilità
1. Lo Stato membro che esige dai propri cittadini la prova di onorabilità, la prova che i medesimi in passato non sono incorsi in dichiarazioni di fallimento, oppure una sola di queste due prove, accetta come prova sufficiente, per i cittadini degli altri Stati membri, la presentazione di un estratto del casellario giudiziale o, in mancanza di esso, l’esibizione di un documento equipollente, rilasciato dalla competente autorità giudiziaria o amministrativa dello Stato membro d’origine o di provenienza del cittadino straniero, dal quale risulti che tali requisiti sono soddisfatti.
2. Quando nello Stato membro di origine o di provenienza del cittadino straniero interessato non è rilasciato il documento di cui al paragrafo 1, tale documento può essere sostituito da una dichiarazione giurata, ovvero negli Stati membri in cui questa non sia prevista da una dichiarazione solenne, resa dal cittadino straniero interessato ad un’autorità giudiziaria o amministrativa competente, o all’occorrenza ad un notaio dello Stato membro di origine o di provenienza del cittadino straniero.
L’autorità o il notaio rilasciano un attestato che certifica l’autenticità della dichiarazione giurata o della dichiarazione solenne.
La dichiarazione di assenza di fallimento di cui al primo comma può essere resa anche ad un organismo professionale qualificato dello Stato membro interessato.
3. I documenti e gli attestati di cui ai paragrafi 1 e 2 devono, al momento della loro presentazione, essere di data non anteriore a tre mesi.
4. Gli Stati membri designano le autorità e gli organismi competenti per il rilascio dei documenti di cui ai paragrafi 1 e 2 e ne informano immediatamente gli altri Stati membri e la Commissione.
Ogni Stato membro comunica inoltre agli altri Stati membri ed alla Commissione le autorità o gli enti ai quali devono essere presentati i documenti di cui ai paragrafi 1 e 2 a corredo della domanda di esercitare le attività di cui all’articolo 2 nel territorio di tale Stato membro.
Articolo 44
Gestione dei rischi
1. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione dispongono di un sistema efficace di gestione dei rischi, che comprende le strategie, i processi e le procedure di segnalazione necessarie per individuare, misurare, monitorare, gestire e segnalare, su base continuativa, i rischi a livello individuale ed aggregato ai quali sono o potrebbero essere esposte e le relative interdipendenze.
Tale sistema di gestione dei rischi è efficace e perfettamente integrato nella struttura organizzativa e nei processi decisionali dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione, con adeguata considerazione delle persone che dirigono effettivamente l’impresa o rivestono altre funzioni fondamentali.
2. Il sistema di gestione dei rischi copre i rischi da includere nel calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità di cui all’articolo 101, paragrafo 4, nonché i rischi che sono completamente o parzialmente esclusi da detto calcolo.
Il sistema di gestione dei rischi copre quanto meno i seguenti settori:
a)
sottoscrizione e costituzione di riserve;
b)
gestione delle attività e delle passività;
c)
investimenti, in particolare derivati e impegni simili;
d)
gestione dei rischi di liquidità e di concentrazione;
e)
gestione dei rischi operativi;
f)
riassicurazione e altre tecniche di attenuazione del rischio.
La politica scritta sulla gestione dei rischi di cui all’articolo 41, paragrafo 3 comprende le politiche riguardanti il secondo comma, lettere da a) ad f) del presente paragrafo.
3. Per quanto riguarda il rischio di investimento, le imprese di assicurazione e di riassicurazione dimostrano di rispettare il capo VI, sezione 6.
4. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione prevedono una funzione di gestione dei rischi strutturata in modo da facilitare l’attuazione del sistema di gestione dei rischi.
5. Per le imprese di assicurazione e di riassicurazione che utilizzano un modello interno parziale o completo approvato conformemente agli articoli 112 e 113, la funzione di gestione dei rischi assolve ai seguenti compiti aggiuntivi:
a)
costruire e applicare il modello interno;
b)
testare e convalidare il modello interno;
c)
documentare il modello interno ed eventuali modifiche successive ad esso apportate;
d)
analizzare il funzionamento del modello interno e produrre relazioni sintetiche in materia;
e)
informare l’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza in merito ai risultati del funzionamento del modello interno, proponendo i settori passibili di miglioramenti e aggiornando tale organo in merito agli sforzi fatti per migliorare le carenze individuate in precedenza.
Articolo 45
Valutazione interna del rischio e della solvibilità
1. Nell’ambito del proprio sistema di gestione dei rischi ogni impresa di assicurazione e impresa di riassicurazione procede alla valutazione interna del rischio e della solvibilità.
Tale valutazione riguarda per lo meno:
a)
il fabbisogno di solvibilità globale tenuto conto del profilo di rischio specifico, dei limiti di tolleranza del rischio approvati e della strategia operativa dell’impresa;
b)
l’osservanza continua dei requisiti patrimoniali previsti al capo VI, sezioni 4 e 5 e dei requisiti riguardanti le riserve tecniche previsti al capo VI, sezione 2;
c)
la misura in cui il profilo di rischio dell’impresa interessata si discosti dalle ipotesi sottese al requisito patrimoniale di solvibilità di cui all’articolo 101, paragrafo 3, calcolato con la formula standard conformemente al capo VI, sezione 4, sottosezione 2 o con un modello interno parziale o completo conformemente al capo VI, sezione 4, sottosezione 3.
2. Ai fini del paragrafo 1, lettera a), l’impresa interessata mette in atto processi, commisurati alla natura, alla portata e alla complessità dei rischi inerenti alla propria attività, che le consentano di individuare e valutare correttamente i rischi cui è o potrebbe essere esposta nel breve e lungo termine. L’impresa dimostra i metodi utilizzati in tale valutazione.
3. Nel caso di cui al paragrafo 1, lettera c), quando è utilizzato un modello interno, la valutazione è eseguita insieme alla ricalibrazione che trasforma la quantificazione del rischio interno nella misura del rischio e calibrazione del requisito patrimoniale di solvibilità.
4. La valutazione interna del rischio e della solvibilità è parte integrante della strategia operativa ed è presa sistematicamente in considerazione nelle decisioni strategiche dell’impresa.
5. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione eseguono la valutazione di cui al paragrafo 1 periodicamente e immediatamente dopo qualsiasi variazione significativa del loro profilo di rischio.
6. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione informano le autorità di vigilanza in merito ai risultati di ciascuna valutazione interna del rischio e della solvibilità nell’ambito delle informazioni da fornire ai sensi dell’articolo 35.
7. La valutazione interna del rischio e della solvibilità non serve ai fini del calcolo del requisito patrimoniale. Il requisito patrimoniale di solvibilità é adeguato soltanto a norma dell’articolo 37, degli articoli da 231 a 233 e dell’articolo 238.
Articolo 46
Controllo interno
1. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione dispongono di un sistema di controllo interno efficace.
Tale sistema include almeno procedure amministrative e contabili, un quadro di controllo interno, disposizioni di segnalazione adeguate a tutti i livelli dell’impresa ed una funzione di verifica della conformità.
2. La funzione di verifica della conformità include la consulenza all’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza in merito al rispetto delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative adottate in applicazione della presente direttiva. Essa include altresì la valutazione del possibile impatto di qualsiasi variazione del quadro giuridico sulle operazioni dell’impresa interessata nonché l’identificazione e la valutazione del rischio di mancata conformità.
Articolo 47
Audit interno
1. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione dispongono di una funzione di audit interno efficace.
La funzione di audit interno include una valutazione dell’adeguatezza e dell’efficacia del sistema di controllo interno e di altri elementi del sistema di governance.
2. La funzione di audit interno è obiettiva ed indipendente dalle funzioni operative.
3. Le risultanze e le raccomandazioni dell’audit interno sono comunicate all’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza che stabilisce gli interventi da adottare per ciascuna di tali risultanze e raccomandazioni dell’audit interno e garantisce l’attuazione di tali interventi.
Articolo 48
Funzione attuariale
1. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione prevedono una funzione attuariale efficace che:
a)
coordini il calcolo delle riserve tecniche;
b)
garantisca l’adeguatezza delle metodologie e dei modelli sottostanti utilizzati nonché delle ipotesi fatte nel calcolo delle riserve tecniche;
c)
valuti la sufficienza e la qualità dei dati utilizzati nel calcolo delle riserve tecniche;
d)
raffronti le migliori stime con i dati tratti dall’esperienza;
e)
informi l’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza in merito all’affidabilità e all’adeguatezza del calcolo delle riserve tecniche;
f)
supervisioni il calcolo delle riserve tecniche nei casi di cui all’articolo 82;
g)
esprima un parere sulla politica di sottoscrizione globale;
h)
esprima un parere sull’adeguatezza degli accordi di riassicurazione; e
i)
contribuisca ad applicare in modo efficace il sistema di gestione dei rischi di cui all’articolo 44, in particolare rispetto alla modellizzazione dei rischi sottesa al calcolo dei requisiti patrimoniali di cui al capo VI, sezioni 4 e 5 e rispetto alla valutazione di cui all’articolo 45.
2. La funzione attuariale è esercitata da persone che dispongono di conoscenze di matematica attuariale e finanziaria, commisurate alla natura, alla portata e alla complessità dei rischi inerenti all’attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione e che sono in grado di dimostrare un’esperienza pertinente in materia di norme professionali e di altre norme applicabili.
Articolo 49
Esternalizzazione
1. Gli Stati membri assicurano che le imprese di assicurazione e di riassicurazione restino pienamente responsabili del rispetto di tutti gli obblighi imposti loro dalla presente direttiva quando esternalizzano funzioni o qualsiasi attività assicurativa o riassicurativa.
2. L’esternalizzazione di funzioni o attività operative sostanziali o importanti non deve avvenire con modalità che determinano uno qualsiasi dei seguenti effetti:
a)
un grave pregiudizio alla qualità del sistema di governance dell’impresa interessata;
b)
l’incremento indebito del rischio operativo;
c)
un pregiudizio della capacità delle autorità di vigilanza di controllare che l’impresa adempia a tutti i propri obblighi;
d)
la messa a repentaglio della prestazione di un servizio continuo e soddisfacente ai contraenti.
3. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione informano tempestivamente le autorità di vigilanza prima dell’esternalizzazione di funzioni o attività cruciali o importanti nonché di importanti sviluppi successivi riguardanti tali funzioni o attività.
Articolo 50
Misure di attuazione
1. La Commissione adotta misure di attuazione che precisano ulteriormente quanto segue:
a)
gli elementi dei sistemi di cui agli articoli 41, 44, 46 e 47, e in particolare i settori che devono essere coperti dalla gestione delle attività e delle passività e dalla politica in materia di investimenti delle imprese di assicurazione e di riassicurazione di cui all’articolo 44, paragrafo 2;
b)
le funzioni di cui agli articoli 44, 46, 47 e 48;
c)
i requisiti di cui all’articolo 42 e le funzioni che vi sono soggette;
d)
le condizioni alle quali può avvenire l’esternalizzazione, in particolare a favore di fornitori di servizi ubicati in paesi terzi.
2. Ove risulti necessario ai fini di un’adeguata convergenza della valutazione di cui all’articolo 45, paragrafo 1, lettera a), la Commissione può adottare misure di attuazione che specificano ulteriormente gli elementi di detta valutazione.
3. Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Sezione 3
Informativa al pubblico
Articolo 51
Relazione relativa alla solvibilità e alla condizione finanziaria: contenuto
1. Gli Stati membri, tenuto conto delle informazioni di cui all’articolo 35, paragrafo 3 e dei principi di cui all’articolo 35, paragrafo 4, prescrivono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di pubblicare una relazione annuale sulla loro solvibilità e condizione finanziaria.
Tale relazione contiene le seguenti informazioni, in forma integrale o tramite riferimento ad informazioni equivalenti, sia per natura che per portata, pubblicate in applicazione di altri obblighi di legge o regolamentari:
a)
una descrizione dell’attività e dei risultati dell’impresa;
b)
una descrizione del sistema di governance e una valutazione della sua adeguatezza rispetto al profilo di rischio dell’impresa;
c)
una descrizione, effettuata separatamente per ciascuna categoria di rischio, dell’esposizione al rischio, delle concentrazioni di rischio, dell’attenuazione del rischio e della sensibilità al rischio;
d)
una descrizione, effettuata separatamente per le attività, le riserve tecniche e le altre passività, delle basi e dei metodi utilizzati per la loro valutazione, nonché la spiegazione di eventuali differenze rilevanti rispetto alle basi e ai metodi utilizzati per la loro valutazione nel bilancio;
e)
una descrizione della gestione del capitale che includa almeno quanto segue:
i)
la struttura e l’importo dei fondi propri nonché la loro qualità;
ii)
gli importi del requisito patrimoniale di solvibilità e del requisito patrimoniale minimo;
iii)
l’opzione di cui all’articolo 304 utilizzata ai fini del calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità;
iv)
informazioni che consentano un’adeguata comprensione delle principali differenze tra le ipotesi sottese alla formula standard e quelle di qualsiasi modello interno utilizzato dall’impresa per il calcolo del suo requisito patrimoniale di solvibilità;
v)
qualsiasi importo corrispondente all’inosservanza del requisito patrimoniale minimo o qualsiasi grave inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità riscontrata durante il periodo oggetto della relazione, anche se successivamente risolto, con una spiegazione della sua origine e delle sue conseguenze nonché le eventuali misure adottate per porvi rimedio.
2. La descrizione di cui al paragrafo 1, lettera e), punto i) include un’analisi di qualsiasi variazione significativa rispetto al precedente periodo oggetto di relazione e la spiegazione di qualsiasi differenza importante rispetto al valore di tali elementi nel bilancio, nonché una breve descrizione della trasferibilità del capitale.
Per quanto riguarda la pubblicazione del requisito patrimoniale di solvibilità di cui al paragrafo 1, lettera e), punto ii), vengono indicati separatamente l’importo calcolato conformemente al capo VI, sezione 4, sottosezioni 2 e 3 e l’eventuale maggiorazione del capitale imposta conformemente all’articolo 37 o l’impatto dei parametri specifici cui l’impresa di assicurazione o di riassicurazione è tenuta a ricorrere conformemente all’articolo 110, accompagnati da informazioni concise sulla giustificazione fornita dall’autorità di vigilanza interessata.
Tuttavia, e senza pregiudizio di qualsiasi comunicazione imposta da altri obblighi di legge o regolamentari, gli Stati membri possono prevedere che, sebbene il requisito patrimoniale totale di solvibilità di cui al paragrafo 1, lettera e), punto ii), sia stato comunicato, la maggiorazione del capitale o l’impatto dei parametri specifici cui l’impresa di assicurazione o di riassicurazione è tenuta a ricorrere conformemente all’articolo 110 non debbano essere comunicati separatamente per un periodo transitorio che termina non più tardi del 31 ottobre 2017.
La comunicazione del requisito patrimoniale di solvibilità è accompagnata, ove applicabile, da un’indicazione che il suo importo finale è tuttora oggetto di valutazione da parte della vigilanza.
Articolo 52
Informazioni destinate al CEIOPS e relazioni presentate da tale comitato
1. Gli Stati membri prescrivono alle autorità di vigilanza di fornire annualmente le seguenti informazioni al CEIOPS:
a)
la maggiorazione media del capitale per impresa e la distribuzione delle maggiorazioni del capitale imposte dall’autorità di vigilanza durante l’anno precedente, misurate in percentuale del requisito patrimoniale di solvibilità, per ciascuna delle seguenti categorie:
i)
per tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione;
ii)
per le imprese di assicurazione vita;
iii)
per le imprese di assicurazione non vita;
iv)
per le imprese di assicurazione che svolgono attività in entrambi i settori vita e non-vita;
v)
per le imprese di riassicurazione;
b)
per ciascuna delle informazioni di cui alla lettera a), la proporzione delle maggiorazioni del capitale imposte rispettivamente in applicazione dell’articolo 37, paragrafo 1, lettere a), b) e c).
2. Il CEIOPS pubblica annualmente le seguenti informazioni:
a)
per l’insieme degli Stati membri, l’importo totale delle maggiorazioni del capitale, misurate in percentuale del requisito patrimoniale di solvibilità per ciascuna delle seguenti categorie:
i)
per tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione;
ii)
per le imprese di assicurazione vita;
iii)
per le imprese di assicurazione non vita;
iv)
per le imprese di assicurazione che svolgono attività in entrambi i settori vita e non-vita;
v)
per le imprese di riassicurazione;
b)
per ciascuno Stato membro separatamente, la distribuzione delle maggiorazioni del capitale, misurate in percentuale del requisito patrimoniale di solvibilità, per tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione in quel determinato Stato membro;
c)
per ciascuna delle informazioni di cui alle lettere a) e b), la proporzione delle maggiorazioni del capitale imposte rispettivamente in applicazione dell’articolo 37, paragrafo 1, lettere a), b) e c).
3. Il CEIOPS fornisce al Parlamento europeo, al Consiglio e alla Commissione le informazioni di cui al paragrafo 2, insieme ad una relazione in cui descrive il grado di convergenza della vigilanza nell’uso delle maggiorazioni del capitale da parte delle autorità di vigilanza dei diversi Stati membri.
Articolo 53
Relazione relativa alla solvibilità e alla condizione finanziaria: principi applicabili
1. Le autorità di vigilanza consentono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di non rendere pubblica un’informazione quando:
a)
la pubblicazione di tale informazione conferirebbe ai concorrenti dell’impresa significativi vantaggi indebiti;
b)
l’impresa è tenuta alla segretezza o alla riservatezza in virtù di obblighi nei confronti dei contraenti o altre relazioni con la controparte.
2. Quando l’autorità di vigilanza permette di non rendere pubblica un’informazione, le imprese lo indicano nella loro relazione relativa alla solvibilità e alla condizione finanziaria e ne spiegano le ragioni.
3. Le autorità di vigilanza autorizzano le imprese di assicurazione e di riassicurazione ad avvalersi delle informazioni rese pubbliche in virtù di altri obblighi di legge o regolamentari o a farvi riferimento, nella misura in cui tali informazioni siano di natura e portata equivalenti a quelle richieste all’articolo 51.
4. I paragrafi 1 e 2 non si applicano alle informazioni di cui all’articolo 51, paragrafo 1, lettera e).
Articolo 54
Relazione relativa alla solvibilità e alla condizione finanziaria: aggiornamenti e informazioni facoltative aggiuntive
1. In caso di qualsiasi sviluppo importante che influenzi significativamente la rilevanza delle informazioni pubblicate conformemente agli articoli 51 e 53, le imprese di assicurazione e di riassicurazione pubblicano informazioni appropriate sulla natura e gli effetti di tale sviluppo importante.
Ai fini del primo comma, sono considerati sviluppi importanti almeno le circostanze seguenti:
a)
è rilevata un’inosservanza del requisito patrimoniale minimo e le autorità di vigilanza considerano che l’impresa non sarà in grado di presentare un piano di finanziamento realistico a breve termine o non ottengono tale piano entro un mese dalla data in cui è stata rilevata l’inosservanza;
b)
è rilevato una grave inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità e le autorità di vigilanza non ottengono un piano di risanamento realistico entro due mesi dalla data in cui è stata rilevata l’inosservanza.
Per quanto riguarda il secondo comma, lettera a), le autorità di vigilanza impongono all’impresa interessata di pubblicare immediatamente l’importo corrispondente all’inosservanza, insieme ad una spiegazione della sua origine e delle sue conseguenze, comprese eventuali misure adottate per porvi rimedio. Quando, nonostante il piano di finanziamento a breve termine considerato inizialmente realistico, il problema dell’inosservanza del requisito patrimoniale minimo non è stato risolto a distanza di tre mesi dal rilevamento, se ne dà comunicazione alla fine di tale periodo, insieme ad una spiegazione della sua origine e delle sue conseguenze, comprese eventuali altre misure adottate per porvi rimedio, nonché le eventuali altre misure correttive previste.
Per quanto riguarda il secondo comma, lettera b), le autorità di vigilanza impongono all’impresa interessata di pubblicare immediatamente l’importo corrispondente all’inosservanza, insieme ad una spiegazione della sua origine e delle sue conseguenze, comprese eventuali misure adottate per porvi rimedio. Quando, nonostante il piano di risanamento considerato inizialmente realistico, il problema dell’inosservanza del requisito patrimoniale minimo non è stato risolto a distanza di sei mesi dal rilevamento, se ne dà comunicazione alla fine di tale periodo, insieme ad una spiegazione della sua origine e delle sue conseguenze, comprese eventuali altre misure per porvi rimedio, nonché le eventuali altre misure correttive previste.
2. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono pubblicare a titolo facoltativo qualsiasi informazione o spiegazione relativa alla loro solvibilità e condizione finanziaria che non debba già essere pubblicata in virtù degli articoli 51 e 53, e del paragrafo 1 del presente articolo.
Articolo 55
Relazione relativa alla solvibilità e alla condizione finanziaria: politica e approvazione
1. Gli Stati membri prescrivono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di porre in essere sistemi e strutture appropriati per soddisfare i requisiti di cui agli articoli 51 e 53 e l’articolo 54, paragrafo 1, e di dotarsi di una politica scritta che garantisca continuativamente l’adeguatezza delle informazioni presentate conformemente agli articoli 51, 53 e 54.
2. La relazione relativa alla solvibilità e alla condizione finanziaria è soggetta all’approvazione dell’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione ed è pubblicata solo dopo tale approvazione.
Articolo 56
Relazione relativa alla solvibilità e alla condizione finanziaria: misure di attuazione
La Commissione adotta misure di attuazione che specificano maggiormente le informazioni che devono essere pubblicate e i mezzi di pubblicazione da utilizzare a tal fine.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Sezione 4
Partecipazioni qualificate
Articolo 57
Acquisizioni
1. Gli Stati membri prevedono che qualsiasi persona fisica o giuridica («candidato acquirente»), che abbia deciso, da sola o di concerto con altre, di acquisire, direttamente o indirettamente, una partecipazione qualificata in un’impresa di assicurazione o di riassicurazione o di aumentare ulteriormente, direttamente o indirettamente, detta partecipazione qualificata in modo tale che la quota dei diritti di voto o del capitale da essa detenuta raggiunga o superi il 20 %, 30 % o 50 %, o che l’impresa di assicurazione o di riassicurazione divenga una sua impresa figlia («progetto di acquisizione»), notifichi previamente per iscritto alle autorità di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione nella quale intende acquisire una partecipazione qualificata o aumentare detta partecipazione qualificata l’entità prevista della partecipazione e le informazioni pertinenti di cui all’articolo 59, paragrafo 4. Gli Stati membri possono non applicare la soglia del 30 % quando essi applicano una soglia di un terzo a norma dell’articolo 9, paragrafo 3, lettera a), della direttiva 2004/109/CE.
2. Gli Stati membri prevedono che qualsiasi persona fisica o giuridica che abbia deciso di non detenere più, direttamente o indirettamente, in un’impresa di assicurazione o di riassicurazione una partecipazione qualificata, debba previamente notificare per iscritto alle autorità di vigilanza dello Stato membro d’origine l’entità della partecipazione di tale persona dopo la cessione prevista. Tale persona è parimenti tenuta ad informare le autorità di vigilanza di una decisione intesa a diminuire la partecipazione qualificata di tale persona in modo che la quota dei diritti di voto o del capitale da essa detenuta scenda al di sotto delle soglie del 20 %, 30 % o 50 % oppure l’impresa di assicurazione o di riassicurazione cessi di essere una società figlia di tale persona. Gli Stati membri possono non applicare la soglia del 30 % quando applicano una soglia di un terzo a norma dell’articolo 9, paragrafo 3, lettera a), della direttiva 2004/109/CE.
Articolo 58
Periodo di valutazione
1. Prontamente e comunque entro due giorni lavorativi dalla ricezione della notifica di cui all’articolo 57, paragrafo 1, nonché dall’eventuale ulteriore ricezione delle informazioni di cui al paragrafo 2, le autorità di vigilanza informano per iscritto il candidato acquirente dell’avvenuta ricezione.
Le autorità di vigilanza dispongono di un massimo di sessanta giorni lavorativi decorrenti dalla data dell’avviso scritto di ricevimento della notifica e di tutti i documenti che lo Stato membro ha chiesto di allegare alla notifica in base all’elenco di cui all’articolo 59, paragrafo 4 («periodo di valutazione»), per effettuare la valutazione di cui all’articolo 59, paragrafo1 («valutazione»).
Le autorità di vigilanza informano il candidato acquirente della data di scadenza del periodo di valutazione al momento del ricevimento della notifica.
2. Durante il periodo di valutazione le autorità di vigilanza possono, se del caso, e non oltre il cinquantesimo giorno lavorativo di tale periodo, richiedere ulteriori informazioni necessarie per completare la valutazione. Tale richiesta è fatta per iscritto precisando le informazioni integrative necessarie.
Per il periodo compreso tra la data della richiesta di informazioni da parte delle autorità di vigilanza e il ricevimento della risposta del candidato acquirente, il periodo di valutazione è sospeso. Tale sospensione non supera i venti giorni lavorativi. Eventuali ulteriori richieste di completamento o chiarimento delle informazioni da parte delle autorità di vigilanza sono a discrezione di dette autorità ma non danno luogo ad una sospensione del periodo di valutazione.
3. Le autorità di vigilanza possono prorogare la sospensione di cui al paragrafo 2, secondo comma, fino a un massimo di trenta giorni lavorativi se il candidato acquirente:
a)
risiede fuori dalla Comunità o è soggetto ad una regolamentazione non comunitaria; oppure
b)
è una persona fisica o giuridica non sottoposta a vigilanza a norma della presente direttiva, della direttiva 85/611/CEE del Consiglio, del 20 dicembre 1985, concernente il coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative in materia di taluni organismi d’investimento collettivo in valori mobiliari (o.i.c.v.m.) (32), della direttiva 2004/39/CE o della direttiva 2006/48/CE.
4. Se al termine della loro valutazione decidono di opporsi al progetto di acquisizione, le autorità di vigilanza informano per iscritto il candidato acquirente entro due giorni lavorativi e comunque non oltre il periodo di valutazione, e ne indicano le ragioni. Fatta salva la legislazione nazionale, un’adeguata motivazione della decisione può essere resa pubblica su richiesta del candidato acquirente. Ciò non impedisce ad uno Stato membro di autorizzare l’autorità di vigilanza a rendere pubblica tale motivazione anche senza una richiesta del candidato acquirente.
5. Se, entro il periodo di valutazione, le autorità di vigilanza non si oppongono per iscritto al progetto di acquisizione, il progetto è da considerarsi approvato.
6. Le autorità di vigilanza possono fissare un termine massimo per il perfezionamento della prevista acquisizione e prorogarlo ove opportuno.
7. Gli Stati membri non impongono requisiti più rigorosi di quelli previsti nella presente direttiva per la notifica alle autorità di vigilanza e l’approvazione da parte di queste ultime di acquisizioni dirette o indirette di diritti di voto o di capitale.
8. La Commissione adotta misure di attuazione che specificano maggiormente gli adeguamenti dei criteri di cui all’articolo 59, paragrafo 1, per tenere conto degli sviluppi futuri e per assicurare un’applicazione uniforme degli articoli da 57 a 63.
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 59
Valutazione
1. Nell’esaminare la notifica di cui all’articolo 57, paragrafo 1, e le informazioni di cui all’articolo 58, paragrafo 2, le autorità di vigilanza valutano, al fine di garantire la gestione sana e prudente dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione cui si riferisce il progetto di acquisizione e tenendo conto della probabile influenza del candidato acquirente sull’impresa di assicurazione o di riassicurazione, la qualità del candidato acquirente e la solidità finanziaria del progetto di acquisizione sulla base di tutti i criteri seguenti:
a)
la reputazione del candidato acquirente;
b)
la reputazione e l’esperienza di tutte le persone che, in esito al progetto di acquisizione, determineranno l’orientamento dell’attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione;
c)
la solidità finanziaria del candidato acquirente, in particolare in considerazione del tipo di attività esercitata e prevista nell’impresa di assicurazione o di riassicurazione alla quale si riferisce il progetto di acquisizione;
d)
la capacità dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione di rispettare e continuare a rispettare i requisiti prudenziali a norma della presente direttiva e, se del caso, di altre direttive, segnatamente la direttiva 2002/87/CE, in particolare, il fatto che il gruppo di cui farà parte disponga di una struttura che permetta di esercitare una vigilanza efficace, di scambiare effettivamente informazioni tra le autorità di vigilanza e di determinare la ripartizione delle responsabilità tra le autorità di vigilanza;
e)
l’esistenza di motivi ragionevoli per sospettare che, in relazione al progetto di acquisizione, sia in corso o abbia avuto luogo un’operazione o un tentativo di riciclaggio di proventi di attività illecite o di finanziamento del terrorismo ai sensi dell’articolo 1 della direttiva 2005/60/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 26 ottobre 2005, relativa alla prevenzione dell’uso del sistema finanziario a scopo di riciclaggio dei proventi di attività criminose e di finanziamento del terrorismo (33), o che il progetto di acquisizione potrebbe aumentarne il rischio.
2. Le autorità di vigilanza possono opporsi al progetto di acquisizione solo se sussistono ragionevoli motivi per farlo in base ai criteri di cui al paragrafo 1 o se le informazioni fornite dal candidato acquirente sono incomplete.
3. Gli Stati membri si astengono dall’imporre condizioni preliminari per quanto concerne il livello della partecipazione da acquisire e non consentono alle rispettive autorità di vigilanza di esaminare il progetto di acquisizione sotto il profilo delle esigenze economiche del mercato.
4. Gli Stati membri pubblicano l’elenco delle informazioni necessarie per effettuare la valutazione e che devono essere fornite alle autorità di vigilanza all’atto della notifica di cui all’articolo 57, paragrafo 1. Le informazioni richieste sono proporzionate e adeguate alla natura del candidato acquirente e del progetto di acquisizione. Gli Stati membri non richiedono informazioni che non sono pertinenti per una valutazione prudenziale.
5. Fatto salvo l’articolo 58, paragrafi 1, 2 e 3, quando all’autorità di vigilanza sono stati notificati due o più progetti di acquisizione o di incremento di partecipazioni qualificate nella stessa impresa di assicurazione o di riassicurazione, tale autorità tratta i candidati acquirenti in modo non discriminatorio.
Articolo 60
Acquisizioni di imprese finanziarie regolamentate
1. Le pertinenti autorità di vigilanza operano in piena consultazione reciproca quando effettuano la valutazione se il candidato acquirente è:
a)
un ente creditizio, un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, un’impresa di investimento o una società di gestione ai sensi dell’articolo 1 bis, punto 2), della direttiva 85/611/CEE («società di gestione di OICVM»), autorizzati in un altro Stato membro o in un settore diverso da quello cui si riferisce il progetto di acquisizione;
b)
l’impresa madre di un ente creditizio, di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, di un’impresa di investimento o di una società di gestione di OICVM autorizzati in un altro Stato membro o in un settore diverso da quello cui si riferisce il progetto di acquisizione; o
c)
una persona fisica o giuridica che controlla un ente creditizio, un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, un’impresa di investimento o una società di gestione di OICVM autorizzati in un altro Stato membro o in un settore diverso da quello cui si riferisce il progetto di acquisizione.
2. Le autorità di vigilanza si scambiano senza indebiti ritardi tutte le informazioni essenziali o pertinenti per la valutazione. A tale riguardo, le autorità di vigilanza si comunicano su richiesta tutte le informazioni pertinenti e comunicano di propria iniziativa tutte le informazioni essenziali. Nella decisione dell’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa di assicurazione o di riassicurazione alla quale si riferisce il progetto di acquisizione sono indicati eventuali pareri o riserve espressi dall’autorità di vigilanza responsabile del candidato acquirente.
Articolo 61
Comunicazioni delle imprese di assicurazione o di riassicurazione alle autorità di vigilanza
L’impresa di assicurazione o di riassicurazione comunica all’autorità di vigilanza del proprio Stato membro di origine, appena ne abbia conoscenza, le acquisizioni o le cessioni di partecipazioni al suo capitale che determinano il superamento, in aumento o in diminuzione, di una delle soglie di cui all’articolo 57 e all’articolo 58, paragrafi da 1 a 7.
L’impresa di assicurazione o di riassicurazione comunica altresì, almeno una volta all’anno, all’autorità di vigilanza del suo Stato membro di origine l’identità degli azionisti o dei soci che detengono partecipazioni qualificate, nonché l’entità di queste ultime, così come risultano, in particolare, dai verbali dell’assemblea annuale degli azionisti o dei soci ovvero dalle informazioni ricevute in ottemperanza agli obblighi relativi alle società quotate in borsa.
Articolo 62
Partecipazioni qualificate, poteri delle autorità di vigilanza
Gli Stati membri stabiliscono che, qualora l’influenza esercitata dalle persone di cui all’articolo 57 possa essere di ostacolo a una gestione sana e prudente dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione, l’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine dell’impresa in cui si intende acquisire o incrementare una partecipazione qualificata adotti le opportune misure per porre termine a tale situazione. Le misure in questione possono consistere, ad esempio, in ingiunzioni, in sanzioni nei confronti dei direttori e degli amministratori o nella sospensione dell’esercizio dei diritti di voto inerenti alle azioni o quote detenute dagli azionisti o dai soci di cui trattasi.
Misure analoghe si applicano nei confronti delle persone fisiche o giuridiche che non ottemperino all’obbligo di notifica di cui all’articolo 57.
Qualora la partecipazione sia assunta nonostante l’opposizione delle autorità di vigilanza, gli Stati membri, indipendentemente da altre sanzioni che verranno adottate, prevedono:
1)
la sospensione dell’esercizio dei diritti di voto corrispondenti; o
2)
la nullità o l’annullabilità dei voti espressi.
Articolo 63
Diritti di voto
Ai fini della presente sezione, sono presi in considerazione i diritti di voto di cui agli articoli 9 e 10 della direttiva 2004/109/CE nonché le relative condizioni di aggregazione di cui all’articolo 12, paragrafi 4 e 5, di tale direttiva.
Gli Stati membri non prendono in considerazione i diritti di voto o le azioni eventualmente detenuti da imprese di investimento o enti creditizi derivanti dall’assunzione a fermo di strumenti finanziari e/o dal collocamento di strumenti finanziari sulla base di un impegno irrevocabile di cui all’allegato I, sezione A, punto 6), della direttiva 2004/39/CE, a condizione da un lato che tali diritti non siano esercitati o altrimenti utilizzati per intervenire nella gestione dell’emittente e, dall’altro, che siano ceduti entro un anno dall’acquisizione.
Sezione 5
Segreto d’ufficio, scambio di informazioni e promozione della convergenza della vigilanza
Articolo 64
Segreto d’ufficio
Gli Stati membri prescrivono che tutte le persone che esercitano o hanno esercitato un’attività per le autorità di vigilanza, nonché i revisori e gli esperti incaricati da tali autorità, abbiano l’obbligo del segreto d’ufficio.
Fatti salvi i casi rilevanti per il diritto penale, qualsiasi informazione riservata ricevuta da tali persone in ragione dell’ufficio non è divulgata ad alcuna persona o autorità, se non in forma sommaria o aggregata, cosicché non si possano individuare le singole imprese di assicurazione e di riassicurazione.
Ciò nondimeno, nei casi concernenti un’impresa di assicurazione o di riassicurazione dichiarata fallita o soggetta a liquidazione coatta, le informazioni riservate che non riguardano terzi implicati nei tentativi di salvataggio possono essere divulgate nell’ambito di procedimenti civili o commerciali.
Articolo 65
Scambio di informazioni fra le autorità di vigilanza degli Stati membri
L’articolo 64 non impedisce lo scambio di informazioni tra le autorità di vigilanza dei vari Stati membri. Tali informazioni sono coperte dal segreto d’ufficio di cui all’articolo 64.
Articolo 66
Accordi di cooperazione con i paesi terzi
Gli Stati membri possono concludere accordi di cooperazione, che prevedano lo scambio di informazioni con le autorità di vigilanza di paesi terzi o con le autorità o gli organismi di paesi terzi definiti all’articolo 68, paragrafi 1 e 2, solo a condizione che le informazioni da comunicare beneficino di garanzie in ordine al segreto d’ufficio almeno equivalenti a quelle previste nella presente sezione. Tale scambio di informazioni deve essere destinato all’attuazione dei compiti di vigilanza di tali autorità od organismi.
Qualora le informazioni che uno Stato membro deve comunicare ad un paese terzo provengano da un altro Stato membro, esse sono comunicate solo con l’esplicito consenso dell’autorità di vigilanza di tale Stato membro e, in tal caso, unicamente per i fini autorizzati da tale autorità.
Articolo 67
Utilizzo delle informazioni riservate
Le autorità di vigilanza che ricevono informazioni riservate a norma degli articoli 64 o 65 possono servirsene soltanto nell’esercizio delle loro funzioni e per le seguenti finalità:
1)
per verificare il sussistere delle condizioni di accesso all’attività di assicurazione o di riassicurazione e facilitare il controllo dell’esercizio di tale attività, con particolare riguardo alla vigilanza sulle riserve tecniche, sul requisito patrimoniale di solvibilità, sul requisito patrimoniale minimo e sul sistema di governance;
2)
per irrogare sanzioni;
3)
nei ricorsi amministrativi avverso una decisione delle autorità di vigilanza;
4)
nei procedimenti giurisdizionali di cui alla presente direttiva.
Articolo 68
Scambio di informazioni con altre autorità
1. Gli articoli 64 e 67 non ostano ad alcuna delle seguenti attività:
a)
lo scambio di informazioni tra diverse autorità di vigilanza di uno stesso Stato membro nell’espletamento delle loro funzioni di vigilanza;
b)
lo scambio di informazioni, nell’espletamento delle loro funzioni di vigilanza, fra autorità di vigilanza e i seguenti soggetti situati nello stesso Stato membro:
i)
le autorità investite della funzione di vigilanza sugli enti creditizi e su altre istituzioni finanziarie e le autorità incaricate di vigilare sui mercati finanziari;
ii)
gli organi che intervengono nella liquidazione e nel fallimento delle imprese di assicurazione o di riassicurazione e in altri procedimenti analoghi;
iii)
le persone incaricate della revisione legale dei conti delle imprese di assicurazione e di riassicurazione e di altri enti finanziari;
c)
la trasmissione, agli organi incaricati di esperire le procedure di liquidazione coatta o di amministrare i fondi di garanzia, delle informazioni necessarie per lo svolgimento della loro funzione.
Gli scambi di informazioni di cui alle lettere b) e c), possono avere luogo anche tra diversi Stati membri.
Le informazioni ricevute dalle autorità, organi e persone di cui sopra sono coperte dall’obbligo del segreto d’ufficio di cui all’articolo 64.
2. Gli articoli da 64 a 67 non ostano a che gli Stati membri autorizzino scambi di informazioni tra le autorità di vigilanza e i soggetti seguenti:
a)
le autorità preposte alla vigilanza sugli organi che intervengono nella liquidazione e nel fallimento delle imprese di assicurazione, di riassicurazione e in altri procedimenti analoghi;
b)
le autorità preposte alla vigilanza sulle persone incaricate della revisione legale dei conti delle imprese di assicurazione, delle imprese di riassicurazione, degli enti creditizi, delle imprese d’investimento e di altri enti finanziari;
c)
gli attuari indipendenti dalle imprese di assicurazione o di riassicurazione, che esercitano in virtù della legge una funzione di controllo su di esse, nonché gli organi incaricati della vigilanza nei confronti di tali attuari.
Gli Stati membri che applicano il primo comma esigono che siano rispettate almeno le seguenti condizioni:
a)
le informazioni devono essere dirette all’esercizio delle funzioni di vigilanza o di controllo di cui al primo comma;
b)
le informazioni ricevute devono essere coperte dall’obbligo del segreto d’ufficio di cui all’articolo 64;
c)
qualora provengano da un altro Stato membro, le informazioni devono essere comunicate solo con l’esplicito consenso dell’autorità di vigilanza da cui provengono e, in tal caso, unicamente per i fini per cui il consenso è stato accordato.
Gli Stati membri comunicano alla Commissione e agli altri Stati membri l’identità delle autorità, persone od organi abilitati a ricevere informazioni in forza del primo e del secondo comma.
3. Gli articoli da 64 a 67 non ostano a che gli Stati membri, per rafforzare la stabilità del sistema finanziario e la sua integrità, autorizzino lo scambio di informazioni tra le autorità di vigilanza e le autorità o gli organi incaricati dell’individuazione delle violazioni del diritto societario e delle relative indagini.
Gli Stati membri che applicano il primo comma esigono che siano rispettate almeno le seguenti condizioni:
a)
le informazioni devono essere dirette alle attività di individuazione delle violazioni e di indagine di cui al primo comma;
b)
le informazioni ricevute devono essere coperte dal segreto d’ufficio di cui all’articolo 64;
c)
qualora provengano da un altro Stato membro, le informazioni sono comunicate solo con l’esplicito consenso dell’autorità di vigilanza da cui provengono e, in tal caso, unicamente per i fini per cui il consenso è stato accordato.
Se in uno Stato membro le autorità o gli organi di cui al primo comma esercitano le loro funzioni di individuazione delle violazioni o di indagine ricorrendo a persone incaricate a tale scopo, in base alla loro competenza specifica, e non appartenenti alla funzione pubblica, la possibilità di scambio delle informazioni prevista al primo comma può essere estesa a tali persone alle condizioni previste al secondo comma.
Ai fini dell’applicazione del secondo comma, lettera c), le autorità o gli organi di cui al primo comma comunicano all’autorità di vigilanza da cui le informazioni provengono l’identità e il mandato preciso delle persone alle quali saranno trasmesse tali informazioni.
4. Gli Stati membri comunicano alla Commissione e agli altri Stati membri l’identità delle autorità, persone od organi abilitati a ricevere informazioni in forza del paragrafo 3.
Articolo 69
Comunicazione di informazioni alle amministrazioni centrali responsabili della normativa finanziaria
Gli articoli 64 e 67 non ostano a che gli Stati membri autorizzino, per legge, la comunicazione di alcune informazioni ad altri servizi delle loro amministrazioni centrali responsabili della normativa di vigilanza sugli enti creditizi, gli enti finanziari, i servizi di investimento e le imprese di assicurazione o di riassicurazione, nonché agli ispettori incaricati da detti servizi.
Tali comunicazioni sono fornite solo quando ciò risulti necessario per motivi di vigilanza prudenziale. In ogni caso, gli Stati membri dispongono che le informazioni ricevute in base all’articolo 65 e all’articolo 68, paragrafo 1, e quelle ottenute mediante le ispezioni in loco di cui all’articolo 32 possano formare oggetto delle comunicazioni solo con l’accordo esplicito delle autorità di vigilanza da cui provengono le informazioni o dell’autorità di vigilanza dello Stato membro in cui è stata effettuata l’ispezione in loco.
Articolo 70
Trasmissione delle informazioni alle banche centrali e alle autorità monetarie
Senza pregiudizio della presente sezione, un’autorità di vigilanza può trasmettere informazioni intese all’esercizio delle loro funzioni ai seguenti soggetti:
1)
alle banche centrali e ad altri organismi con responsabilità analoghe in quanto autorità monetarie;
2)
all’occorrenza ad altre autorità pubbliche incaricate della vigilanza sui sistemi di pagamento.
Tali autorità od organismi possono altresì comunicare alle autorità di vigilanza le informazioni che possono essere loro necessarie ai fini dell’articolo 67. Le informazioni ricevute in tale ambito sono soggette alle disposizioni relative al segreto d’ufficio stabilite alla presente sezione.
Articolo 71
Convergenza della vigilanza
1. Gli Stati membri garantiscono che i mandati delle autorità di vigilanza tengano adeguatamente conto della dimensione dell’Unione europea.
2. Gli Stati membri assicurano che le autorità competenti, nell’esercizio delle loro funzioni, tengano conto della convergenza in materia di strumenti di vigilanza e di prassi di vigilanza nell’applicazione delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative adottate conformemente alla presente direttiva. A tal fine, gli Stati membri garantiscono che le autorità di vigilanza partecipino alle attività del CEIOPS conformemente alla decisione 2009/79/CE e tengano debitamente conto dei relativi orientamenti e raccomandazioni di cui al paragrafo 3 del presente articolo.
3. Il CEIOPS fornisce, ove necessario, orientamenti e raccomandazioni non giuridicamente vincolanti riguardo all’attuazione delle disposizioni della presente direttiva e alle sue misure di attuazione al fine di rafforzare la convergenza delle prassi di vigilanza. Il CEIOPS riferisce inoltre regolarmente e almeno ogni due anni al Parlamento europeo, al Consiglio e alla Commissione in merito ai progressi compiuti in materia di convergenza della vigilanza nella Comunità.
Sezione 6
Obblighi dei revisori
Articolo 72
Obblighi dei revisori
1. Gli Stati membri dispongono quanto meno che le persone abilitate a norma dell’ottava direttiva 84/253/CEE del Consiglio, del 10 aprile 1984, basata sull’articolo 54, paragrafo 3, lettera g), del trattato, relativa all’abilitazione delle persone incaricate del controllo di legge dei documenti contabili (34), che esercitano presso un’impresa di assicurazione o di riassicurazione il controllo legale dei conti di cui all’articolo 51 della direttiva 78/660/CEE, all’articolo 37 della direttiva 83/349/CEE o all’articolo 31 della direttiva 85/611/CEE, o qualsiasi altro incarico ufficiale, abbiano l’obbligo di segnalare tempestivamente alle autorità di vigilanza fatti o decisioni riguardanti detta impresa di cui esse siano venute a conoscenza nell’esercizio dell’incarico sopra citato e che siano tali da determinare una qualsiasi delle seguenti conseguenze:
a)
una violazione sostanziale delle disposizioni legislative, regolamentari o amministrative che stabiliscono le condizioni per l’autorizzazione o disciplinano in modo specifico l’esercizio dell’attività delle imprese di assicurazione e di riassicurazione;
b)
la messa a repentaglio della continuità dell’attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione;
c)
il rifiuto della certificazione dei bilanci o l’emissione di riserve;
d)
l’inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità;
e)
l’inosservanza del requisito patrimoniale minimo.
Le persone di cui al primo comma segnalano altresì fatti o decisioni di cui vengano a conoscenza nell’ambito di un incarico quale quello di cui al primo comma, esercitato presso un’impresa che abbia stretti legami derivanti da un rapporto di controllo con l’impresa di assicurazione o di riassicurazione presso la quale quelle persone svolgono tale incarico.
2. La comunicazione in buona fede alle autorità di vigilanza, da parte delle persone abilitate ai sensi della direttiva 84/253/CEE, di fatti o decisioni di cui al paragrafo 1 non costituisce violazione di eventuali restrizioni alla comunicazione di informazioni imposte in sede contrattuale o in forma di disposizioni legislative, regolamentari o amministrative e non comporta per tali persone responsabilità di alcun tipo.
CAPO V
Esercizio cumulativo delle attività di assicurazione vita e non-vita
Articolo 73
Esercizio cumulativo dell’attività di assicurazione vita e non-vita
1. Le imprese di assicurazione non sono autorizzate ad esercitare simultaneamente attività di assicurazione vita e non vita.
2. In deroga al paragrafo 1, gli Stati membri possono disporre che:
a)
le imprese autorizzate ad esercitare attività di assicurazione vita possano ottenere un’autorizzazione per le attività di assicurazione non vita per i rischi dei rami 1 e 2 di cui all’allegato I, parte A;
b)
le imprese autorizzate, unicamente per i rischi dei rami 1 e 2 di cui all’allegato I, parte A, possano ottenere un’autorizzazione ad esercitare attività di assicurazione vita.
Ciascuna attività è tuttavia gestita separatamente conformemente all’articolo 74.
3. Gli Stati membri possono prevedere che le imprese di cui al paragrafo 2 rispettino le regole contabili cui sono soggette le imprese di assicurazione vita per tutte le loro attività. Gli Stati membri possono inoltre prescrivere, in attesa di un coordinamento in materia, che, per quanto concerne le regole per la liquidazione, le attività relative ai rischi di cui, ai rami 1 e 2 dell’allegato I, parte A, esercitate da tali imprese siano anch’esse disciplinate dalle norme applicabili alle attività inerenti all’assicurazione sulla vita.
4. Nei casi in cui un’impresa di assicurazione non vita abbia legami finanziari, commerciali o amministrativi con un’impresa di assicurazione vita, le autorità di vigilanza degli Stati membri di origine vigilano affinché i conti delle stesse non siano falsati da convenzioni stipulate tra di esse o da qualsiasi accordo atto ad influenzare la ripartizione delle spese e delle entrate.
5. Le imprese che alle seguenti date praticavano il cumulo delle attività di assicurazione sia vita che non vita disciplinate dalla presente direttiva possono continuare a praticare tale cumulo, purché adottino per ciascuna delle suddette attività una gestione distinta conformemente all’articolo 74:
a)
alla data del 1o gennaio 1981 per le imprese autorizzate in Grecia;
b)
alla data del 1o gennaio 1986 per le imprese autorizzate in Spagna e Portogallo;
c)
alla data del 1o gennaio 1995 per le imprese autorizzate in Austria, Finlandia e Svezia;
d)
alla data del 1o maggio 2004 per le imprese autorizzate in Repubblica ceca, Estonia, Cipro, Lettonia, Lituania, Ungheria, Malta, Polonia, Slovacchia e Slovenia;
e)
alla data del 1o gennaio 2007 per le imprese autorizzate in Bulgaria e Romania;
f)
alla data del 15 marzo 1979 per tutte le altre imprese.
Lo Stato membro di origine può obbligare le imprese di assicurazione a porre fine, entro termini da esso stabiliti, al cumulo delle attività di assicurazione vita e non vita da esse esercitate alle date di cui al primo comma.
Articolo 74
Gestione distinta delle attività di assicurazione vita e non-vita
1. La gestione distinta di cui all’articolo 73 è deve essere organizzata in modo che l’attività di assicurazione vita sia separata dall’attività di assicurazione non vita.
Non si può recare pregiudizio ai rispettivi interessi dei contraenti dell’assicurazione vita e non vita e in particolare i contraenti dell’assicurazione vita godono dei benefici provenienti da tale assicurazione come se l’impresa di assicurazione vita praticasse unicamente l’assicurazione vita.
2. Fatti salvi gli articoli 100 e 128, le imprese di assicurazione di cui all’articolo 73, paragrafi 2 e 5 calcolano:
a)
un requisito patrimoniale minimo nozionale vita rispetto alla loro attività di assicurazione o di riassicurazione vita, calcolato come se l’impresa interessata esercitasse soltanto tale attività, sulla base dei conti separati di cui al paragrafo 6; e
b)
un requisito patrimoniale minimo nozionale non vita rispetto alla loro attività di assicurazione o riassicurazione non vita, calcolato come se l’impresa interessata esercitasse soltanto tale attività, sulla base dei conti separati di cui al paragrafo 6.
3. Come minimo, le imprese di assicurazione di cui all’articolo 73, paragrafi 2 e 5 coprono i requisiti seguenti con un importo equivalente di elementi di fondi propri di base ammissibili:
a)
il requisito patrimoniale minimo nozionale vita rispetto all’attività del settore vita;
b)
il requisito patrimoniale minimo nozionale non vita rispetto all’attività del settore non vita.
Gli obblighi finanziari minimi di cui al primo comma che sono a carico dell’attività di assicurazione vita e dell’attività di assicurazione non vita non sono sostenuti dall’altra attività.
4. Una volta adempiuti gli obblighi finanziari minimi di cui al paragrafo 3 e purché se ne informi l’autorità di vigilanza, l’impresa può utilizzare gli elementi espliciti dei fondi propri ammissibili ancora disponibili per l’una o l’altra attività per coprire il requisito patrimoniale di solvibilità di cui all’articolo 100.
5. Le autorità di vigilanza, mediante l’analisi dei risultati delle attività di assicurazione sia vita che non vita, vigilano affinché siano rispettati i requisiti dei paragrafi da 1 a 4.
6. Le scritture contabili sono effettuate in modo da far apparire le fonti dei risultati distintamente per l’attività di assicurazione vita e per l’attività di assicurazione non vita. Tutte le entrate, in particolare premi, versamenti dei riassicuratori, redditi finanziari, e tutte le spese, in particolare prestazioni di assicurazione, incrementi delle riserve tecniche, premi di riassicurazione e spese di gestione delle operazioni di assicurazione, sono ripartite in base alla loro origine. Gli elementi comuni alle due attività sono imputati ai conti secondo un criterio di ripartizione che deve essere approvato dall’autorità di vigilanza.
Le imprese di assicurazione elaborano, in base alle scritture contabili, un documento da cui risultano in modo distinto gli elementi dei fondi propri di base ammissibili portati a copertura di ciascun requisito patrimoniale minimo nozionale di cui al paragrafo 2, in conformità all’articolo 98, paragrafo 4.
7. Se l’importo degli elementi dei fondi propri di base ammissibili corrispondenti ad una delle attività è insufficiente a coprire gli obblighi finanziari minimi di cui al paragrafo 3, primo comma, le autorità di vigilanza applicano all’attività in cui si riscontra tale insufficienza le misure previste dalla presente direttiva, a prescindere dai risultati ottenuti nell’altra attività.
In deroga al paragrafo 3, secondo comma, tali misure possono comportare l’autorizzazione del trasferimento di elementi espliciti dei fondi propri di base ammissibili da una attività all’altra.
CAPO VI
Disposizioni inerenti alla valutazione delle attività e delle passività, delle riserve tecniche, dei fondi propri, del requisito patrimoniale di solvibilità, del requisito patrimoniale minimo e disposizioni in materia di investimenti
Sezione 1
Valutazione delle attività e delle passività
Articolo 75
Valutazione delle attività e delle passività
1. Gli Stati membri garantiscono che, salvo indicato diversamente, le imprese di assicurazione e di riassicurazione valutino le attività e le passività come segue:
a)
le attività sono valutate all’importo al quale potrebbero essere scambiate tra parti consapevoli e consenzienti in un’operazione svolta alle normali condizioni di mercato;
b)
le passività sono valutate all’importo al quale potrebbero essere trasferite, o regolate, tra parti consapevoli e consenzienti in un’operazione svolta alle normali condizioni di mercato.
Quando si valutano le passività di cui al punto b), non è effettuato alcun aggiustamento per tenere conto del merito di credito proprio dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione.
2. La Commissione adotta misure di attuazione per definire i metodi e le ipotesi da utilizzare nella valutazione delle attività e delle passività prevista al paragrafo 1.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Sezione 2
Disposizioni relative alle riserve tecniche
Articolo 76
Disposizioni generali
1. Gli Stati membri garantiscono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione costituiscano riserve tecniche a fronte di tutte le loro obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione nei confronti dei contraenti e dei beneficiari dei contratti di assicurazione o di riassicurazione.
2. Il valore delle riserve tecniche corrisponde all’importo attuale che le imprese di assicurazione e di riassicurazione dovrebbero pagare se dovessero trasferire immediatamente le loro obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione ad un’altra impresa di assicurazione o di riassicurazione.
3. Il calcolo delle riserve tecniche utilizza coerentemente le informazioni fornite dai mercati finanziari e i dati generalmente disponibili sui rischi di sottoscrizione (coerenza con il mercato).
4. Le riserve tecniche sono calcolate in modo prudente, affidabile e obiettivo.
5. In base ai principi enunciati ai paragrafi 2, 3 e 4 e tenendo conto dei principi di cui all’articolo 75, paragrafo 1, il calcolo delle riserve tecniche è effettuato a norma degli articoli da 77 a 82 e dell’articolo 86.
Articolo 77
Calcolo delle riserve tecniche
1. Il valore delle riserve tecniche è pari alla somma della migliore stima e del margine di rischio previsti ai paragrafi 2 e 3.
2. La migliore stima corrisponde alla media dei flussi di cassa futuri ponderata con la probabilità, tenendo conto del valore temporale del denaro (valore attuale atteso dei flussi di cassa futuri) sulla base della pertinente struttura per scadenza dei tassi di interesse privi di rischio.
Il calcolo della migliore stima è basato su informazioni aggiornate e credibili e su ipotesi realistiche ed è realizzato utilizzando metodi attuariali e statistiche adeguati, applicabili e pertinenti.
La proiezione dei flussi di cassa utilizzata nel calcolo della migliore stima tiene conto di tutte le entrate e uscite di cassa necessarie per regolare le obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione per tutta la loro durata di vita.
La migliore stima è calcolata al lordo, senza la deduzione degli importi recuperabili da contratti di riassicurazione e società veicolo. Tali importi sono calcolati separatamente, conformemente all’articolo 81.
3. Il margine di rischio è tale da garantire che il valore delle riserve tecniche sia equivalente all’importo di cui le imprese di assicurazione e di riassicurazione avrebbero bisogno per assumersi e onorare le obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione.
4. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione valutano separatamente la migliore stima e il margine di rischio.
Quando tuttavia i flussi di cassa futuri connessi con le obbligazioni di assicurazione o di riassicurazione possono essere riprodotti in modo affidabile utilizzando strumenti finanziari per i quali sia osservabile un valore di mercato affidabile, il valore delle riserve tecniche associato a tali futuri flussi di cassa è determinato sulla base del valore di mercato di tali strumenti finanziari. In questo caso non è necessario calcolare separatamente la migliore stima e il margine di rischio.
5. Quando le imprese di assicurazione e di riassicurazione valutano separatamente la migliore stima e il margine di rischio, il margine di rischio è calcolato determinando il costo della costituzione di un importo di fondi propri ammissibili pari al requisito patrimoniale di solvibilità necessario per far fronte alle obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione per tutta la loro durata di vita.
Il tasso utilizzato nella determinazione del costo della costituzione di tale importo di fondi propri ammissibili (tasso del costo del capitale) è lo stesso per tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione ed è sottoposto a revisione periodica.
Il tasso del costo del capitale utilizzato è pari alla maggiorazione rispetto al tasso d’interesse privo di rischio pertinente in cui un’impresa di assicurazione o di riassicurazione incorrerebbe detenendo un importo di fondi propri ammissibili di cui alla sezione 3 pari al requisito patrimoniale di solvibilità necessario per far fronte alle obbligazioni di assicurazione o di riassicurazione per tutta la loro durata di vita.
Articolo 78
Altri elementi da prendere in considerazione nel calcolo delle riserve tecniche
In aggiunta a quanto previsto all’articolo 77, quando calcolano le riserve tecniche, le imprese di assicurazione e di riassicurazione tengono conto:
1)
di tutte le spese che saranno sostenute per far fronte alle obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione;
2)
dell’inflazione, compresa quella delle spese e dei sinistri;
3)
di tutti i pagamenti ai contraenti ed ai beneficiari, comprese le future partecipazioni agli utili a carattere discrezionale, che le imprese di assicurazione e di riassicurazione prevedono di fare, a prescindere dal fatto che siano o meno contrattualmente garantiti, salvo che tali pagamenti non rientrino nell’ambito di applicazione dell’articolo 91, paragrafo 2.
Articolo 79
Valutazione delle garanzie finanziarie e delle opzioni contrattuali incluse nei contratti di assicurazione e di riassicurazione
Quando calcolano le riserve tecniche, le imprese di assicurazione e di riassicurazione tengono conto del valore delle garanzie finanziarie e di tutte le opzioni contrattuali incluse nelle polizze di assicurazione e di riassicurazione.
Qualsiasi ipotesi fatta dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione rispetto alla probabilità che i contraenti esercitino le opzioni contrattuali, comprese le estinzioni anticipate e i riscatti, è realistica e basata su informazioni attuali e credibili. Le ipotesi tengono conto, esplicitamente o implicitamente, dell’impatto che le future variazioni delle condizioni finanziarie e non finanziarie potrebbero avere sull’esercizio di tali opzioni.
Articolo 80
Segmentazione
Quando calcolano le loro riserve tecniche, le imprese di assicurazione e di riassicurazione segmentano le loro obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione in gruppi di rischi omogenei e quanto meno per aree di attività.
Articolo 81
Importi recuperabili da contratti di riassicurazione e società veicolo
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione calcolano gli importi recuperabili da contratti di riassicurazione e società veicolo conformemente agli articoli da 76 a 80.
Quando calcolano gli importi recuperabili da contratti di riassicurazione e società veicolo, le imprese di assicurazione e di riassicurazione tengono conto della distanza temporale tra i recuperi e i pagamenti diretti.
Il risultato di tale calcolo è aggiustato per tenere conto delle perdite previste a causa dell’inadempimento della controparte. Tale aggiustamento è basato sulla valutazione della probabilità di inadempimento della controparte e della perdita media in caso di inadempimento (perdita per inadempimento).
Articolo 82
Qualità dei dati e applicazione di approssimazioni, inclusi metodi caso per caso, per le riserve tecniche
Gli Stati membri garantiscono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione si dotino di procedure e processi interni per garantire l’appropriatezza, la completezza e l’accuratezza dei dati utilizzati nel calcolo delle loro riserve tecniche.
Qualora, in circostanze specifiche, le imprese di assicurazione e di riassicurazione non abbiano dati sufficienti di qualità appropriata per applicare un metodo attuariale affidabile a un gruppo o ad un sottogruppo delle loro obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione o agli importi recuperabili da contratti di riassicurazione e società veicolo, possono utilizzare approssimazioni adeguate, inclusi metodi caso per caso, per il calcolo della migliore stima.
Articolo 83
Raffronto con i dati tratti dall’esperienza
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione si dotano di processi e procedure per garantire che le migliori stime, e le ipotesi sottese al calcolo delle migliori stime, siano periodicamente raffrontate con i dati tratti dall’esperienza.
Quando dal raffronto risulta uno scostamento sistematico tra i dati tratti dall’esperienza e il calcolo delle migliori stime delle imprese di assicurazione o di riassicurazione, l’impresa interessata effettua gli aggiustamenti appropriati ai metodi attuariali utilizzati e/o alle ipotesi fatte.
Articolo 84
Adeguatezza del livello delle riserve tecniche
Su richiesta delle autorità di vigilanza, le imprese di assicurazione e di riassicurazione dimostrano l’adeguatezza del livello delle loro riserve tecniche, nonché l’applicabilità e la pertinenza dei metodi applicati e l’adeguatezza dei dati statistici sottostanti utilizzati.
Articolo 85
Incremento delle riserve tecniche
Nella misura in cui il calcolo delle riserve tecniche delle imprese di assicurazione e di riassicurazione non sia conforme agli articoli da 76 a 83, le autorità di vigilanza possono richiedere alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di incrementare l’importo delle riserve tecniche fino a raggiungere il livello determinato conformemente a tali articoli.
Articolo 86
Misure di attuazione
La Commissione adotta misure di attuazione che stabiliscono quanto segue:
a)
le metodologie attuariali e statistiche per calcolare la migliore stima di cui all’articolo 77, paragrafo 2;
b)
la struttura per scadenza dei tassi d’interesse privi di rischio da utilizzare per calcolare la migliore stima di cui all’articolo 77, paragrafo 2;
c)
le circostanze in cui le riserve tecniche sono calcolate come un elemento unico o come somma di una migliore stima e di un margine di rischio, e i metodi da utilizzare nel caso in cui le riserve tecniche sono calcolate come un elemento unico;
d)
i metodi e le ipotesi da utilizzare nel calcolo del margine di rischio, compresa la determinazione dell’importo dei fondi propri ammissibili necessari per far fronte alle obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione e la calibrazione del tasso del costo del capitale;
e)
le aree di attività sulla base delle quali devono essere segmentate le obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione per calcolare le riserve tecniche;
f)
gli standard da rispettare per garantire l’adeguatezza, la completezza e la precisione dei dati utilizzati nel calcolo delle riserve tecniche e le circostanze specifiche in cui sarebbe appropriato utilizzare approssimazioni, compresi metodi caso per caso, ai fini del calcolo della migliore stima;
g)
le metodologie da utilizzare per calcolare l’aggiustamento per inadempimento della controparte di cui all’articolo 81, volto a tenere conto delle perdite attese per inadempimento della controparte;
h)
ove necessario, i metodi e le tecniche semplificati per calcolare le riserve tecniche, al fine di garantire che i metodi attuariali e statistici di cui alle lettere a) e d) siano proporzionati alla natura, alla portata e alla complessità dei rischi cui sono esposte le imprese di assicurazione e di riassicurazione, comprese le imprese di assicurazione e riassicurazione captive.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Sezione 3
Fondi propri
Sottosezione 1
Determinazione dei fondi propri
Articolo 87
Fondi propri
I fondi propri sono costituiti dalla somma dei fondi propri di base di cui all’articolo 88 e dei fondi propri accessori di cui all’articolo 89.
Articolo 88
Fondi propri di base
I fondi propri di base sono costituiti dai seguenti elementi:
1)
l’eccedenza delle attività rispetto alle passività valutata conformemente all’articolo 75 e alla sezione 2;
2)
le passività subordinate.
L’importo dell’eccedenza di cui al punto 1 è diminuito dell’importo delle azioni proprie detenute dall’impresa di assicurazione o di riassicurazione.
Articolo 89
Fondi propri accessori
1. I fondi propri accessori sono costituiti da elementi diversi dai fondi propri di base che possono essere richiamati per assorbire le perdite.
I fondi propri accessori possono comprendere i seguenti elementi nella misura in cui non si tratti di elementi dei fondi propri di base:
a)
il capitale sociale o fondo iniziale non versato che non è stato richiamato;
b)
le lettere di credito e le garanzie;
c)
qualsiasi altro impegno giuridicamente vincolante ricevuto dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione.
Nel caso delle mutue e delle società a forma mutua a contributi variabili, i fondi propri accessori possono altresì comprendere qualsiasi credito futuro che tale mutua o società a forma mutua può vantare nei confronti dei suoi membri tramite il richiamo di contributi supplementari entro i dodici mesi successivi.
2. Quando un elemento dei fondi propri accessori è stato versato o richiamato, è trattato come un’attività e cessa di far parte dei fondi propri accessori.
Articolo 90
Approvazione dei fondi propri accessori da parte delle autorità di vigilanza
1. Gli importi degli elementi dei fondi propri accessori da prendere in considerazione quando si determinano i fondi propri sono soggetti a previa approvazione da parte delle autorità di vigilanza.
2. L’importo assegnato a ciascun elemento dei fondi propri accessori riflette la capacità di assorbimento di perdite dell’elemento in questione e si basa su ipotesi prudenti e realistiche. Laddove un elemento dei fondi propri accessori abbia un valore nominale fisso, l’importo di detto elemento è pari al suo valore nominale, qualora esso rifletta adeguatamente la sua capacità di assorbimento di perdite.
3. Le autorità di vigilanza approvano l’uno o l’altro degli elementi seguenti:
a)
un importo monetario per ciascun elemento dei fondi propri accessori;
b)
un metodo di calcolo dell’importo di ciascun elemento dei fondi propri accessori, nel qual caso l’assenso delle autorità di vigilanza riguardo l’importo così calcolato è accordato per un determinato periodo di tempo.
4. Per ciascun elemento dei fondi propri accessori l’approvazione delle autorità di vigilanza dipende dalla valutazione dei seguenti elementi:
a)
lo status delle controparti interessate, in relazione alla loro capacità e disponibilità a pagare;
b)
la recuperabilità dei fondi, tenuto conto della forma giuridica dell’elemento considerato nonché di qualsiasi condizione che non consentirebbe che il pagamento o il richiamo dell’elemento vadano a buon fine;
c)
qualsiasi informazione sull’esito dei richiami di tali fondi propri accessori fatti in passato dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione, nella misura in cui tali informazioni possano essere utilizzate attendibilmente per valutare l’esito previsto di richiami futuri.
Articolo 91
Riserva di utili
1. Le riserve di utili sono ritenute utili cumulati che non sono stati messi a disposizione per essere distribuiti a contraenti e beneficiari.
2. Purché il diritto nazionale lo autorizzi, le riserve di utili non sono considerate come passività assicurative e riassicurative, nella misura in cui esse soddisfano i criteri di cui all’articolo 94, paragrafo 1.
Articolo 92
Misure di attuazione
1. La Commissione adotta misure di attuazione che specificano quanto segue:
a)
i criteri da applicare ai fini della concessione dell’approvazione da parte dell’autorità di vigilanza conformemente all’articolo 90;
b)
il trattamento delle partecipazioni, ai sensi dell’articolo 212, paragrafo 2, terzo comma, detenute in enti finanziari e creditizi ai fini della determinazione dei fondi propri.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
2. Le partecipazioni in enti finanziari e creditizi di cui al paragrafo 1, lettera b), includono:
a)
le partecipazioni che le imprese di assicurazione e di riassicurazione detengono in:
i)
enti creditizi ed enti finanziari ai sensi dell’articolo 4, punti 1) e 5), della direttiva 2006/48/CE;
ii)
imprese di investimento ai sensi dell’articolo 4, paragrafo 1, punto 1), della direttiva 2004/39/CE;
b)
i crediti subordinati e gli strumenti di cui all’articolo 63 e all’articolo 64, paragrafo 3, della direttiva 2006/48/CE che le imprese di assicurazione e di riassicurazione detengono nei confronti delle entità definite alla lettera a) del presente paragrafo nelle quali detengono una partecipazione.
Sottosezione 2
Classificazione dei fondi propri
Articolo 93
Caratteristiche e aspetti utilizzati per classificare i fondi propri in livelli
1. Gli elementi dei fondi propri sono classificati in tre livelli. La classificazione di tali elementi dipende dal fatto che si tratti di elementi dei fondi propri di base o dei fondi propri accessori e dalla misura in cui essi presentano le seguenti caratteristiche:
a)
l’elemento è disponibile, o può essere richiamato su richiesta, per assorbire interamente le perdite nella prospettiva di continuità aziendale, nonché in caso di liquidazione (disponibilità permanente);
b)
in caso di liquidazione, l’importo totale dell’elemento è disponibile per assorbire le perdite e il rimborso dell’elemento al possessore avviene solo dopo che sono state onorate tutte le altre obbligazioni, comprese quelle di assicurazione e di riassicurazione nei confronti dei contraenti e dei beneficiari dei contratti di assicurazione e di riassicurazione (subordinazione);
2. Per valutare in che misura gli elementi dei fondi propri possiedano le caratteristiche di cui al paragrafo 1, lettere a) e b), nel momento considerato e in futuro, occorre tenere in debito conto la durata dell’elemento, in particolare il fatto che esso abbia o meno una scadenza. Quando un elemento dei fondi propri ha una scadenza, è presa in considerazione la sua durata relativa rispetto alla durata delle obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione dell’impresa (durata sufficiente).
Sono inoltre prese in considerazione le seguenti caratteristiche:
a)
se l’elemento è privo di obblighi o incentivi a rimborsare il suo importo nominale (assenza di incentivi a rimborsare);
b)
se l’elemento è privo di spese fisse obbligatorie (assenza di costi obbligatori di servizio);
c)
se l’elemento è libero da gravami (assenza di gravami).
Articolo 94
Criteri principali per la classificazione in livelli
1. Gli elementi dei fondi propri di base sono classificati nel livello 1 quando possiedono sostanzialmente le caratteristiche di cui all’articolo 93, paragrafo 1, lettere a) e b), tenendo conto degli aspetti di cui all’articolo 93, paragrafo 2.
2. Gli elementi dei fondi propri di base sono classificati nel livello 2 quando possiedono sostanzialmente le caratteristiche di cui all’articolo 93, paragrafo 1, lettera b), tenendo conto degli aspetti di cui all’articolo 93, paragrafo 2.
Gli elementi dei fondi propri accessori sono classificati nel livello 2 quando possiedono sostanzialmente le caratteristiche di cui all’articolo 93, paragrafo 1, lettere a) e b), tenendo conto degli aspetti di cui all’articolo 93, paragrafo 2.
3. Tutti gli elementi dei fondi propri di base e accessori che non rientrano nell’ambito di applicazione dei paragrafi 1 o 2 sono classificati nel livello 3.
Articolo 95
Classificazione dei fondi propri in livelli
Gli Stati membri garantiscono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione classifichino gli elementi dei loro fondi propri sulla base dei criteri di cui all’articolo 94.
A tal fine le imprese di assicurazione e di riassicurazione fanno riferimento, ove applicabile, all’elenco dei fondi propri di cui all’articolo 97, paragrafo 1, lettera a).
Quando un elemento dei fondi propri non è incluso in tale elenco, è valutato e classificato dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione conformemente al primo comma. Tale classificazione è soggetta all’approvazione dell’autorità di vigilanza.
Articolo 96
Classificazione di elementi dei fondi propri specifici alle assicurazioni
Fatti salvi l’articolo 95 e l’articolo 97, paragrafo 1, lettera a), ai fini della presente direttiva si applicano le seguenti classificazioni:
1)
le riserve di utili che rientrano nell’ambito di applicazione dell’articolo 91, paragrafo 2, sono classificate nel livello 1;
2)
le lettere di credito e le garanzie detenute in fiduciarie da fiduciari indipendenti a beneficio dei creditori di assicurazione e fornite da enti creditizi autorizzati conformemente alla direttiva 2006/48/CE sono classificate nel livello 2;
3)
qualsiasi credito futuro che le mutue e le società a forma mutualistica di armatori a contributi variabili che assicurano unicamente i rischi elencati nell’allegato I, parte A, rami 6, 12 e 17 possono vantare nei confronti dei loro membri tramite il richiamo di contributi supplementari dovuti entro i dodici mesi successivi, è classificato nel livello 2.
Conformemente all’articolo 94, paragrafo 2, secondo comma, qualsiasi credito futuro che le mutue o le società a forma mutualistica a contributi variabili possono vantare nei confronti dei loro membri tramite il richiamo di contributi supplementari, entro i dodici mesi successivi, che non rientra nel primo comma, punto 3), è classificato nel livello 2 quando possiede sostanzialmente le caratteristiche di cui all’articolo 93, paragrafo 1, lettere a) e b), tenendo conto degli aspetti di cui all’articolo 93, paragrafo 2.
Articolo 97
Misure di attuazione
1. La Commissione adotta misure di attuazione che stabiliscono quanto segue:
a)
un elenco degli elementi dei fondi propri, inclusi quelli di cui all’articolo 96, ritenuti conformi ai criteri di cui all’articolo 94, contenente per ciascun elemento una descrizione precisa delle caratteristiche che ne hanno determinato la classificazione;
b)
i metodi che le autorità di vigilanza devono utilizzare quando approvano la valutazione e la classificazione degli elementi dei fondi propri che non rientrano nell’elenco di cui alla lettera a).
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
2. La Commissione rivede e, ove appropriato, aggiorna periodicamente l’elenco di cui al paragrafo 1, lettera a), alla luce degli sviluppi del mercato.
Sottosezione 3
Ammissibilità dei fondi propri
Articolo 98
Ammissibilità e limiti applicabili ai livelli 1, 2 e 3
1. Per quanto riguarda la conformità al requisito patrimoniale di solvibilità, gli importi ammissibili degli elementi di livello 2 e di livello 3 sono soggetti a limiti quantitativi. Detti limiti sono tali da assicurare che siano soddisfatte almeno le seguenti condizioni:
a)
la proporzione degli elementi di livello 1 nei fondi propri ammissibili è superiore ad un terzo dell’importo totale dei fondi propri ammissibili;
b)
l’importo ammissibile degli elementi di livello 3 è inferiore ad un terzo dell’importo totale dei fondi propri ammissibili.
2. Per quanto riguarda la conformità al requisito patrimoniale minimo, l’importo degli elementi dei fondi propri di base ammissibili per la copertura del requisito patrimoniale minimo che sono classificati nel livello 2 è soggetto a limiti quantitativi. Detti limiti sono tali da assicurare, come minimo, che la proporzione degli elementi di livello 1 dei fondi propri di base ammissibili sia superiore alla metà dell’importo totale dei fondi propri di base ammissibili.
3. L’importo dei fondi propri ammissibile per la copertura del requisito patrimoniale di solvibilità di cui all’articolo 100 è pari alla somma dell’importo degli elementi di livello 1, dell’importo ammissibile degli elementi di livello 2 e dell’importo ammissibile degli elementi di livello 3.
4. L’importo dei fondi propri di base ammissibile per la copertura del requisito patrimoniale minimo di cui all’articolo 128 è pari alla somma dell’importo degli elementi di livello 1 e dell’importo ammissibile degli elementi dei fondi propri di base classificati nel livello 2.
Articolo 99
Misure di attuazione
La Commissione adotta misure di attuazione che stabiliscono:
a)
i limiti quantitativi di cui all’articolo 98, paragrafi 1 e 2;
b)
gli adeguamenti che dovrebbero essere effettuati per riflettere la mancanza di trasferibilità di quegli elementi dei fondi propri che possono solo essere utilizzati per coprire perdite derivanti da un particolare segmento di passività o da rischi particolari (fondi separati).
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Sezione 4
Requisito patrimoniale di solvibilità
Sottosezione 1
Disposizioni generali riguardanti il requisito patrimoniale di solvibilità calcolato in base alla formula standard o ad un modello interno
Articolo 100
Disposizioni generali
Gli Stati membri prescrivono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione detengano fondi propri ammissibili tali da coprire il requisito patrimoniale di solvibilità.
Il requisito patrimoniale di solvibilità è calcolato utilizzando la formula standard di cui alla sottosezione 2 o un modello interno come previsto alla sottosezione 3.
Articolo 101
Calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità
1. Il requisito patrimoniale di solvibilità è calcolato conformemente ai paragrafi da 2 a 5.
2. Il requisito patrimoniale di solvibilità è calcolato in base al presupposto della continuità aziendale dell’impresa interessata.
3. Il requisito patrimoniale di solvibilità è calibrato in modo da garantire che siano presi in considerazione tutti i rischi quantificabili cui è esposta un’impresa di assicurazione o di riassicurazione. Esso copre l’attività esistente nonché le nuove attività che si prevede vengano iscritte nel corso dei dodici mesi successivi. Per quanto riguarda l’attività esistente, esso copre esclusivamente le perdite inattese.
Il requisito patrimoniale di solvibilità corrisponde al valore a rischio dei fondi propri di base dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione soggetto ad un livello di confidenza del 99,5 % su un periodo di un anno.
4. Il requisito patrimoniale di solvibilità copre quanto meno i seguenti rischi:
a)
il rischio di sottoscrizione per l’assicurazione non vita;
b)
il rischio di sottoscrizione per l’assicurazione vita;
c)
il rischio di sottoscrizione per l’assicurazione malattia;
d)
il rischio di mercato;
e)
il rischio di credito;
f)
il rischio operativo.
Il rischio operativo di cui al primo comma, lettera f) include i rischi giuridici ma non i rischi derivanti da decisioni strategiche e i rischi di reputazione.
5. Quando calcolano il requisito patrimoniale di solvibilità, le imprese di assicurazione e di riassicurazione tengono conto dell’effetto delle tecniche di attenuazione del rischio, purché il requisito patrimoniale di solvibilità rifletta adeguatamente il rischio di credito e gli altri rischi derivanti dall’uso di tali tecniche.
Articolo 102
Frequenza del calcolo
1. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione calcolano il requisito patrimoniale di solvibilità almeno una volta all’anno e comunicano il risultato di tale calcolo alle autorità di vigilanza.
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione provvedono a detenere fondi propri ammissibili tali da coprire l’ultimo requisito patrimoniale di solvibilità comunicato.
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione tengono costantemente sotto controllo l’importo dei fondi propri ammissibili e il requisito patrimoniale di solvibilità.
Se il profilo di rischio di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione si discosta significativamente dalle ipotesi sottese all’ultimo requisito patrimoniale di solvibilità comunicato, l’impresa in questione ricalcola immediatamente il requisito patrimoniale di solvibilità e lo comunica alle autorità di vigilanza.
2. Quando vi siano elementi che suggeriscono che il profilo di rischio di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione è cambiato significativamente dalla data in cui è stato comunicato l’ultimo requisito patrimoniale di solvibilità, le autorità di vigilanza possono richiedere all’impresa interessata di ricalcolare il requisito patrimoniale di solvibilità.
Sottosezione 2
Requisito patrimoniale di solvibilità: formula standard
Articolo 103
Struttura della formula standard
Il requisito patrimoniale di solvibilità calcolato in base alla formula standard è pari alla somma dei seguenti elementi:
a)
il requisito patrimoniale di solvibilità di base di cui all’articolo 104;
b)
il requisito patrimoniale per il rischio operativo di cui all’articolo 107;
c)
l’aggiustamento per la capacità di assorbimento di perdite delle riserve tecniche e delle imposte differite di cui all’articolo 108.
Articolo 104
Struttura del requisito patrimoniale di solvibilità di base
1. Il requisito patrimoniale di solvibilità di base comprende moduli di rischio individuali, che sono aggregati conformemente all’allegato IV, punto 1).
Tale requisito è composto quanto meno dai seguenti moduli di rischio:
a)
il rischio di sottoscrizione per l’assicurazione non vita;
b)
il rischio di sottoscrizione per l’assicurazione vita;
c)
il rischio di sottoscrizione per l’assicurazione malattia;
d)
il rischio di mercato;
e)
il rischio di inadempimento della controparte.
2. Ai fini del paragrafo 1, lettere a), b) e c), le operazioni di assicurazione o di riassicurazione sono imputate al modulo del rischio di sottoscrizione che meglio riflette la natura tecnica dei rischi sottostanti.
3. I coefficienti di correlazione per l’aggregazione dei moduli di rischio di cui al paragrafo 1 e la calibrazione dei requisiti patrimoniali per ciascun modulo di rischio determinano un requisito patrimoniale di solvibilità globale conforme ai principi di cui all’articolo 101.
4. Ciascuno dei moduli di rischio di cui al paragrafo 1 è calibrato utilizzando una misura di rischio del tipo valore a rischio con un livello di confidenza del 99,5 % su un periodo di un anno.
Laddove appropriato, gli effetti di diversificazione sono presi in considerazione nella struttura di ciascun modulo di rischio.
5. Tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione utilizzano la stessa struttura e le stesse specifiche per i moduli di rischio, sia per quanto riguarda il requisito patrimoniale di solvibilità di base che per qualsiasi calcolo semplificato di cui all’articolo 109.
6. Per quanto riguarda i rischi derivanti da catastrofi, possono essere utilizzate, ove appropriato, specifiche geografiche per il calcolo dei moduli del rischio di sottoscrizione per l’assicurazione vita, per l’assicurazione non vita e per l’assicurazione malattia.
7. Previa approvazione da parte delle autorità di vigilanza, quando calcolano i moduli del rischio di sottoscrizione per l’assicurazione vita, per l’assicurazione non vita e per l’assicurazione malattia, le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono sostituire, nell’ambito della formula standard, un sottoinsieme di parametri con parametri specifici dell’impresa interessata.
Tali parametri sono calibrati sulla base dei dati interni dell’impresa interessata o di dati che sono direttamente rilevanti per le operazioni di tale impresa tramite l’uso di metodi standardizzati.
In sede di concessione dell’approvazione, le autorità di vigilanza verificano la completezza, l’accuratezza e l’adeguatezza dei dati utilizzati.
Articolo 105
Calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità di base
1. Il requisito patrimoniale di solvibilità di base è calcolato conformemente ai paragrafi da 2 a 6.
2. Il modulo del rischio di sottoscrizione per l’assicurazione non vita riflette il rischio derivante da obbligazioni di assicurazione non vita, tenuto conto dei pericoli coperti e delle procedure utilizzate nell’esercizio dell’attività.
Tale modulo tiene conto dell’incertezza dei risultati delle imprese di assicurazione e di riassicurazione in rapporto alle obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione esistenti nonché delle nuove attività che si prevede siano contabilizzate nel corso dei dodici mesi successivi.
Esso è calcolato, conformemente all’allegato IV, punto 2), come combinazione dei requisiti patrimoniali almeno per i seguenti sottomoduli:
a)
il rischio di perdita o variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da oscillazioni riguardanti il momento di accadimento, la frequenza e la gravità degli eventi assicurati nonché il momento di accadimento e l’importo delle liquidazioni di sinistri (rischio di tariffazione e di riservazione per l’assicurazione non vita);
b)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da un’incertezza significativa delle ipotesi in materia di fissazione dei prezzi e di costituzione delle riserve in rapporto ad eventi estremi o eccezionali (rischio di catastrofe per l’assicurazione non vita).
3. Il modulo del rischio di sottoscrizione per l’assicurazione vita riflette il rischio derivante da obbligazioni di assicurazione vita, tenuto conto dei pericoli coperti e delle procedure utilizzate nell’esercizio dell’attività.
Esso è calcolato, conformemente all’allegato IV, punto 3), come combinazione dei requisiti patrimoniali almeno per i seguenti sottomoduli:
a)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da variazioni del livello, della tendenza o della volatilità dei tassi di mortalità, laddove un incremento del tasso di mortalità dà luogo ad un incremento del valore delle passività assicurative (rischio di mortalità);
b)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da variazioni del livello, della tendenza o della volatilità dei tassi di mortalità, laddove un calo del tasso di mortalità dà luogo ad un incremento del valore delle passività assicurative (rischio di longevità);
c)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da variazioni del livello, della tendenza o della volatilità dei tassi di invalidità, malattia e morbilità (rischio di invalidità - morbilità).
d)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da variazioni del livello, della tendenza o della volatilità delle spese incorse in relazione ai contratti di assicurazione o di riassicurazione (rischio di spesa per l’assicurazione vita).
e)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da oscillazioni del livello, della tendenza o della volatilità dei tassi di revisione delle rendite, dovute a variazioni del quadro giuridico o dello stato di salute della persona assicurata (rischio di revisione);
f)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da variazioni del livello o della volatilità dei tassi delle estinzioni anticipate, dei recessi, dei rinnovi e dei riscatti delle polizze (rischio di estinzione anticipata);
g)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante dall’incertezza significativa delle ipotesi in materia di fissazione dei prezzi e di costituzione delle riserve in rapporto ad eventi estremi o sporadici (rischio di catastrofe per l’assicurazione vita).
4. Il modulo del rischio di sottoscrizione per l’assicurazione malattia riflette il rischio derivante dalla sottoscrizione di obbligazioni di assicurazione malattia, quando questa sia o meno praticata su una base tecnica simile a quella dell’assicurazione vita, tenuto conto sia dei pericoli coperti che dei processi utilizzati nell’esercizio dell’attività.
Tale modulo copre almeno i seguenti rischi:
a)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da variazioni del livello, della tendenza o della volatilità delle spese incorse in relazione ai contratti di assicurazione o di riassicurazione;
b)
il rischio di perdita o variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante da oscillazioni riguardanti il momento di accadimento, la frequenza e la gravità degli eventi assicurati nonché il momento di accadimento e l’importo delle liquidazioni di sinistri al momento della costituzione delle riserve;
c)
il rischio di perdita o di variazione sfavorevole del valore delle passività assicurative, derivante dall’incertezza significativa delle ipotesi relative alla fissazione dei prezzi e alla costituzione delle riserve in rapporto al verificarsi di importanti epidemie nonché all’insolita accumulazione di rischi che si verifica in tali circostanze estreme.
5. Il modulo del rischio di mercato riflette il rischio derivante dal livello o dalla volatilità dei prezzi di mercato degli strumenti finanziari che hanno un impatto sul valore delle attività e delle passività dell’impresa. Esso riflette adeguatamente il disallineamento strutturale tra attività e passività, in particolare rispetto alla loro durata.
Esso è calcolato, conformemente all’allegato IV, punto 4), come combinazione dei requisiti patrimoniali almeno per i seguenti sottomoduli:
a)
la sensibilità del valore delle attività, delle passività e degli strumenti finanziari a variazioni della struttura per scadenza dei tassi d’interesse o della volatilità dei tassi di interesse (rischio di tasso di interesse);
b)
la sensibilità del valore delle attività, delle passività e degli strumenti finanziari a variazioni del livello o della volatilità dei prezzi di mercato degli strumenti di capitale (rischio azionario);
c)
la sensibilità del valore delle attività, delle passività e degli strumenti finanziari a variazioni del livello o della volatilità dei prezzi di mercato dei beni immobili (rischio immobiliare);
d)
la sensibilità del valore delle attività, delle passività e degli strumenti finanziari a variazioni del livello o della volatilità degli spread di credito rispetto alla struttura per scadenze dei tassi di interesse privi di rischio (rischio di spread);
e)
la sensibilità del valore delle attività, delle passività e degli strumenti finanziari a variazioni del livello o della volatilità dei tassi di cambio delle valute (rischio valutario);
f)
i rischi aggiuntivi per l’impresa di assicurazione o di riassicurazione derivanti o dalla mancanza di diversificazione del portafoglio delle attività o da grandi esposizioni al rischio di inadempimento da parte di un unico emittente di titoli o di un gruppo di emittenti collegati (concentrazioni del rischio di mercato).
6. Il modulo del rischio di inadempimento della controparte riflette le possibili perdite dovute all’inadempimento imprevisto o al deterioramento del merito di credito delle controparti e dei debitori delle imprese di assicurazione e di riassicurazione nel corso dei successivi dodici mesi. Il modulo del rischio di inadempimento della controparte copre i contratti di attenuazione del rischio, quali gli accordi di riassicurazione, le cartolarizzazioni e i derivati, nonché i crediti nei confronti di intermediari e qualsiasi altra esposizione non coperta nel sottomodulo del rischio di spread. Il modulo tiene adeguatamente conto delle garanzie collaterali o di altro genere detenute dall’impresa di assicurazione o di riassicurazione o per suo conto e dei rischi ivi associati.
Per ciascuna controparte, il modulo del rischio di inadempimento della controparte tiene conto dell’esposizione al rischio di controparte globale dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione in questione nei confronti di tale controparte, indipendentemente dalla forma giuridica delle sue obbligazioni contrattuali rispetto a tale impresa.
Articolo 106
Calcolo del sottomodulo del rischio azionario: meccanismo di aggiustamento simmetrico
1. Il sottomodulo del rischio azionario calcolato secondo la formula standard comprende un aggiustamento simmetrico al fabbisogno di capitale proprio applicato per coprire il rischio derivante dalle variazioni del livello dei prezzi azionari.
2. L’aggiustamento simmetrico apportato al fabbisogno standard di capitale proprio, calibrato conformemente all’articolo 104, paragrafo 4, a copertura dei rischi derivanti dalle variazioni del livello dei prezzi azionari si basa su una funzione del livello attuale di un indice azionario adeguato e di un livello medio ponderato di tale indice. La media ponderata è calcolata su un periodo di tempo adeguato che è lo stesso per tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione.
3. L’aggiustamento simmetrico apportato al fabbisogno standard di capitale proprio a copertura dei rischi derivanti dalle variazioni del livello dei prezzi azionari non si traduce nell’applicazione di un fabbisogno standard di capitale proprio inferiore o superiore di più di 10 punti percentuali rispetto al fabbisogno standard di capitale proprio.
Articolo 107
Requisito patrimoniale per il rischio operativo
1. Il requisito patrimoniale per il rischio operativo riflette i rischi operativi nella misura in cui non siano già coperti nei moduli di rischio di cui all’articolo 104. Tale requisito è calibrato conformemente all’articolo 101, paragrafo 3.
2. Per quanto riguarda i contratti di assicurazione vita in cui il rischio di investimento è sopportato dai contraenti, il calcolo del requisito patrimoniale per il rischio operativo tiene conto dell’importo delle spese annuali sostenute in relazione a tali obbligazioni di assicurazione.
3. Per quanto riguarda le operazioni di assicurazione e di riassicurazione diverse da quelle di cui al paragrafo 2, il calcolo del requisito patrimoniale per il rischio operativo tiene conto del volume di tali operazioni in termini di premi acquisiti e di riserve tecniche detenute in relazione a tali obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione. In questo caso il requisito patrimoniale per il rischio operativo non supera il 30 % del requisito patrimoniale di solvibilità di base relativo a tali operazioni di assicurazione e di riassicurazione.
Articolo 108
Aggiustamento per la capacità di assorbimento di perdite delle riserve tecniche e delle imposte differite
L’aggiustamento per la capacità di assorbimento di perdite delle riserve tecniche e delle imposte differite di cui all’articolo 103, lettera c), riflette la compensazione potenziale di perdite inattese tramite una riduzione simultanea delle riserve tecniche o delle imposte differite o una combinazione delle due.
Tale aggiustamento tiene conto dell’effetto di attenuazione del rischio esercitato dalle future partecipazioni agli utili a carattere discrezionale dei contratti di assicurazione nella misura in cui le imprese di assicurazione e di riassicurazione possano dimostrare che la riduzione di tali partecipazioni possa essere utilizzata per coprire perdite inattese al loro verificarsi. L’effetto di attenuazione del rischio esercitato dalle future partecipazioni agli utili a carattere discrezionale non supera la somma delle riserve tecniche e delle imposte differite relative a tali partecipazioni.
Ai fini del secondo comma il valore delle future partecipazioni agli utili a carattere discrezionale in circostanze avverse è raffrontato al valore di tali partecipazioni in base alle ipotesi sottese al calcolo della migliore stima.
Articolo 109
Semplificazioni della formula standard
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono utilizzare un calcolo semplificato per un sottomodulo o modulo di rischio specifico quando la natura, la portata e la complessità dei rischi cui sono esposte lo giustifichino e quando sarebbe sproporzionato imporre a tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione di applicare il calcolo standardizzato.
I calcoli semplificati sono calibrati conformemente all’articolo 101, paragrafo 3.
Articolo 110
Scostamenti significativi dalle ipotesi sottese al calcolo della formula standard
Qualora sia inappropriato calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità conformemente alla formula standard, come previsto alla sottosezione 2, perché il profilo di rischio dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione in questione si discosta significativamente dalle ipotesi sottese al calcolo della formula standard, le autorità di vigilanza possono richiedere all’impresa interessata, con decisione motivata, di sostituire un sottogruppo dei parametri utilizzati nel calcolo della formula standard con dei parametri specifici di tale impresa in sede di calcolo dei moduli del rischio di sottoscrizione per l’assicurazione vita, per l’assicurazione non vita e per l’assicurazione malattia, come da articolo 104, paragrafo 7. Tali parametri specifici sono calcolati in modo tale da assicurare che l’impresa ottemperi all’articolo 101, paragrafo 3.
Articolo 111
Misure di attuazione
1. Per garantire che sia applicato lo stesso trattamento a tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione che calcolano il requisito patrimoniale di solvibilità sulla base della formula standard o per tenere conto degli sviluppi del mercato, la Commissione adotta misure di attuazione che stabiliscono quanto segue:
a)
una formula standard, conformemente alle disposizioni dell’articolo 101 e degli articoli da 103 a 109;
b)
gli eventuali sottomoduli necessari o che coprono più accuratamente i rischi che rientrano nei rispettivi moduli di rischio di cui all’articolo 104 e qualsiasi aggiornamento successivo;
c)
i metodi, le ipotesi e i parametri standard da utilizzare per il calcolo di ciascuno dei moduli di rischio o sottomoduli del requisito patrimoniale di solvibilità di base di cui agli articoli 104, 105 e 304, il meccanismo di aggiustamento simmetrico e il periodo di tempo appropriato, espresso in numero di mesi, di cui all’articolo 106, nonché l’impostazione idonea per integrare il metodo di cui all’articolo 304 nel requisito patrimoniale di solvibilità calcolato conformemente alla formula standard.
d)
i parametri di correlazione, compresi, se necessario, quelli esposti all’allegato IV, e le procedure per il loro aggiornamento;
e)
laddove le imprese di assicurazione e di riassicurazione utilizzano tecniche di attenuazione del rischio, i metodi e le ipotesi da utilizzare per valutare le modifiche del profilo di rischio dell’impresa interessata e aggiustare il calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità;
f)
i criteri qualitativi che le tecniche di attenuazione del rischio di cui alla lettera e) devono soddisfare per garantire che il rischio sia stato effettivamente trasferito ad un terzo;
g)
i metodi e i parametri da utilizzare per la valutazione del requisito patrimoniale per il rischio operativo di cui all’articolo 107, compresa la percentuale di cui all’articolo 107, paragrafo 3;
h)
i metodi e gli aggiustamenti da utilizzare per riflettere la portata limitata della diversificazione del rischio delle imprese di assicurazione e di riassicurazione correlato ai fondi separati;
i)
il metodo da utilizzare per calcolare l’aggiustamento per la capacità di assorbimento di perdite delle riserve tecniche o delle imposte differite di cui all’articolo 108;
j)
il sottoinsieme dei parametri standard nei moduli del rischio di sottoscrizione per l’assicurazione vita, per l’assicurazione non vita e per l’assicurazione malattia che può essere sostituito da parametri specifici dell’impresa come previsto all’articolo 104, paragrafo 7;
k)
i metodi standardizzati che l’impresa di assicurazione o di riassicurazione deve utilizzare per calcolare i parametri specifici dell’impresa di cui alla lettera j) e tutti i criteri inerenti alla completezza, all’accuratezza e all’adeguatezza dei dati utilizzati che devono essere soddisfatti anteriormente al rilascio dell’approvazione da parte dell’autorità di vigilanza;
l)
i calcoli semplificati per specifici sottomoduli e moduli di rischio nonché i criteri che le imprese di assicurazione e di riassicurazione, comprese le imprese di assicurazione e di riassicurazione captive, sono tenute a soddisfare per avere diritto ad utilizzare ciascuna di tali semplificazioni, come previsto all’articolo 109;
m)
l’impostazione da adottare nei confronti delle imprese partecipate ai sensi dell’articolo 212 nel calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità, in particolare nel calcolo del sottomodulo del rischio azionario di cui all’articolo 105, paragrafo 5, tenendo conto della probabile riduzione della volatilità del valore di dette imprese partecipate derivante dalla natura strategica di tali investimenti e dall’influenza esercitata dall’impresa partecipante su dette imprese partecipate.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
2. La Commissione può adottare misure di attuazione che stabiliscono limiti quantitativi e criteri in materia di ammissibilità delle attività per far fronte a rischi che non sono adeguatamente coperti da un sottomodulo. Tali misure di attuazione si applicano alle attività di copertura delle riserve tecniche, escluse le attività detenute in relazione ai contratti di assicurazione vita in cui il rischio di investimento è sopportato dai contraenti. La Commissione sottopone a revisione tali misure alla luce degli sviluppi della formula standard e dei mercati finanziari.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Sottosezione 3
Requisito patrimoniale di solvibilità - modelli interni completi e parziali
Articolo 112
Disposizioni generali per l’approvazione dei modelli interni completi e parziali
1. Gli Stati membri garantiscono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione possano calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità utilizzando un modello interno completo o parziale approvato dalle autorità di vigilanza.
2. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono utilizzare modelli interni parziali per il calcolo di uno o più elementi seguenti:
a)
uno o più moduli di rischio, o sottomoduli, del requisito patrimoniale di solvibilità di base di cui agli articoli 104 e 105;
b)
il requisito patrimoniale per il rischio operativo di cui all’articolo 107;
c)
l’aggiustamento di cui all’articolo 108.
In aggiunta, modelli parziali possono essere applicati a tutta l’attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione o solo ad uno o più settori di attività rilevanti.
3. In qualsiasi domanda di approvazione, le imprese di assicurazione e di riassicurazione presentano quanto meno prove documentali a dimostrazione del fatto che il loro modello interno soddisfa i requisiti di cui agli articoli da 120 a 125.
Quando la domanda di approvazione si riferisce ad un modello interno parziale, i requisiti di cui agli articoli da 120 a 125 sono adeguati per tenere conto dell’ambito limitato di applicazione del modello.
4. Le autorità di vigilanza decidono in merito alla domanda entro sei mesi dal ricevimento della richiesta completa.
5. Le autorità di vigilanza approvano la domanda solo se sono convinte che i sistemi di identificazione, misurazione, monitoraggio, gestione e segnalazione dei rischi dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione sono adeguati ed in particolare che il modello interno soddisfa i requisiti di cui al paragrafo 3.
6. La decisione delle autorità di vigilanza di respingere la domanda di utilizzo di un modello interno riporta l’indicazione dei motivi sui quali si basa.
7. Dopo l’approvazione ad utilizzare un modello interno da parte delle autorità di vigilanza, le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono, con decisione motivata, essere tenute a fornire alle autorità di vigilanza una stima del requisito patrimoniale di solvibilità calcolato conformemente alla formula standard di cui alla sottosezione 2.
Articolo 113
Disposizioni specifiche per l’approvazione dei modelli interni parziali
1. Un modello interno parziale è approvato dalle autorità di vigilanza solo se soddisfa i criteri di cui all’articolo 112 e le seguenti condizioni aggiuntive:
a)
il suo ambito limitato di applicazione è adeguatamente motivato dall’impresa;
b)
il requisito patrimoniale di solvibilità che ne risulta riflette in maniera più appropriata il profilo di rischio dell’impresa ed in particolare è conforme ai principi di cui alla sottosezione 1;
c)
la sua struttura è coerente con i principi di cui alla sottosezione 1, in modo tale che sia possibile la sua piena integrazione nella formula standard del requisito patrimoniale di solvibilità.
2. Quando valutano una domanda di utilizzazione di un modello interno parziale che si applica solo a taluni sottomoduli di un modulo di rischio specifico o solo a taluni dei settori di attività di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione per quanto concerne un modulo di rischio specifico o a parti di entrambi, le autorità di vigilanza possono richiedere all’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata di presentare un piano di transizione realistico per l’estensione dell’ambito di applicazione del modello.
Il piano di transizione indica il modo in cui l’impresa di assicurazione o di riassicurazione intende estendere l’ambito di applicazione del modello ad altri sottomoduli o settori di attività per garantire che il modello copra una parte predominante delle sue operazioni di assicurazione per quanto concerne tale modulo di rischio specifico.
Articolo 114
Misure di attuazione
La Commissione adotta misure di attuazione che stabiliscono quanto segue:
1)
la procedura da seguire per l’approvazione di un modello interno;
2)
gli adeguamenti da apportare agli standard di cui agli articoli da 120 a 125 per tenere conto dell’ambito di applicazione limitato del modello interno parziale.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 115
Politica per la modifica dei modelli interni completi e parziali
Nell’ambito del processo di approvazione iniziale di un modello interno, le autorità di vigilanza approvano una politica per la modifica del modello d’impresa di assicurazione o di riassicurazione. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono modificare il loro modello interno conformemente a tale politica.
Tale politica comprende la specificazione delle modifiche minori e delle modifiche rilevanti apportate al modello interno.
Le modifiche rilevanti al modello interno, così come le modifiche a tale politica, sono sempre soggette all’approvazione preliminare dell’autorità di vigilanza, come previsto all’articolo 112.
Le modifiche minori al modello interno non sono soggette all’approvazione preliminare dell’autorità di vigilanza nella misura in cui sono conformi a tale politica.
Articolo 116
Responsabilità degli organi amministrativi, direttivi o di vigilanza
Gli organi amministrativi, direttivi o di vigilanza delle imprese di assicurazione e di riassicurazione autorizzano la domanda di approvazione del modello interno da presentare alle autorità di vigilanza di cui all’articolo 112 nonché la domanda di approvazione di eventuali modifiche rilevanti apportate successivamente a tale modello.
L’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza ha la responsabilità di porre in essere sistemi che garantiscano che il modello interno funzioni adeguatamente su base continuativa.
Articolo 117
Ritorno alla formula standard
Dopo aver ricevuto l’approvazione conformemente all’articolo 112, le imprese di assicurazione e di riassicurazione non ritornano a calcolare la totalità o una parte del requisito patrimoniale di solvibilità conformemente alla formula standard, come previsto alla sottosezione 2, salvo in circostanze debitamente motivate e previa approvazione delle autorità di vigilanza.
Articolo 118
Non conformità del modello interno
1. Se, dopo avere ricevuto l’approvazione delle autorità di vigilanza ad utilizzare un modello interno, le imprese di assicurazione e di riassicurazione cessano di rispettare i requisiti di cui agli articoli da 120 a 125, esse presentano senza indugio alle autorità di vigilanza un piano per il ripristino della conformità entro un periodo di tempo ragionevole o dimostrano che l’effetto della non conformità è irrilevante.
2. Qualora le imprese di assicurazione e di riassicurazione non riescano ad attuare il piano di cui al paragrafo 1, le autorità di vigilanza possono imporre alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di ritornare a calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità conformemente alla formula standard, come previsto alla sottosezione 2.
Articolo 119
Scostamenti significativi dalle ipotesi sottese al calcolo della formula standard
Qualora sia inappropriato calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità conformemente alla formula standard, come previsto alla sottosezione 2, perché il profilo di rischio dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione in questione si discosta significativamente dalle ipotesi sottese al calcolo della formula standard, le autorità di vigilanza possono richiedere all’impresa interessata, con decisione motivata, di utilizzare un modello interno per calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità o i moduli di rischio rilevanti di quest’ultimo.
Articolo 120
Prova dell’utilizzo
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione dimostrano che il modello interno è ampiamente utilizzato e svolge un ruolo importante nel loro sistema di governance di cui agli articoli da 41 a 50, in particolare:
a)
nel loro sistema di gestione dei rischi di cui all’articolo 44 e nei loro processi decisionali;
b)
nei loro processi di valutazione e di allocazione del capitale economico e di solvibilità, compresa la valutazione di cui all’articolo 45.
Inoltre le imprese di assicurazione e di riassicurazione dimostrano che la frequenza del calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità tramite il modello interno è coerente con la frequenza con la quale utilizzano il loro modello interno per le altre finalità di cui al primo comma.
L’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza ha la responsabilità di garantire la costante adeguatezza della struttura e del funzionamento del modello interno e di assicurare che il modello interno continui a riflettere in maniera appropriata il profilo di rischio dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata.
Articolo 121
Standard di qualità statistica
1. Il modello interno, ed in particolare il calcolo della distribuzione di probabilità prevista ad esso sottesa, è conforme ai criteri di cui ai paragrafi da 2 a 9.
2. I metodi utilizzati per calcolare la distribuzione di probabilità prevista sono basati su tecniche attuariali e statistiche adeguate, applicabili e pertinenti e sono coerenti con i metodi utilizzati per calcolare le riserve tecniche.
I metodi utilizzati per calcolare la distribuzione di probabilità prevista sono basati su informazioni attuali e credibili e su ipotesi realistiche.
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione sono in grado di giustificare alle autorità di vigilanza le ipotesi sottese al loro modello interno.
3. I dati utilizzati per il modello interno sono accurati, completi e adeguati.
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione aggiornano almeno annualmente le serie di dati utilizzati nel calcolo della distribuzione di probabilità prevista.
4. Non è prescritto alcun metodo particolare per il calcolo della distribuzione di probabilità prevista.
Indipendentemente dal metodo di calcolo scelto, la capacità del modello interno di classificare i rischi è sufficiente a garantire che sia ampiamente utilizzato e svolga un ruolo importante nel sistema di governance delle imprese di assicurazione e di riassicurazione, in particolare nel loro sistema di gestione dei rischi e nei processi decisionali nonché nell’allocazione del capitale conformemente all’articolo 120.
Il modello interno copre tutti i rischi sostanziali ai quali sono esposte le imprese di assicurazione e di riassicurazione. I modelli interni coprono quanto meno i rischi di cui all’articolo 101, paragrafo 4.
5. Per quanto concerne gli effetti di diversificazione, le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono tenere conto nel loro modello interno delle dipendenze all’interno e tra le categorie di rischio, purché le autorità di vigilanza giudichino adeguato il sistema utilizzato per misurare tali effetti di diversificazione.
6. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono tenere pienamente conto dell’effetto delle tecniche di attenuazione del rischio nel loro modello interno nella misura in cui tale modello rifletta adeguatamente il rischio di credito e altri rischi derivanti dall’uso delle tecniche di attenuazione del rischio.
7. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione valutano accuratamente nei loro modelli interni i rischi particolari connessi alle garanzie finanziarie e alle opzioni contrattuali, laddove siano sostanziali. Esse valutano altresì i rischi connessi sia con le opzioni esistenti per i contraenti che con le opzioni contrattuali esistenti per le imprese di assicurazione e di riassicurazione. A tal fine tengono conto dell’impatto che le future variazioni delle condizioni finanziarie e non finanziarie possono avere sull’esercizio di tali opzioni.
8. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono tenere conto, nel loro modello interno, delle future misure di gestione che prevedono ragionevolmente di attuare in circostanze specifiche.
Nel caso di cui al primo comma, l’impresa interessata prende in considerazione i tempi necessari per l’attuazione di tali misure.
9. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione tengono conto nel loro modello interno di tutti i pagamenti che prevedono di effettuare a favore di contraenti e beneficiari, indipendentemente dal fatto che questi pagamenti siano o meno contrattualmente garantiti.
Articolo 122
Standard di calibrazione
1. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione possono utilizzare per i modelli interni un periodo di tempo o una misura di rischio diversi da quelli di cui all’articolo 101, paragrafo 3, nella misura in cui le risultanze del modello interno possano essere utilizzate da tali imprese per calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità in modo da fornire ai contraenti e ai beneficiari un livello di protezione equivalente a quello di cui all’articolo 101.
2. Laddove possibile, le imprese di assicurazione e di riassicurazione derivano il requisito patrimoniale di solvibilità direttamente dalla distribuzione di probabilità prevista prodotta dal loro modello interno, utilizzando la misura del valore a rischio di cui all’articolo 101, paragrafo 3.
3. Quando le imprese di assicurazione e di riassicurazione non possono derivare il requisito patrimoniale di solvibilità direttamente dalla distribuzione di probabilità prevista prodotta dal loro modello interno, le autorità di vigilanza possono autorizzare l’uso di approssimazioni nel processo di calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità nella misura in cui tali imprese possano dimostrare alle autorità di vigilanza che i contraenti beneficiano di un livello di tutela equivalente a quello di cui all’articolo 101.
4. Le autorità di vigilanza possono imporre alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di applicare il loro modello interno a portafogli di riferimento rilevanti, utilizzando ipotesi basate su dati esterni anziché interni, per verificare la calibrazione del modello interno e per controllare che le sue specifiche siano in linea con la prassi di mercato generalmente accettata.
Articolo 123
Assegnazione di utili e perdite
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione esaminano almeno una volta all’anno le cause e le fonti degli utili e delle perdite per ciascuno dei principali settori di attività.
Esse dimostrano come la categorizzazione dei rischi scelta nel modello interno spieghi le cause e le fonti degli utili e delle perdite. La categorizzazione dei rischi e l’attribuzione degli utili e delle perdite riflettono il profilo di rischio delle imprese di assicurazione e di riassicurazione.
Articolo 124
Standard di convalida
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione prevedono un ciclo regolare di convalida del loro modello interno, che include il monitoraggio del suo buon funzionamento, il riesame della continua adeguatezza delle sue specifiche e il raffronto delle sue risultanze con i dati tratti dall’esperienza.
La procedura di convalida del modello interno include un processo statistico efficace che consenta alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di dimostrare alle loro autorità di vigilanza che i requisiti patrimoniali che risultano da tale modello sono appropriati.
I metodi statistici utilizzati verificano l’appropriatezza della distribuzione di probabilità prevista non soltanto rispetto all’esperienza passata, ma anche rispetto a tutti i nuovi dati rilevanti e alle nuove informazioni relativi ad essa.
La procedura di convalida del modello interno include un’analisi della sua stabilità ed in particolare la verifica della sensibilità delle sue risultanze a variazioni delle principali ipotesi sottostanti. Essa include altresì la valutazione dell’accuratezza, della completezza e dell’adeguatezza dei dati utilizzati nel modello interno.
Articolo 125
Standard in materia di documentazione
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione documentano la struttura e i dettagli operativi del loro modello interno.
La documentazione dimostra l’osservanza degli articoli da 120 a 124.
La documentazione fornisce un quadro dettagliato della teoria, delle ipotesi e della base matematica ed empirica che sottendono il modello interno.
La documentazione indica eventuali circostanze in cui il modello interno non funziona in modo efficace.
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione documentano tutte le modifiche rilevanti apportate al loro modello interno conformemente all’articolo 115.
Articolo 126
Modelli e dati esterni
L’utilizzazione di un modello o di dati provenienti da terzi non giustifica l’esenzione da alcuno dei requisiti che si applicano ai modelli interni conformemente agli articoli da 120 a 125.
Articolo 127
Misure di attuazione
Per garantire un’impostazione armonizzata in materia di uso dei modelli interni in tutta la Comunità e per migliorare la valutazione del profilo di rischio e la gestione dell’attività delle imprese di assicurazione e di riassicurazione, la Commissione adotta misure di attuazione degli articoli da 120 a 126.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Sezione 5
Requisito patrimoniale minimo
Articolo 128
Disposizioni generali
Gli Stati membri esigono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione detengano fondi propri di base ammissibili tali da coprire il requisito patrimoniale minimo.
Articolo 129
Calcolo del requisito patrimoniale minimo
1. Il requisito patrimoniale minimo è calcolato conformemente ai seguenti principi:
a)
è calcolato in modo chiaro e semplice, al fine di garantire la possibilità di una revisione;
b)
corrisponde ad un importo di fondi propri di base ammissibili al di sotto del quale i contraenti e i beneficiari sarebbero esposti ad un livello di rischio inaccettabile qualora alle imprese di assicurazione e di riassicurazione fosse consentito di continuare la propria attività;
c)
la funzione lineare di cui al paragrafo 2, utilizzata per calcolare il requisito patrimoniale minimo, è calibrata sul valore a rischio dei fondi propri di base dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione con un livello di confidenza dell’85 % su un periodo di un anno;
d)
il suo minimo assoluto è pari a:
i)
2 200 000 EUR per le imprese di assicurazione non vita, comprese le imprese di assicurazione captive, salvo il caso in cui sia coperta la totalità o parte dei rischi compresi in uno dei rami da 10 a 15 elencati all’allegato I, parte A, nel qual caso non può essere inferiore a 3 200 000 EUR;
ii)
3 200 000 EUR per le imprese di assicurazione vita, comprese le imprese di assicurazione captive;
iii)
3 200 000 EUR per le imprese di riassicurazione, ad eccezione delle imprese di riassicurazione captive, per le quali il requisito patrimoniale minimo non può essere inferiore a 1 000 000 EUR;
iv)
la somma degli importi di cui ai punti i) e ii) per le imprese di assicurazione di cui all’articolo 73, paragrafo 5.
2. Fatto salvo il paragrafo 3, il requisito patrimoniale minimo è calcolato come funzione lineare di un insieme o sottoinsieme delle seguenti variabili: riserve tecniche, premi contabilizzati, capitale a rischio, imposte differite e costi amministrativi dell’impresa. Le variabili utilizzate sono calcolate al netto della riassicurazione.
3. Fatto salvo il paragrafo 1, lettera d), il requisito patrimoniale minimo non può scendere al di sotto del 25 % né superare il 45 % del requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa, calcolato conformemente al capo VI, sezione 4, sottosezioni 2 o 3, e incluse eventuali maggiorazioni del capitale imposte a norma dell’articolo 37.
Gli Stati membri consentono alle loro autorità di vigilanza, per un periodo che termina non più tardi del 31 ottobre 2014, di esigere che un’impresa di assicurazione o di riassicurazione applichi le percentuali di cui al primo comma esclusivamente al requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa, calcolato conformemente al capo VI, sezione 4, sottosezione 2.
4. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione calcolano il loro requisito patrimoniale minimo almeno ogni tre mesi e comunicano il risultato di tale calcolo alle autorità di vigilanza.
Se uno dei limiti di cui al paragrafo 3 determina il requisito patrimoniale minimo di un’impresa, quest’ultima fornisce all’autorità di vigilanza le informazioni che consentano un’adeguata comprensione della relativa motivazione.
5. Entro il 31 ottobre 2017, la Commissione trasmette al Parlamento europeo e al comitato europeo delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali, istituito dalla decisione 2004/9/CE della Commissione (35), una relazione sulle norme degli Stati membri e sulle prassi delle autorità di vigilanza adottate ai sensi dei paragrafi da 1 a 4.
Tale relazione riferisce in particolare sull’uso e sul livello delle percentuali massime e minime di cui al paragrafo 3 e sugli eventuali problemi incontrati dalle autorità di vigilanza e dalle imprese nell’applicazione del presente articolo.
Articolo 130
Misure di attuazione
La Commissione adotta misure di attuazione che specificano le modalità per il calcolo del requisito patrimoniale minimo di cui agli articoli 128 e 129.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 131
Disposizioni transitorie riguardanti il rispetto del requisito patrimoniale minimo
In deroga agli articoli 139 e 144, le imprese di assicurazione e di riassicurazione che, al 31 ottobre 2012, rispettano il margine di solvibilità richiesto di cui all’articolo 28 della direttiva 2002/83/CE, all’articolo 16 bis della direttiva 73/239/CEE o rispettivamente all’articolo 37, 38 o 39 della direttiva 2005/68/CE, ma non detengono fondi propri di base ammissibili sufficienti per coprire il requisito patrimoniale minimo, si conformano all’articolo 128 entro il 31 ottobre 2013.
Se l’impresa in questione non si conforma all’articolo 128 entro la data di cui al primo comma, la sua autorizzazione è revocata nel rispetto delle procedure applicabili previste dalla legislazione nazionale.
Sezione 6
Investimenti
Articolo 132
Principio della persona prudente
1. Gli Stati membri garantiscono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione investano tutte le loro attività conformemente al principio della persona prudente, come specificato ai paragrafi 2, 3 e 4.
2. Per quanto riguarda il portafoglio delle attività nel suo insieme, le imprese di assicurazione e di riassicurazione investono soltanto in attività e strumenti dei quali possano identificare, misurare, monitorare, gestire, controllare e segnalare adeguatamente i rischi, tenendone opportunamente conto nella valutazione del fabbisogno di solvibilità globale a norma dell’articolo 45, paragrafo 1, secondo comma, lettera a).
Tutte le attività, in particolare quelle che coprono il requisito patrimoniale minimo e il requisito patrimoniale di solvibilità, sono investite in modo tale da garantire la sicurezza, la qualità, la liquidità e la redditività del portafoglio nel suo insieme. Inoltre, la localizzazione di tali attività è tale da assicurare la loro disponibilità.
Le attività detenute a copertura delle riserve tecniche sono altresì investite in modo adeguato alla natura e alla durata delle passività assicurative e riassicurative. Tali attività sono investite nel migliore interesse di tutti i contraenti e beneficiari, tenendo conto di ogni obiettivo politico dichiarato.
In caso di conflitto di interessi, le imprese di assicurazione, o l’entità che ne gestisce il portafoglio di attività, garantiscono che l’investimento sia realizzato nel migliore interesse dei contraenti e dei beneficiari.
3. Fatto salvo il paragrafo 2, per quanto riguarda le attività detenute in relazione ai contratti di assicurazione vita in cui il rischio di investimento è sopportato dai contraenti, si applicano il secondo, terzo e quarto comma del presente paragrafo.
Qualora le prestazioni previste da un contratto siano direttamente collegate al valore delle quote di un OICVM come definito nella direttiva 85/611/CEE, oppure al valore di attività contenute in un fondo interno detenuto dall’impresa di assicurazione, generalmente suddiviso in quote, le riserve tecniche relative a tali prestazioni devono essere rappresentate con la massima approssimazione possibile dalle suddette quote o, qualora queste non siano definite, dalle suddette attività.
Qualora le prestazioni previste da un contratto siano direttamente collegate ad un indice azionario o ad altro valore di riferimento diverso da quelli di cui al secondo comma, le riserve tecniche relative a tali prestazioni devono essere rappresentate con la massima approssimazione possibile dalle quote rappresentanti il valore di riferimento oppure, qualora le quote non siano definite, da attività di adeguata sicurezza e negoziabilità che corrispondano al massimo a quelle su cui si basa il valore di riferimento.
Qualora le prestazioni di cui al secondo e terzo comma comprendano una garanzia di risultato per l’investimento o qualsiasi altra prestazione garantita, le attività detenute a copertura delle riserve tecniche addizionali corrispondenti sono soggette alle disposizioni del paragrafo 4.
4. Fatto salvo il paragrafo 2, per quanto riguarda le attività diverse da quelle di cui al paragrafo 3, si applicano i commi dal secondo al quinto del presente paragrafo.
L’uso di strumenti derivati è possibile nella misura in cui contribuiscano ad una riduzione dei rischi o agevolino un’efficace gestione del portafoglio.
Gli investimenti e le attività non ammessi alla negoziazione su un mercato finanziario regolamentato sono mantenuti a livelli prudenti.
Le attività sono adeguatamente diversificate, in modo da evitare un’eccessiva dipendenza da una particolare attività, un particolare emittente o gruppo di imprese o una particolare area geografica nonché l’accumulazione eccessiva di rischi nel portafoglio nel suo insieme.
Gli investimenti in attività di uno stesso emittente o di emittenti appartenenti allo stesso gruppo non espongono l’impresa di assicurazione ad un’eccessiva concentrazione di rischi.
Articolo 133
Libertà di investimento
1. Gli Stati membri non impongono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di investire in determinate categorie di attività.
2. Gli Stati membri non sottopongono le decisioni di investimento dell’impresa di assicurazione e di riassicurazione ovvero del suo gestore di investimenti ad alcun obbligo di approvazione preventiva o di notifica sistematica.
3. Il presente articolo non pregiudica i requisiti stabiliti dagli Stati membri per limitare i tipi di attività o i valori di riferimento a cui possono essere collegate le prestazioni. Tutte queste norme si applicano soltanto nel caso in cui il rischio di investimento sia sopportato da un contraente che sia una persona fisica e non sono più restrittive di quelle stabilite dalla direttiva 85/611/CEE.
Articolo 134
Localizzazione delle attività e divieto di impegnare attività
1. Per quanto riguarda i rischi assicurativi situati nella Comunità, gli Stati membri non esigono che le attività detenute a copertura delle riserve tecniche relative a tali rischi siano localizzate all’interno della Comunità o in un determinato Stato membro.
Inoltre, per quanto riguarda gli importi recuperabili da contratti di riassicurazione conclusi con imprese autorizzate conformemente alla presente direttiva o aventi sede in un paese terzo il cui regime di solvibilità sia ritenuto equivalente conformemente all’articolo 172, gli Stati membri non impongono che le attività rappresentative di tali importi siano situate all’interno della Comunità.
2. Gli Stati membri non mantengono in vigore né introducono per la costituzione delle riserve tecniche un sistema di accantonamenti lordi con impegno di attività a garanzia delle riserve premi e per sinistri ancora da pagare alla chiusura dell’esercizio, qualora il riassicuratore sia un’impresa di assicurazione o di riassicurazione autorizzata a norma della presente direttiva.
Articolo 135
Misure di attuazione
1. Per garantire l’applicazione uniforme della presente direttiva, la Commissione può adottare misure di attuazione che specificano requisiti qualitativi negli ambiti seguenti:
a)
l’identificazione, la misurazione, il monitoraggio, la gestione e la segnalazione dei rischi derivanti dagli investimenti di cui all’articolo 132, paragrafo 2, primo comma;
b)
l’identificazione, la misurazione, il monitoraggio, la gestione e la segnalazione dei rischi specifici derivanti dagli investimenti in strumenti derivati e attività di cui all’articolo 132, paragrafo 4, secondo comma.
2. Onde assicurare la coerenza tra settori ed eliminare il disallineamento tra gli interessi delle imprese che «confezionano» i prestiti in titoli scambiabili e altri strumenti finanziari (cedenti) e gli interessi delle imprese di assicurazione o riassicurazione che investono in tali titoli o strumenti, la Commissione adotta misure di attuazione che stabiliscono requisiti negli ambiti seguenti:
a)
requisiti che devono essere soddisfatti dalla cedente affinché un’impresa di assicurazione o di riassicurazione sia autorizzata a investire in tali titoli o strumenti emessi dopo il 1o gennaio 2011, inclusi requisiti che assicurano che la cedente trattenga un interesse economico netto non inferiore al 5 %;
b)
requisiti qualitativi che devono essere soddisfatti dalle imprese di assicurazione o di riassicurazione che investono in detti titoli o strumenti.
3. Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
CAPO VII
Imprese di assicurazione e di riassicurazione in difficoltà o in situazione irregolare
Articolo 136
Individuazione e notifica di un deterioramento delle condizioni finanziarie da parte dell’impresa di assicurazione e di riassicurazione
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione mettono in atto procedure per individuare un deterioramento delle condizioni finanziarie e notificano immediatamente alle autorità di vigilanza tale deterioramento quando si verifichi.
Articolo 137
Mancato rispetto delle riserve tecniche
Qualora un’impresa di assicurazione o di riassicurazione non si conformi alle disposizioni del capo VI, sezione 2, le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine dell’impresa possono vietare la libera disponibilità delle attività dopo aver informato della propria intenzione le autorità di vigilanza degli Stati membri ospitanti. Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine designano le attività oggetto di tali misure.
Articolo 138
Inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità
1. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione informano immediatamente l’autorità di vigilanza non appena rilevano che il requisito patrimoniale di solvibilità non è più rispettato o quando vi è il rischio che non sia rispettato nei successivi tre mesi.
2. Entro due mesi dal rilevamento dell’inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità, l’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata presenta un piano di risanamento realistico ai fini dell’approvazione da parte dell’autorità di vigilanza.
3. L’autorità di vigilanza impone all’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata di adottare i provvedimenti necessari per ristabilire, entro sei mesi dal rilevamento dell’inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità, il livello di fondi propri ammissibili tale da coprire il requisito patrimoniale di solvibilità o per ridurre il suo profilo di rischio al fine di garantire l’osservanza del requisito patrimoniale di solvibilità.
Se opportuno, l’autorità di vigilanza può estendere tale periodo di tre mesi.
4. In caso di crollo eccezionale dei mercati finanziari, l’autorità di vigilanza può estendere per un lasso di tempo adeguato il periodo fissato al paragrafo 3, secondo comma, tenendo conto di tutti i fattori pertinenti.
L’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata presenta ogni tre mesi alla sua autorità di vigilanza una relazione concernente le misure adottate e i progressi realizzati per ristabilire il livello di fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità o per ridurre il suo profilo di rischio al fine di garantire l’osservanza del requisito patrimoniale di solvibilità.
L’estensione di cui al primo comma è revocata se da suddetta relazione sui progressi realizzati si evince che non vi sono stati progressi significativi nel ristabilire il livello di fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità o nel ridurre il profilo di rischio al fine di garantire l’osservanza del requisito patrimoniale di solvibilità tra la data di rilevamento dell’inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità e la data di presentazione della relazione sui progressi realizzati.
5. In casi eccezionali, se ritiene che la situazione finanziaria dell’impresa interessata stia per degradarsi ulteriormente, l’autorità di vigilanza può anche limitare o vietare la libera disponibilità delle attività di tale impresa. Tale autorità di vigilanza informa di tutte le misure che ha adottato le autorità di vigilanza degli Stati membri ospitanti. Tali autorità, a richiesta dell’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine, adottano le stesse misure. L’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine designa le attività oggetto di tali misure.
Articolo 139
Inosservanza del requisito patrimoniale minimo
1. Le imprese di assicurazione e di riassicurazione informano immediatamente l’autorità di vigilanza qualora rilevino che il requisito patrimoniale minimo non è più rispettato o quando vi è il rischio che non sia rispettato nei successivi tre mesi.
2. Entro un mese dal rilevamento dell’inosservanza del requisito patrimoniale minimo, l’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata presenta, ai fini dell’approvazione da parte dell’autorità di vigilanza, un piano di finanziamento realistico a breve termine per riportare, entro tre mesi da tale rilevamento, i fondi propri di base ammissibili almeno al livello del requisito patrimoniale minimo o per ridurre il suo profilo di rischio al fine di garantire l’osservanza del requisito patrimoniale minimo.
3. L’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine può inoltre restringere o vietare la libera disponibilità delle attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione. Essa ne informa le autorità di vigilanza degli Stati membri ospitanti. A richiesta dell’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine, tali autorità adottano le stesse misure. L’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine designa le attività oggetto di tali misure.
Articolo 140
Divieto della libera disponibilità delle attività situate nel territorio di uno Stato membro
Gli Stati membri adottano le misure necessarie per poter vietare in conformità della propria legislazione nazionale la libera disponibilità delle attività situate sul loro territorio, su richiesta, nei casi previsti agli articoli da 137 a 139 e all’articolo 144, paragrafo 2, dello Stato membro di origine dell’impresa, il quale precisa le attività che devono formare oggetto di tali misure.
Articolo 141
Poteri di vigilanza in caso di deterioramento delle condizioni finanziarie
Fatti salvi gli articoli 138 e 139, se la solvibilità dell’impresa continua a deteriorarsi, le autorità di vigilanza hanno il potere di adottare tutte le misure necessarie per salvaguardare gli interessi dei contraenti in caso di contratti di assicurazione o il rispetto delle obbligazioni derivanti da contratti di riassicurazione.
Tali misure sono proporzionate e pertanto riflettono il livello e la durata del deterioramento della solvibilità dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata.
Articolo 142
Piano di risanamento e piano di finanziamento
1. Il piano di risanamento di cui all’articolo 138, paragrafo 2 e il piano di finanziamento di cui all’articolo 139, paragrafo 2 includono quanto meno le indicazioni o giustificazioni riguardanti quanto segue:
a)
le previsioni relative alle spese di gestione, in particolare le spese generali correnti e le provvigioni;
b)
le previsioni di entrata e di spesa, sia per le operazioni dirette e per le operazioni di riassicurazione attiva sia per le operazioni di riassicurazione passiva;
c)
la probabile situazione di tesoreria;
d)
le previsioni relative ai mezzi finanziari destinati alla copertura delle riserve tecniche, del requisito patrimoniale di solvibilità e del requisito patrimoniale minimo;
e)
la politica di riassicurazione nel suo complesso.
2. Ove abbiano chiesto un piano di risanamento di cui all’articolo 138, paragrafo 2, o un piano di finanziamento di cui all’articolo 139, paragrafo 2, a norma del paragrafo 1 del presente articolo, le autorità di vigilanza si astengono dal rilasciare un attestato conformemente all’articolo 39, fintantoché ritengano che i diritti dei contraenti o gli impegni contrattuali dell’impresa di riassicurazione siano a rischio.
Articolo 143
Misure di attuazione
La Commissione adotta misure di attuazione che specificano i fattori da tenere in considerazione ai fini dell’applicazione dell’articolo 138, paragrafo 4, compreso l’opportuno periodo di tempo massimo, espresso in numero totale di mesi, che è lo stesso per tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione, come menzionato dall’articolo 138, paragrafo 4, primo comma.
Qualora sia necessario rafforzare la convergenza, la Commissione può adottare misure di attuazione che fissano ulteriori specifiche per quanto riguarda il piano di risanamento di cui all’articolo 138, paragrafo 2, il piano di finanziamento di cui all’articolo 139, paragrafo 2, e per quanto riguarda l’articolo 141, evitando con cura effetti prociclici.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 144
Revoca dell’autorizzazione
1. L’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine può revocare un’autorizzazione concessa ad un’impresa di assicurazione o di riassicurazione nei casi seguenti:
a)
l’impresa interessata non fa uso dell’autorizzazione entro dodici mesi, vi rinuncia espressamente o cessa di esercitare la propria attività per un periodo superiore a sei mesi, a meno che lo Stato membro interessato non preveda in tali casi la decadenza dell’autorizzazione;
b)
l’impresa interessata non soddisfa più le condizioni per l’autorizzazione;
c)
l’impresa interessata viene gravemente meno agli obblighi che le incombono in virtù della normativa ad essa applicabile.
L’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine revoca un’autorizzazione accordata a un’impresa di assicurazione o di riassicurazione nel caso in cui quest’ultima non rispetti il requisito patrimoniale minimo e l’autorità di vigilanza ritenga che il piano di finanziamento presentato sia manifestamente inadeguato o che l’impresa interessata non rispetti il piano approvato entro tre mesi dal rilevamento dell’inosservanza del requisito patrimoniale minimo.
2. L’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine informa della revoca o della decadenza dell’autorizzazione le autorità di vigilanza degli altri Stati membri, le quali adottano opportune misure onde impedire all’impresa di assicurazione o di riassicurazione di dare inizio a nuove operazioni sul loro territorio.
L’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine adotta inoltre, con il concorso delle autorità in questione, ogni misura atta a salvaguardare gli interessi degli assicurati, e in particolare restringe la libera disponibilità delle attività dell’impresa di assicurazione, in conformità dell’articolo 140.
3. Qualsiasi decisione di revoca dell’autorizzazione è motivata in modo preciso e notificata all’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata.
CAPO VIII
Libertà di stabilimento e libera prestazione di servizi
Sezione 1
Stabilimento di imprese di assicurazione
Articolo 145
Condizioni per lo stabilimento di una succursale
1. Gli Stati membri garantiscono che ogni impresa di assicurazione che intenda stabilire una succursale nel territorio di un altro Stato membro ne dia notifica all’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine.
È assimilata ad una succursale qualsiasi presenza permanente di un’impresa nel territorio di uno Stato membro, anche se questa presenza non ha assunto la forma di una succursale, ma si esercita per mezzo di un semplice ufficio gestito dal personale proprio dell’impresa o da una persona indipendente ma incaricata di agire in permanenza per conto dell’impresa come farebbe un’agenzia.
2. Gli Stati membri prescrivono che ogni impresa di assicurazione che intenda stabilire una succursale in un altro Stato membro alleghi alla notifica prevista al paragrafo 1 le informazioni seguenti:
a)
il nome dello Stato membro nel cui territorio intende stabilire una succursale;
b)
un programma di attività nel quale siano indicati quanto meno il tipo di operazioni che si intendono effettuare e la struttura organizzativa della succursale;
c)
il nominativo di una persona che sia dotata di poteri sufficienti ad impegnare nei confronti dei terzi l’impresa di assicurazione o, per quanto riguarda i Lloyd’s, i sottoscrittori interessati e a rappresentarla o a rappresentarli anche dinanzi alle autorità e agli organi giurisdizionali dello Stato membro ospitante («mandatario generale»);
d)
l’indirizzo nello Stato membro ospitante ove possono esserle richiesti e rilasciati i documenti, comprese tutte le comunicazioni destinate al mandatario generale.
Per quanto riguarda i Lloyd’s, in caso di controversie nello Stato membro ospitante in relazione a impegni sottoscritti, non risultano per gli assicurati difficoltà maggiori di quelle che incontrerebbero in caso di controversie analoghe sorte con imprese di tipo classico.
3. Qualora un’impresa di assicurazione non vita intenda coprire tramite la succursale i rischi classificati nel ramo 10 dell’allegato I, parte A, esclusa la responsabilità del vettore, essa presenta una dichiarazione secondo cui è divenuta membro dell’ufficio nazionale e del fondo nazionale di garanzia dello Stato membro ospitante.
4. In caso di modifica del contenuto di una delle informazioni notificate in conformità del paragrafo 2, lettera b), c) o d), l’impresa di assicurazione notifica per iscritto la modifica in questione alle autorità di vigilanza dello Stato membro di origine e dello Stato membro in cui è situata tale succursale almeno un mese prima di procedere al cambiamento, affinché le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine e le autorità di vigilanza dello Stato membro in cui è situata tale succursale possano soddisfare i rispettivi obblighi ai sensi dell’articolo 146, paragrafi 1, 2 e 3.
Articolo 146
Comunicazione delle informazioni
1. Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine, sempreché non abbiano motivo di dubitare, con riferimento al progetto in questione, dell’adeguatezza del sistema di governance o della situazione finanziaria dell’impresa di assicurazione o dei requisiti di competenza e onorabilità ai sensi dell’articolo 42 del mandatario generale, entro tre mesi a decorrere dal ricevimento delle informazioni di cui all’articolo 145, paragrafo 2, comunicano dette informazioni alle autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante e ne informano l’impresa di assicurazione interessata.
Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine attestano altresì che l’impresa di assicurazione copre il requisito patrimoniale di solvibilità e il requisito patrimoniale minimo calcolati conformemente agli articoli 100 e 129.
2. Qualora le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine rifiutino di comunicare le informazioni di cui all’articolo 145, paragrafo 2, alle autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante, esse comunicano le ragioni di tale rifiuto all’impresa di assicurazione interessata entro i tre mesi successivi al ricevimento di tutte le informazioni.
Il rifiuto o la mancata risposta è oggetto di ricorso giurisdizionale nello Stato membro di origine.
3. Prima che la succursale dell’impresa di assicurazione inizi le proprie attività, le autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante dispongono, ove applicabile, di un periodo di due mesi a decorrere dalla data di ricevimento delle informazioni di cui al paragrafo 1 per indicare all’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine le condizioni alle quali, per motivi d’interesse generale, tali attività devono essere esercitate nello Stato membro ospitante. L’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine comunica tali informazioni all’impresa di assicurazione interessata.
L’impresa di assicurazione può istituire la succursale ed iniziare l’attività dal momento in cui l’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine ha ricevuto tale comunicazione o, qualora non venga ricevuta alcuna comunicazione, dalla scadenza del termine di cui al primo comma.
Sezione 2
Libera prestazione di servizi: imprese di assicurazione
Sottosezione 1
Disposizioni generali
Articolo 147
Notifica preventiva allo Stato membro di origine
L’impresa di assicurazione che intenda svolgere per la prima volta in uno o più Stati membri le proprie attività in regime di libera prestazione di servizi è tenuta a notificarlo preventivamente alle autorità di vigilanza dello Stato membro di origine, precisando la natura dei rischi o degli impegni che si propone di coprire.
Articolo 148
Notifica da parte dello Stato membro di origine
1. Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine comunicano quanto segue, entro un mese a decorrere dalla notifica prevista all’articolo 147, allo Stato membro o agli Stati membri nel cui territorio l’impresa di assicurazione intende svolgere attività in regime di libera prestazione di servizi:
a)
un attestato indicante che l’impresa di assicurazione copre il requisito patrimoniale di solvibilità e il requisito patrimoniale minimo calcolati in conformità agli articoli 100 e 129;
b)
i rami di assicurazione che l’impresa di assicurazione è autorizzata ad esercitare;
c)
la natura dei rischi o degli impegni che l’impresa di assicurazione si propone di coprire nello Stato membro ospitante.
Allo stesso tempo, le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine informano l’impresa di assicurazione interessata di tale comunicazione.
2. Gli Stati membri nel cui territorio un’impresa di assicurazione non vita si propone di coprire in regime di prestazione di servizi i rischi classificati nel ramo 10 dell’allegato I, parte A, esclusa la responsabilità del vettore, possono esigere che l’impresa di assicurazione trasmetta quanto segue:
a)
il nominativo e l’indirizzo del rappresentante di cui all’articolo 18, paragrafo 1, lettera h);
b)
una dichiarazione secondo cui è divenuta membro dell’ufficio nazionale e del fondo nazionale di garanzia dello Stato membro ospitante.
3. Quando l’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine non trasmette le informazioni di cui al paragrafo 1 entro il termine ivi previsto, essa comunica entro lo stesso termine all’impresa di assicurazione i motivi del proprio rifiuto.
Il rifiuto o la mancata risposta è oggetto di ricorso giurisdizionale nello Stato membro di origine.
4. L’impresa di assicurazione può iniziare la propria attività a decorrere dalla data alla quale essa è stata informata della comunicazione di cui al paragrafo 1, primo comma.
Articolo 149
Modifiche della natura dei rischi o degli impegni
Ogni modifica che l’impresa di assicurazione intende apportare alle indicazioni previste dall’articolo 145 è soggetta alla procedura prevista dagli articoli 147 e 148.
Sottosezione 2
Responsabilità civile risultante dalla circolazione di autoveicoli
Articolo 150
Assicurazione obbligatoria della responsabilità civile risultante dalla circolazione di autoveicoli
1. Quando un’impresa di assicurazione non vita, tramite uno stabilimento situato in uno Stato membro, copre un rischio, diverso dalla responsabilità civile del vettore, classificato nel ramo 10 dell’allegato I, parte A, situato in un altro Stato membro, lo Stato membro ospitante esige che tale impresa entri a far parte e contribuisca al finanziamento del suo ufficio nazionale d’assicurazione e del suo fondo nazionale di garanzia.
2. Il contributo finanziario di cui al paragrafo 1 è versato soltanto per i rischi, diversi dalla responsabilità civile del vettore, classificati nel ramo 10 dell’allegato I, parte A, coperti in regime di prestazione di servizi. Tale contributo è calcolato sulla stessa base che per le imprese di assicurazione non vita che coprono tali rischi tramite uno stabilimento situato in detto Stato membro.
Il calcolo è fatto con riferimento alla raccolta premi delle imprese di assicurazione per detto ramo nello Stato membro ospitante o al numero di rischi in tale ramo coperti in tale Stato membro.
3. Lo Stato membro ospitante può imporre alle imprese di assicurazione in regime di prestazione di servizi di rispettare le proprie norme relative alla copertura di rischi aggravati che si applichino alle imprese di assicurazione non vita ivi stabilite.
Articolo 151
Non discriminazione dei richiedenti un indennizzo
Lo Stato membro ospitante esige che l’impresa di assicurazione non vita garantisca che i richiedenti un indennizzo in seguito a sinistri verificatisi nel suo territorio non si trovino in una situazione meno favorevole per il fatto che l’impresa copre un rischio, diverso dalla responsabilità civile del vettore, classificati nel ramo 10 dell’allegato I, parte A, in regime di prestazione di servizi invece che tramite uno stabilimento in detto Stato membro.
Articolo 152
Rappresentante
1. Ai fini di cui all’articolo 151, lo Stato membro ospitante esige che l’impresa di assicurazione non vita nomini un rappresentante residente o stabilito nel proprio territorio incaricato di raccogliere tutte le informazioni necessarie in relazione alle richieste di indennizzo e dotato di poteri sufficienti per rappresentare l’impresa rispetto a persone che hanno subito un danno che può dar luogo ad una richiesta di indennizzo, anche per quanto riguarda il versamento di tali indennizzi, e per rappresentarla o, se necessario, per farla rappresentare dinanzi ai tribunali e alle autorità di detto Stato membro in relazione a detti indennizzi.
Parimenti, tale rappresentante può essere chiamato a rappresentare l’impresa di assicurazione non vita dinanzi alle autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante per quanto riguarda la verifica dell’esistenza e della validità delle polizze di assicurazione sulla responsabilità civile risultante dalla circolazione di autoveicoli.
2. Lo Stato membro ospitante non esige che tale rappresentante svolga per conto dell’impresa di assicurazione non vita che l’ha nominata attività diverse da quelle indicate al paragrafo 1.
3. La nomina di tale rappresentante non costituisce di per sé apertura di succursale ai sensi dell’articolo 145.
4. Ove l’impresa di assicurazione non abbia nominato un rappresentante, gli Stati membri possono approvare che il mandatario nominato ai sensi dell’articolo 4 della direttiva 2000/26/CE assuma la funzione di rappresentante di cui al paragrafo 1 del presente articolo.
Sezione 3
Competenze delle autorità di vigilanza dello stato membro ospitante
Sottosezione 1
Assicurazione
Articolo 153
Lingua
Le autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante possono esigere che le informazioni che esse sono autorizzate a chiedere per quanto riguarda l’attività delle imprese di assicurazione operanti nel territorio di detto Stato membro siano loro fornite nella o nelle lingue ufficiali di detto Stato.
Articolo 154
Notifica e approvazione preventive
1. Lo Stato membro ospitante non adotta disposizioni che prevedano l’approvazione preventiva o la comunicazione sistematica delle condizioni generali e speciali delle polizze di assicurazioni, delle tariffe, o nel caso dell’assicurazione vita, delle basi tecniche, utilizzate in particolare per il calcolo delle tariffe e delle riserve tecniche, nonché dei formulari e degli altri documenti che l’impresa di assicurazione intende utilizzare nei propri rapporti con i contraenti.
2. Al fine di controllare l’osservanza delle disposizioni nazionali sui contratti di assicurazione, lo Stato membro ospitante esige unicamente da ogni impresa di assicurazione che intenda effettuare sul suo territorio operazioni assicurative la comunicazione non sistematica delle condizioni e di altri documenti che essa intende applicare, senza che tale prescrizione costituisca per l’impresa di assicurazione una condizione preliminare per l’esercizio della sua attività.
3. Lo Stato membro ospitante mantiene in vigore o introduce la notifica preventiva o l’approvazione delle maggiorazioni tariffarie proposte solo in quanto elemento di un sistema generale di controllo dei prezzi.
Articolo 155
Inosservanza delle disposizioni di legge da parte di un’impresa di assicurazione
1. Se le autorità di vigilanza di uno Stato membro ospitante constatano che un’impresa di assicurazione che ha una succursale od opera in regime di libera prestazione di servizi nel territorio di detto Stato membro non rispetta le norme di diritto dello stesso ad essa applicabili, esse invitano l’impresa di assicurazione interessata a porre fine a tale situazione irregolare.
2. Se l’impresa di assicurazione non ottempera all’invito, le autorità di vigilanza dello Stato membro interessato ne informano le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine.
Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine adottano senza indugio tutte le opportune misure affinché l’impresa di assicurazione interessata ponga fine a tale situazione irregolare.
Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine comunicano alle autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante le misure adottate.
3. Se, nonostante le misure adottate dallo Stato membro di origine o poiché in tale Stato membro dette misure risultano inadeguate o mancanti, l’impresa di assicurazione persiste nel violare le norme di legge vigenti nello Stato membro ospitante, le autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante, dopo averne informato le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine, possono adottare opportune misure per prevenire o reprimere nuove irregolarità e, se strettamente necessario, impedire all’impresa di stipulare nuovi contratti di assicurazione sul territorio dello Stato membro ospitante.
Gli Stati membri provvedono affinché sul loro territorio sia possibile notificare alle imprese di assicurazione gli atti necessari in relazione a dette misure.
4. I paragrafi 1, 2 e 3 lasciano impregiudicato il potere degli Stati membri interessati di prendere, in caso di urgenza, misure appropriate per prevenire o reprimere le irregolarità commesse sul loro territorio. Detto potere implica la possibilità di impedire ad un’impresa di assicurazione la stipulazione di nuovi contratti di assicurazione nel loro territorio.
5. I paragrafi 1, 2 e 3 non pregiudicano il potere degli Stati membri di sanzionare le infrazioni sul proprio territorio.
6. Qualora l’impresa di assicurazione che ha commesso l’infrazione abbia uno stabilimento o possieda beni nello Stato membro interessato, le autorità di vigilanza di detto Stato membro possono applicare, conformemente alla legislazione nazionale, le sanzioni amministrative nazionali previste per l’infrazione nei confronti di tale stabilimento o di tali beni.
7. Le misure prese in applicazione dei paragrafi da 2 a 6 che comportino restrizioni all’esercizio dell’attività assicurativa devono essere debitamente motivate e notificate all’impresa di assicurazione interessata.
8. Le imprese di assicurazione presentano alle autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante su loro richiesta tutti i documenti ad esse richiesti ai fini dell’applicazione dei paragrafi da 1 a 7, nella misura in cui tale obbligo incomba anche alle imprese di assicurazione con sede in detto Stato membro.
9. Gli Stati membri comunicano alla Commissione il numero e il tipo di casi in cui vi sia stato un rifiuto ai sensi degli articoli 146 e 148 e in cui siano state prese misure conformemente al paragrafo 4 del presente articolo.
Sulla base di dette informazioni la Commissione informa il comitato europeo delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali ogni due anni.
Articolo 156
Pubblicità
Le imprese di assicurazione con sede in uno Stato membro possono fare pubblicità ai servizi da loro offerti con tutti i mezzi di comunicazione disponibili nello Stato membro ospitante, purché rispettino le norme che disciplinano la forma e il contenuto di tale pubblicità stabilite per motivi di interesse generale.
Articolo 157
Imposte sui premi
1. Fatta salva un’ulteriore armonizzazione, ogni contratto di assicurazione è sottoposto esclusivamente alle imposte indirette e agli oneri parafiscali gravanti sui premi di assicurazione nello Stato membro in cui il rischio è situato o nello Stato membro dell’impegno.
Ai fini del primo comma, i beni mobili contenuti in un immobile situato nel territorio di uno Stato membro, fatta eccezione per i beni in transito commerciale, sono considerati un rischio situato in tale Stato membro, anche se l’immobile ed il suo contenuto non sono coperti dalla medesima polizza di assicurazione.
Nel caso della Spagna, un contratto di assicurazione è altresì soggetto ai gravami legalmente fissati a favore dell’organismo spagnolo «Consorcio de Compensación de Seguros» per il fabbisogno delle sue funzioni in materia di compensazione delle perdite risultanti da avvenimenti straordinari accaduti in tale Stato membro.
2. La legge applicabile al contratto a norma dell’articolo 178 della presente direttiva e del regolamento (CE) n. 593/2008 non incide sul regime fiscale applicabile.
3. Ciascuno Stato membro applica alle imprese di assicurazione che coprono rischi o assumono impegni nel suo territorio le disposizioni nazionali concernenti le misure destinate a garantire la riscossione delle imposte indirette e degli oneri parafiscali dovuti ai sensi del paragrafo 1.
Sottosezione 2
Riassicurazione
Articolo 158
Inosservanza delle disposizioni di legge da parte di un’impresa di riassicurazione
1. Le autorità di vigilanza di uno Stato membro che accertino l’inosservanza da parte di un’impresa di riassicurazione operante sul territorio di quello Stato membro tramite una succursale o in regime di libera prestazione di servizi, delle disposizioni di legge ivi vigenti e ad essa applicabili, invitano l’impresa di riassicurazione a porre fine a tale situazione irregolare. Nel contempo, informano le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine.
2. Se, nonostante le misure adottate dallo Stato membro di origine o poiché in tale Stato membro dette misure risultano inadeguate, l’impresa di riassicurazione persiste nel violare le disposizioni di legge vigenti nello Stato membro ospitante, le autorità di vigilanza dello Stato membro ospitante possono, dopo averne informato le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine, adottare opportune misure per prevenire o reprimere nuove irregolarità e, se strettamente necessario, impedire all’impresa di riassicurazione di stipulare nuovi contratti di riassicurazione sul territorio dello Stato membro ospitante.
Gli Stati membri provvedono affinché sul loro territorio sia possibile notificare alle imprese di riassicurazione gli atti necessari in relazione a dette misure.
3. Le misure prese a norma dei paragrafi 1 e 2 che comportino sanzioni o restrizioni all’esercizio dell’attività riassicurativa sono debitamente motivate e notificate all’impresa di riassicurazione interessata.
Sezione 4
Informazioni statistiche
Articolo 159
Informazioni statistiche sulle attività transfrontaliere
Ogni impresa di assicurazione comunica all’autorità di vigilanza competente dello Stato membro di origine, in forma separata per le operazioni rispettivamente effettuate in regime di stabilimento e in regime di libera prestazione di servizi, l’importo dei premi, dei sinistri e delle commissioni, al lordo della riassicurazione, per Stato membro e come segue:
a)
per l’assicurazione non vita, per gruppi di rami, di cui all’allegato V;
b)
per l’assicurazione vita, per ciascuno dei rami da I a IX di cui all’allegato II.
Per quanto riguarda il ramo 10 dell’allegato I, parte A, esclusa la responsabilità del vettore, l’impresa interessata comunica all’autorità di vigilanza anche la frequenza e il costo medio dei sinistri.
L’autorità di vigilanza dello Stato membro di origine comunica, entro termini ragionevoli e su base aggregata, le indicazioni di cui al primo e secondo comma alle autorità di vigilanza di ciascuno Stato membro interessato su loro richiesta.
Sezione 5
Trattamento dei contratti stipulati dalle succursali in liquidazione
Articolo 160
Liquidazione di imprese di assicurazione
In caso di liquidazione di un’impresa di assicurazione, gli impegni risultanti dai contratti stipulati tramite una succursale o in regime di libera prestazione di servizi sono adempiuti alla stessa stregua degli impegni risultanti da altri contratti di assicurazione di tale impresa, senza distinzione di nazionalità per quanto riguarda gli assicurati ed i beneficiari.
Articolo 161
Liquidazione di imprese di riassicurazione
In caso di liquidazione di un’impresa di riassicurazione, gli impegni derivanti dai contratti conclusi da una succursale o in regime di libera prestazione di servizi sono adempiuti alla stregua degli impegni derivanti dagli altri contratti di riassicurazione di tale impresa.
CAPO IX
Succursali stabilite nella comunità e dipendenti da imprese di assicurazione o di riassicurazione con sede fuori della comunità
Sezione 1
Accesso all’attività
Articolo 162
Principi dell’autorizzazione e condizioni
1. Gli Stati membri subordinano al rilascio di un’autorizzazione l’accesso alle attività di cui all’articolo 2, paragrafo 1, primo comma, per ogni impresa con sede fuori della Comunità.
2. Lo Stato membro può accordare l’autorizzazione se l’impresa risponde almeno alle seguenti condizioni:
a)
è abilitata a praticare le operazioni di assicurazione, in conformità della legislazione nazionale da cui essa dipende;
b)
stabilisce una succursale nel territorio dello Stato membro in cui è richiesta l’autorizzazione;
c)
si impegna a istituire, presso la sede della succursale, una contabilità specifica dell’attività che essa vi esercita, e a conservarvi tutti i documenti relativi agli affari trattati;
d)
designa un rappresentante generale che dev’essere approvato dalle autorità di vigilanza;
e)
dispone, nello Stato membro in cui è richiesta l’autorizzazione, di attività per un importo almeno uguale alla metà del minimo assoluto prescritto dall’articolo 129, paragrafo 1, lettera d), per il requisito patrimoniale minimo e deposita un quarto di tale minimo assoluto a titolo di cauzione;
f)
si impegna a coprire il requisito patrimoniale di solvibilità e il requisito patrimoniale minimo conformemente agli articoli 100 e 128;
g)
comunica nome ed indirizzo del mandatario per la liquidazione dei sinistri da designare in ciascuno degli Stati membri diverso da quello in cui è richiesta l’autorizzazione, se i rischi da coprire sono classificati nel ramo 10 dell’allegato I, parte A, esclusa la responsabilità civile del vettore;
h)
presenta un programma di attività conforme all’articolo 163;
i)
soddisfa i requisiti in materia di governance di cui al capo IV, sezione 2.
3. Ai fini del presente capo, «succursale» indica una presenza permanente nel territorio dello Stato membro di un’impresa di cui al paragrafo 1, che riceva l’autorizzazione in detto Stato membro e che eserciti l’attività di assicurazione.
Articolo 163
Programma di attività della succursale
1. Il programma di attività della succursale di cui all’articolo 162, paragrafo 2, lettera h) contiene quanto segue:
a)
la natura dei rischi o degli impegni che l’impresa di assicurazione si propone di assumere;
b)
i principi direttivi in materia di riassicurazione;
c)
le previsioni del futuro requisito patrimoniale di solvibilità di cui al capo VI, sezione 4, sulla base della probabile situazione di tesoreria, nonché il metodo di calcolo utilizzato per elaborare tali previsioni;
d)
le previsioni del futuro requisito patrimoniale minimo di cui al capo VI, sezione 5 sulla base della probabile situazione di tesoreria, nonché il metodo di calcolo utilizzato per elaborare tali previsioni;
e)
la situazione dei fondi propri ammissibili e dei fondi propri di base ammissibili dell’impresa in relazione al requisito patrimoniale di solvibilità e del requisito patrimoniale minimo, di cui al capo VI, sezioni 4 e 5;
f)
le previsioni circa le spese di impianto dei servizi amministrativi e dell’organizzazione della rete di produzione, i mezzi finanziari destinati a farvi fronte e, se i rischi da coprire sono classificati nel ramo 18 dell’allegato I, parte A, i mezzi disponibili per fornire l’assistenza;
g)
informazioni sulla struttura del sistema di governance.
2. Oltre a soddisfare i requisiti di cui al paragrafo 1, il programma di attività deve contenere quanto segue per i primi tre esercizi sociali:
a)
la probabile situazione di tesoreria;
b)
le previsioni relative ai mezzi finanziari destinati alla copertura delle riserve tecniche, del requisito patrimoniale minimo e del requisito patrimoniale di solvibilità;
c)
per l’assicurazione non vita:
i)
le previsioni relative alle spese di gestione diverse dalle spese di impianto, in particolare le spese generali correnti e le provvigioni;
ii)
le previsioni relative ai premi o ai contributi e ai sinistri;
d)
per l’assicurazione vita, un piano che esponga dettagliatamente le previsioni delle entrate e delle spese sia per le operazioni dirette e per le operazioni di riassicurazione attiva che per le operazioni di riassicurazione passiva.
3. Per quanto riguarda l’assicurazione vita, gli Stati membri possono esigere che le imprese di assicurazione effettuino la comunicazione sistematica delle basi tecniche applicabili al calcolo delle tariffe e delle riserve tecniche, senza che tale requisito possa costituire un presupposto affinché l’impresa di assicurazione vita svolga la sua attività.
Articolo 164
Trasferimento del portafoglio
1. Alle condizioni previste dal diritto nazionale, gli Stati membri autorizzano le succursali stabilite sul loro territorio e contemplate dal presente capo a trasferire tutto o parte del loro portafoglio di contratti ad un’impresa cessionaria stabilita nello stesso Stato membro, se le autorità di vigilanza di tale Stato membro o, se del caso, quelle dello Stato membro di cui all’articolo 167 attestano che la cessionaria possiede, tenuto conto del trasferimento, i fondi propri ammissibili necessari per coprire il requisito patrimoniale di solvibilità di cui all’articolo 100, paragrafo 1.
2. Alle condizioni previste dal diritto nazionale, gli Stati membri autorizzano le succursali stabilite sul loro territorio e contemplate dal presente capo a trasferire tutto o parte del loro portafoglio di contratti ad un’impresa di assicurazione avente la propria sede in un altro Stato membro, se le autorità di vigilanza dello Stato membro in questione attestano che la cessionaria possiede, tenuto conto del trasferimento, i fondi propri ammissibili necessari per coprire il requisito patrimoniale di solvibilità di cui all’articolo 100, paragrafo 1.
3. Uno Stato membro, che alle condizioni previste dal diritto nazionale autorizzi le succursali stabilite sul suo territorio e contemplate dal presente capo a trasferire tutto o parte del loro portafoglio di contratti ad una succursale contemplata dal presente capo e stabilita sul territorio di un altro Stato membro, si accerta che le autorità di vigilanza dello Stato membro dell’impresa cessionaria o, se del caso, quelle dello Stato membro di cui all’articolo 167, attestino che:
a)
l’impresa cessionaria possiede, tenuto conto del trasferimento, i fondi propri ammissibili necessari per coprire il requisito patrimoniale di solvibilità;
b)
la legislazione dello Stato membro dell’impresa cessionaria prevede la possibilità di un simile trasferimento; e
c)
lo Stato membro in questione è d’accordo sul trasferimento.
4. Nei casi previsti ai paragrafi da 1 a 3, lo Stato membro in cui si trova la succursale cedente, autorizza il trasferimento dopo aver ricevuto l’accordo delle autorità di vigilanza dello Stato membro del rischio, o dello Stato membro dell’impegno, se questo non è lo Stato membro in cui è situata la succursale cedente.
5. Le autorità di vigilanza degli Stati membri consultati comunicano il loro parere o il loro accordo alle autorità di vigilanza dello Stato membro di origine della succursale cedente entro i tre mesi successivi alla ricezione della richiesta. Qualora allo scadere di tale termine le autorità consultate non si siano ancora pronunciate, il silenzio delle medesime è considerato come un parere favorevole o un tacito assenso.
6. Il trasferimento autorizzato in conformità dei paragrafi da 1 a 5 è oggetto, nello Stato membro in cui è situato il rischio o nello Stato membro dell’impegno, di una misura di pubblicità alle condizioni previste dal diritto nazionale.
Tale trasferimento è opponibile d’ufficio ai contraenti, agli assicurati ed a chiunque abbia diritti od obblighi derivanti dai contratti trasferiti.
Articolo 165
Riserve tecniche
Gli Stati membri impongono alle imprese di costituire sufficienti riserve tecniche, corrispondenti alle obbligazioni di assicurazione e di riassicurazione assunte nel loro territorio calcolate conformemente al capo VI, sezione 2. Gli Stati membri impongono alle imprese di valutare le attività e le passività conformemente al capo VI, sezione 1 e di determinare i fondi propri conformemente al capo VI, sezione 3.
Articolo 166
Requisito patrimoniale di solvibilità e requisito patrimoniale minimo
1. Ogni Stato membro impone alle succursali aperte nel suo territorio di disporre di un importo di fondi propri ammissibili costituito dagli elementi di cui all’articolo 98, paragrafo 3.
Il requisito patrimoniale di solvibilità e il requisito patrimoniale minimo sono calcolati in conformità delle disposizioni del capo VI, sezioni 4 e 5.
Tuttavia, per il calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità e del requisito patrimoniale minimo si prendono in considerazione, sia per l’assicurazione vita che per l’assicurazione non vita, soltanto le operazioni realizzate dalla succursale interessata.
2. L’importo ammissibile dei fondi propri di base richiesti a copertura del requisito patrimoniale minimo e il minimo assoluto di tale requisito patrimoniale minimo sono costituiti in conformità all’articolo 98, paragrafo 4.
3. L’importo ammissibile dei fondi propri di base non è inferiore alla metà del minimo assoluto previsto dall’articolo 129, paragrafo 1, lettera d).
Nei fondi propri di base ammissibili a copertura del requisito patrimoniale minimo è incorporata la cauzione depositata in conformità dell’articolo 162, paragrafo 2, lettera e).
4. Le attività a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità devono essere localizzate all’interno dello Stato membro di esercizio fino a concorrenza del requisito patrimoniale minimo e, per l’eccedenza, all’interno della Comunità.
Articolo 167
Vantaggi per le imprese autorizzate in più Stati membri
1. Le imprese che hanno richiesto od ottenuto l’autorizzazione in più Stati membri, possono richiedere i seguenti vantaggi che possono essere accordati soltanto congiuntamente:
a)
che il requisito patrimoniale di solvibilità di cui all’articolo 166 sia calcolato in funzione dell’attività globale che esse esercitano all’interno della Comunità;
b)
che la cauzione di cui all’articolo 162, paragrafo 2, lettera e), sia depositata solo in uno di tali Stati;
c)
che le attività a copertura del requisito patrimoniale minimo siano localizzate conformemente all’articolo 134 in uno qualunque degli Stati membri in cui le imprese esercitano la loro attività.
Nei casi di cui al primo comma, lettera a), ai fini del calcolo si tiene conto soltanto delle operazioni realizzate da tutte le succursali stabilite all’interno della Comunità.
2. La richiesta di beneficiare dei vantaggi previsti al paragrafo 1 è indirizzata alle autorità di vigilanza degli Stati membri interessati. In essa deve essere indicata l’autorità che in futuro dovrà controllare la solvibilità dell’insieme delle attività delle succursali stabilite all’interno della Comunità. La scelta dell’autorità, da parte dell’impresa, deve essere motivata.
La cauzione di cui all’articolo 162, paragrafo 2, lettera e), è depositata presso il rispettivo Stato membro.
3. I vantaggi di cui al paragrafo 1 possono essere concessi solo in caso di accordo delle autorità di vigilanza di tutti gli Stati membri ai quali è stata presentata la richiesta.
Tali vantaggi diventano operanti alla data in cui l’autorità di vigilanza prescelta si è dichiarata disposta, nei confronti delle altre autorità di vigilanza, ad accertare la solvibilità dell’insieme delle attività svolte dalle succursali stabilite all’interno della Comunità.
L’autorità di vigilanza prescelta ottiene dagli altri Stati membri le informazioni necessarie per il controllo della solvibilità globale delle succursali stabilite nel loro territorio.
4. I vantaggi accordati ai sensi dei paragrafi 1, 2 e 3 sono soppressi contemporaneamente in tutti gli Stati membri interessati ad iniziativa di uno o più Stati membri interessati.
Articolo 168
Informazioni contabili, prudenziali e statistiche e imprese in difficoltà
Ai fini della presente sezione si applicano l’articolo 34, l’articolo 139, paragrafo 3, e gli articoli 140 e 141.
Ai fini dell’applicazione degli articoli da 137 a 139, qualora si tratti di un’impresa che beneficia dei vantaggi previsti all’articolo 167, paragrafi 1, 2 e 3, l’autorità di vigilanza incaricata del controllo della solvibilità per l’insieme delle attività svolte dalle succursali stabilite all’interno della Comunità è equiparata all’autorità di vigilanza dello Stato membro nel cui territorio si trova la sede dell’impresa stabilita nella Comunità.
Articolo 169
Separazione delle attività di assicurazione vita e non vita
1. Le succursali di cui alla presente sezione non possono cumulare nel territorio dello stesso Stato membro l’esercizio delle attività di assicurazione vita e non vita.
2. In deroga al paragrafo 1, gli Stati membri possono prevedere che le succursali di cui alla presente sezione, che alle pertinenti date previste all’articolo 73, paragrafo 5, primo comma, praticavano il cumulo di queste due attività sul territorio di uno Stato membro, possano continuare a praticarvi tale cumulo purché adottino per ciascuna delle suddette attività una gestione distinta, conformemente all’articolo 74.
3. Gli Stati membri che ai sensi dell’articolo 73, paragrafo 5, secondo comma hanno obbligato le imprese stabilite sul loro territorio a porre fine al cumulo delle attività che tali imprese praticavano alle pertinenti date previste all’articolo 73, paragrafo 5, primo comma, devono imporre tale obbligo anche alle succursali di cui alla presente sezione stabilite sul loro territorio e che praticano il cumulo.
Gli Stati membri possono prevedere che le succursali di cui alla presente sezione, la cui sede pratica il cumulo e che, alle date previste all’articolo 73, paragrafo 5, primo comma, esercitavano sul territorio di uno Stato membro soltanto le attività di assicurazione vita, possano proseguirvi le loro attività. Ove un’impresa intenda esercitare le attività di assicurazione non vita su tale territorio, essa può esercitare le attività di assicurazione vita soltanto attraverso un’impresa figlia.
Articolo 170
Revoca dell’autorizzazione delle imprese autorizzate in più Stati membri
In caso di revoca dell’autorizzazione da parte dell’autorità di cui all’articolo 167, paragrafo 2, questa ne informa le autorità di vigilanza degli altri Stati membri nei quali l’impresa esercita la sua attività, le quali adottano le misure appropriate.
Se la decisione di revoca è motivata dall’insufficienza della solvibilità globale quale è fissata dagli Stati membri che abbiano acconsentito alla richiesta di cui all’articolo 167, gli Stati membri parti dell’accordo medesimo procedono del pari alla revoca della loro autorizzazione.
Articolo 171
Accordi con paesi terzi
La Comunità, mediante accordi con uno o più paesi terzi conclusi conformemente al trattato, può convenire di applicare disposizioni diverse da quelle previste nella presente sezione, allo scopo di garantire in condizioni di reciprocità un’idonea tutela dei contraenti e degli assicurati degli Stati membri.
Sezione 2
Riassicurazione
Articolo 172
Equivalenza
1. La Commissione adotta misure di attuazione che specificano i criteri per valutare se il regime di solvibilità di un paese terzo applicato all’attività di riassicurazione delle imprese con sede in detto paese terzo è equivalente a quello fissato al titolo I.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
2. La Commissione può, conformemente alla procedura di regolamentazione di cui all’articolo 301, paragrafo 2, e tenendo conto dei criteri adottati conformemente al paragrafo 1, decidere se il regime di solvibilità di un paese terzo applicato all’attività di riassicurazione delle imprese con sede in detto paese terzo è equivalente a quello fissato al titolo I.
Tali decisioni sono riesaminate regolarmente.
3. Quando in conformità al paragrafo 2 il regime di solvibilità di un paese terzo è considerato equivalente al regime fissato dalla presente direttiva, i contratti di riassicurazione conclusi con le imprese con sede in detto paese terzo sono trattati al pari dei contratti di riassicurazione conclusi con imprese autorizzate ai sensi della presente direttiva.
Articolo 173
Divieto di impegno di attività
Gli Stati membri non mantengono in vigore né introducono per la costituzione di riserve tecniche un sistema di accantonamenti lordi con impegno di attività a garanzia delle riserve premi e per sinistri ancora da pagare alla chiusura dell’esercizio, qualora il riassicuratore sia un’impresa di assicurazione o di riassicurazione di un paese terzo situata in un paese il cui regime di solvibilità sia considerato equivalente a quello fissato dalla presente direttiva in conformità all’articolo 172.
Articolo 174
Principio e condizioni di esercizio dell’attività riassicurativa
Nessuno Stato membro applica alle imprese di riassicurazione di paesi terzi, per quanto riguarda l’accesso all’attività riassicurativa e il relativo esercizio sul suo territorio, disposizioni che procurino loro un trattamento più favorevole rispetto alle imprese di riassicurazione aventi la sede in quello Stato membro.
Articolo 175
Accordi con paesi terzi
1. La Commissione può presentare al Consiglio proposte per negoziare accordi con uno o più paesi terzi in merito alle modalità di esercizio della vigilanza su:
a)
imprese di riassicurazione di paesi terzi che esercitano attività riassicurative nella Comunità;
b)
imprese di riassicurazione comunitarie che esercitano attività riassicurative in un paese terzo.
2. Gli accordi di cui al paragrafo 1 mirano a garantire, in condizioni di equivalenza delle norme prudenziali, un accesso effettivo al mercato per le imprese di riassicurazione stabilite sul territorio di ciascuna delle parti e a provvedere al riconoscimento reciproco delle norme e prassi in materia di vigilanza sulla riassicurazione. Essi mirano inoltre a permettere:
a)
alle autorità di vigilanza degli Stati membri di ottenere le informazioni necessarie per la vigilanza delle imprese di riassicurazione aventi la sede nella Comunità e che esercitano la propria attività nel territorio di paesi terzi interessati;
b)
alle autorità di vigilanza dei paesi terzi di ottenere le informazioni necessarie per la vigilanza delle imprese di riassicurazione aventi la sede nel loro territorio e che esercitano la propria attività nella Comunità.
3. Fatto salvo l’articolo 300, paragrafi 1 e 2, del trattato, la Commissione, assistita dal comitato europeo delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali, esamina il risultato dei negoziati di cui al paragrafo 1 del presente articolo e la situazione che ne consegue.
CAPO X
Imprese figlie di imprese di assicurazione o di riassicurazione soggette alla legislazione di un paese terzo e acquisizioni di partecipazioni da parte di tali imprese
Articolo 176
Informazioni da parte degli Stati membri alla Commissione
Le autorità di vigilanza degli Stati membri informano la Commissione e le autorità di vigilanza degli altri Stati membri di ogni autorizzazione accordata ad un’impresa figlia diretta o indiretta di una o più imprese madri disciplinate dal diritto di un paese terzo.
Dette informazioni comprendono anche indicazioni sulla struttura del gruppo interessato.
Quando un’impresa soggetta alla legislazione di un paese terzo acquisisce una partecipazione in un’impresa di assicurazione o di riassicurazione autorizzata nella Comunità atta a rendere tale impresa di assicurazione o di riassicurazione impresa figlia di tale impresa del paese terzo, le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine informano la Commissione e le autorità di vigilanza degli altri Stati membri.
Articolo 177
Trattamento riservato dai paesi terzi alle imprese di assicurazione e di riassicurazione comunitarie
1. Gli Stati membri informano la Commissione delle difficoltà di carattere generale che incontrano le loro imprese di assicurazione o di riassicurazione stabilendosi ed esercitando in un paese terzo, ovvero continuandovi le loro attività.
2. Periodicamente, la Commissione presenta una relazione al Consiglio in cui esamina il trattamento delle imprese di assicurazione o di riassicurazione autorizzate nella Comunità nei paesi terzi relativamente a quanto segue:
a)
lo stabilimento nei paesi terzi di imprese di assicurazione o di riassicurazione autorizzate nella Comunità;
b)
l’acquisizione di partecipazioni in imprese di assicurazione o di riassicurazione di questi paesi;
c)
l’esercizio dell’attività di assicurazione o riassicurazione quando vi si sono stabilite;
d)
la prestazione transfrontaliera di servizi assicurativi o riassicurativi dalla Comunità verso questi paesi.
La Commissione presenta tali relazioni al Consiglio, corredate eventualmente di proposte o raccomandazioni adeguate.
TITOLO II
DISPOSIZIONI SPECIFICHE PER L’ASSICURAZIONE E LA RIASSICURAZIONE
CAPO I
Legge applicabile e condizioni dei contratti di assicurazione diretta
Sezione 1
Legge applicabile
Articolo 178
Legge applicabile
Qualsiasi Stato membro non soggetto all’applicazione del regolamento (CE) n. 593/2008 applica le disposizioni di tale regolamento per determinare la legge applicabile ai contratti di assicurazione che rientrano nell’ambito di applicazione dell’articolo 7 di tale regolamento.
Sezione 2
Assicurazione obbligatoria
Articolo 179
Obblighi correlati
1. Le imprese di assicurazione non vita possono offrire e sottoscrivere contratti di assicurazione obbligatoria secondo quanto disposto dal presente articolo.
2. Ove uno Stato membro imponga l’obbligo di contrarre un’assicurazione, un contratto di assicurazione soddisfa tale obbligo solo qualora sia conforme alle disposizioni specifiche relative a detta assicurazione previste da tale Stato membro.
3. Quando, in uno Stato membro che impone un obbligo di assicurazione, l’impresa di assicurazione deve dichiarare ogni cessazione di garanzia alle autorità di vigilanza, tale cessazione è opponibile ai terzi lesi soltanto alle condizioni previste da tale Stato membro.
4. Ogni Stato membro comunica alla Commissione i rischi per i quali la sua legislazione impone un obbligo di assicurazione, indicando quanto segue:
a)
le disposizioni di legge specifiche relative a tale assicurazione;
b)
gli elementi che devono figurare nell’attestato che l’impresa di assicurazione non vita deve rilasciare all’assicurato, quando tale Stato esige una prova che è stato rispettato l’obbligo di assicurazione.
Uno Stato membro può chiedere che gli elementi di cui al primo comma, lettera b), comprendano una dichiarazione dell’impresa di assicurazione che il contratto è conforme alle disposizioni specifiche relative a tale assicurazione.
La Commissione pubblica gli elementi di cui al primo comma, lettera b), nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Sezione 3
Interesse generale
Articolo 180
Interesse generale
Né lo Stato membro in cui il rischio è situato né lo Stato membro dell’impegno possono impedire al contraente di sottoscrivere un contratto concluso con un’impresa di assicurazione autorizzata alle condizioni di cui all’articolo 14, a condizione che la conclusione del contratto non sia in contrasto con le disposizioni di legge di interesse generale in vigore nello Stato membro in cui il rischio è situato o nello Stato membro dell’impegno.
Sezione 4
Condizioni dei contratti di assicurazione e tariffe
Articolo 181
Assicurazione non vita
1. Gli Stati membri non prescrivono l’approvazione preventiva o la comunicazione sistematica delle condizioni generali e speciali delle polizze di assicurazione, delle tariffe nonché di formulari ed altri stampati che l’impresa di assicurazione abbia l’intenzione di utilizzare nei propri rapporti con i contraenti.
Gli Stati membri possono esigere la comunicazione non sistematica di tali condizioni e di tali altri documenti solo al fine di controllare l’osservanza delle disposizioni nazionali relative ai contratti di assicurazione. Tale esigenza non costituisce per l’impresa di assicurazione una condizione preliminare per l’esercizio delle sue attività.
2. Uno Stato membro che impone l’obbligo di sottoscrivere un’assicurazione può prescrivere che le imprese di assicurazione comunichino alla loro autorità di vigilanza le condizioni generali e speciali di dette assicurazioni prima della loro diffusione.
3. Gli Stati membri mantengono in vigore o introducono l’obbligo di notifica preliminare o di approvazione delle maggiorazioni di tariffe proposte solo come elementi di un sistema generale di controllo dei prezzi.
Articolo 182
Assicurazione vita
Gli Stati membri non prescrivono l’approvazione preventiva o la comunicazione sistematica delle condizioni generali e speciali delle polizze di assicurazione, delle tariffe, delle basi tecniche, utilizzate in particolare per il calcolo delle tariffe e delle riserve tecniche, nonché dei formulari ed altri stampati che l’impresa di assicurazione vita intende utilizzare nei propri rapporti con i contraenti.
Tuttavia, unicamente allo scopo di controllare il rispetto delle disposizioni nazionali relative ai principi attuariali, lo Stato membro di origine può esigere la comunicazione sistematica delle basi tecniche utilizzate in particolare per il calcolo delle tariffe e delle riserve tecniche. Tali requisiti non costituiscono per l’impresa di assicurazione una condizione preliminare per l’esercizio delle sue attività.
Sezione 5
Informazioni per i contraenti
Sottosezione 1
Assicurazione non vita
Articolo 183
Informazioni generali per i contraenti
1. Prima della conclusione di un contratto di assicurazione non vita, il contraente deve essere informato dall’impresa di assicurazione non vita in merito a quanto segue:
a)
la legge applicabile al contratto, qualora le parti non abbiano la libertà di scelta;
b)
il fatto che le parti abbiano la libertà di scegliere la legge applicabile e la legge che l’assicuratore propone di scegliere.
L’impresa di assicurazione informa inoltre il contraente delle disposizioni relative alla gestione dei reclami dei contraenti in merito al contratto, compresa l’eventuale esistenza di un organo incaricato di esaminare i reclami, fatta salva la possibilità per il contraente di promuovere un’azione giudiziaria.
2. Gli obblighi di cui al paragrafo 1 si applicano soltanto se il contraente è una persona fisica.
3. Le modalità di attuazione dei paragrafi 1 e 2 sono fissate dallo Stato membro in cui è situato il rischio.
Articolo 184
Informazioni supplementari in caso di assicurazione non vita offerta in regime di stabilimento o di libera prestazione di servizi
1. Quando un’assicurazione non vita è presentata in regime di stabilimento o di libera prestazione di servizi, il contraente, prima della sottoscrizione di qualsiasi impegno, deve essere informato del nome dello Stato membro in cui è situata la sede o, se del caso, la succursale con cui sarà stipulato il contratto.
Se al contraente vengono forniti documenti, in essi figura l’informazione di cui al primo comma.
Gli obblighi prescritti al primo e secondo comma non riguardano i grandi rischi.
2. Sul contratto o qualsiasi altro documento che concede la copertura, nonché sulla proposta di assicurazione qualora essa vincoli il contraente, deve essere indicato l’indirizzo della sede ed eventualmente della succursale dell’impresa di assicurazione non vita che concede la copertura.
Gli Stati membri possono esigere che nei documenti citati al primo comma del presente paragrafo figurino altresì il nome e l’indirizzo del rappresentante dell’impresa di assicurazione non vita di cui all’articolo 148, paragrafo 2, lettera a).
Sottosezione 2
Assicurazione vita
Articolo 185
Informazioni per i contraenti
1. Prima della conclusione del contratto di assicurazione vita, al contraente devono essere comunicate almeno le informazioni di cui ai paragrafi da 2 a 4.
2. Sono comunicate le seguenti informazioni relative all’impresa di assicurazione vita:
a)
denominazione o ragione sociale dell’impresa e forma giuridica;
b)
nome dello Stato membro dove è stabilita la sede e, se del caso, la succursale con la quale sarà concluso il contratto;
c)
l’indirizzo della sede e, se del caso, della succursale con la quale sarà concluso il contratto;
d)
un riferimento concreto alla relazione relativa alla solvibilità e alla condizione finanziaria di cui all’articolo 51, che consenta al contraente di accedere facilmente a tali informazioni.
3. Sono comunicate le seguenti informazioni relative all’impegno:
a)
la definizione di ciascuna garanzia ed opzione;
b)
la durata del contratto;
c)
le modalità di scioglimento del contratto;
d)
le modalità e la durata di versamento dei premi;
e)
le modalità di calcolo e di assegnazione della partecipazione agli utili;
f)
l’indicazione del valore di riscatto e del valore di riduzione nonché della misura delle relative garanzie;
g)
le informazioni sui premi relativi a ciascuna garanzia, principale o complementare, qualora siffatte informazioni risultino appropriate;
h)
per i contratti collegati a quote di fondi, la definizione delle quote alle quali le prestazioni sono collegate;
i)
l’indicazione della natura delle attività sottostanti dei contratti collegati a quote di fondi;
j)
le modalità di esercizio del diritto di rinuncia;
k)
le informazioni generali relative al regime fiscale applicabile al tipo di polizza;
l)
le disposizioni relative all’esame dei reclami dei contraenti, degli assicurati o dei beneficiari del contratto, in merito al contratto, compresa l’eventuale esistenza di un organo incaricato di esaminare i reclami, fatta salva la possibilità di promuovere un’azione giudiziaria;
m)
la legge applicabile al contratto qualora le parti non abbiano la libertà di scelta o, qualora le parti siano libere di scegliere la legge applicabile, la legge che l’impresa di assicurazione vita propone di scegliere.
4. Sono altresì fornite informazioni specifiche intese a garantire un’adeguata comprensione dei rischi sottostanti il contratto assunti dal contraente.
5. Il contraente deve essere tenuto informato per tutta la vigenza del contratto di qualsiasi modifica relativa alle seguenti informazioni:
a)
le condizioni generali e speciali di polizza;
b)
la denominazione o ragione sociale dell’impresa di assicurazione vita, la forma giuridica o l’indirizzo della sede e, se del caso, della succursale con la quale è stato concluso il contratto;
c)
tutte le informazioni di cui al paragrafo 3, lettere da d) a j) in caso di modifiche alle condizioni di polizza o alla legge applicabile al contratto;
d)
ogni anno, informazioni circa la situazione della partecipazione agli utili;
Qualora, in relazione all’offerta o alla stipulazione di un contratto di assicurazione vita, l’assicuratore comunichi dati concernenti l’ammontare di eventuali pagamenti di cui sopra che esulano dai pagamenti concordati per contratto, l’assicuratore fornisce al contraente un modello di calcolo nel quale il potenziale pagamento alla scadenza è determinato applicando la base per il calcolo del premio a partire da tre tassi d’interesse diversi. Tale procedura non si applica alle assicurazioni e ai contratti a termine. L’assicuratore informa il contraente, in modo chiaro e comprensibile, che il modello di calcolo è semplicemente uno schema computazionale basato su ipotesi teoriche e che il contraente non desume alcuna obbligazione contrattuale da tale modello.
Nel caso di assicurazione con partecipazione agli utili, l’assicuratore trasmette annualmente al contraente una comunicazione scritta sulla situazione dei crediti del contraente, compresa la partecipazione agli utili. Inoltre, qualora l’assicuratore abbia fornito dati sulla potenziale evoluzione futura della partecipazione agli utili, l’assicuratore informa il contraente in merito alle differenze esistenti tra l’evoluzione realmente verificatasi e i dati iniziali.
6. Le informazioni di cui ai paragrafi da 2 a 5 sono formulate per iscritto con chiarezza e precisione e sono redatte in una lingua ufficiale dello Stato membro dell’impegno.
Tuttavia tali informazioni possono essere redatte in un’altra lingua se il contraente lo richiede e la legislazione dello Stato membro lo permette o se il contraente è libero di scegliere la legge applicabile.
7. Lo Stato membro dell’impegno può prescrivere alle imprese di assicurazione vita di trasmettere informazioni supplementari rispetto a quelle elencate ai paragrafi da 2 a 5 soltanto se esse sono necessarie alla comprensione effettiva degli elementi essenziali dell’impegno da parte del contraente.
8. Le modalità di attuazione dei paragrafi da 1 a 7 sono adottate dallo Stato membro dell’impegno.
Articolo 186
Termine di rinuncia
1. Gli Stati membri prevedono che i contraenti di un contratto di assicurazione vita individuale dispongano di un termine tra i quattordici e i trenta giorni dal momento in cui sono informati che il contratto è concluso per rinunciare agli effetti del contratto.
La notifica della rinuncia al contratto da parte del contraente ha l’effetto di liberarlo in futuro da qualsiasi obbligazione derivante dal contratto.
Gli altri effetti giuridici e le condizioni della rinuncia sono disciplinati dalla legge applicabile al contratto, in particolare per quanto riguarda le modalità secondo le quali il contraente è informato della conclusione del contratto.
2. Gli Stati membri possono decidere di non applicare il paragrafo 1 nei seguenti casi:
a)
nel caso di contratti di durata pari o inferiore a sei mesi;
b)
allorché, considerate la situazione del contraente o le circostanze in cui il contratto è stato concluso, il contraente non necessiti di una tutela speciale.
Nelle rispettive legislazioni, gli Stati membri specificano se si avvalgono dell’opzione di cui al primo comma.
CAPO II
Disposizioni specifiche per l’assicurazione non vita
Sezione 1
Disposizioni generali
Articolo 187
Condizioni delle polizze
Le condizioni generali e speciali delle polizze non includono condizioni che contemplino, in un caso determinato, circostanze particolari del rischio da coprire.
Articolo 188
Abolizione dei monopoli
Gli Stati membri assicurano che i monopoli concernenti l’accesso all’attività di alcuni rami assicurativi, accordati agli enti stabiliti sul loro territorio e previsti all’articolo 8, siano soppressi.
Articolo 189
Partecipazione ai regimi nazionali di garanzia
Gli Stati membri ospitanti possono imporre alle imprese di assicurazione non vita l’obbligo di adesione e di partecipazione, alle stesse condizioni applicabili alle imprese di assicurazione non vita autorizzate sul loro territorio, a regimi destinati a garantire il pagamento delle richieste di indennizzo agli assicurati e ai terzi lesi.
Sezione 2
Coassicurazione comunitaria
Articolo 190
Operazioni di coassicurazione comunitaria
1. La presente sezione si applica alle operazioni di coassicurazione comunitaria che si riferiscono ad uno o più dei rischi classificati nei rami da 3 a 16 dell’allegato I, parte A, e che soddisfano le seguenti condizioni:
a)
il rischio è un grande rischio;
b)
il rischio è coperto da due o più imprese assicuratrici, in qualità di coassicuratori, di cui una è coassicuratore delegatario, tra le quali non esiste un rapporto di reciproca solidarietà, mediante contratto unico con premio globale e per una stessa durata;
c)
tale rischio è situato all’interno della Comunità;
d)
ai fini della copertura del rischio il coassicuratore delegatario è trattato come l’impresa di assicurazione che copre la totalità del rischio;
e)
almeno uno dei coassicuratori partecipa al contratto tramite la sede ovvero una succursale stabilita in uno Stato membro diverso da quello del coassicuratore delegatario;
f)
il coassicuratore delegatario assume in pieno le funzioni che gli spettano nella pratica della coassicurazione e in particolare determina le condizioni di assicurazione e di fissazione delle tariffe.
2. Gli articoli da 147 a 152 si applicano unicamente al coassicuratore delegatorio.
3. Le operazioni di coassicurazione che non rispondono alle condizioni di cui al paragrafo 1 continuano ad essere soggette alle disposizioni della presente direttiva tranne quelle della presente sezione.
Articolo 191
Partecipazione alla coassicurazione comunitaria
La facoltà di partecipare ad una coassicurazione comunitaria di cui godono le imprese di assicurazione non può essere subordinata a condizioni diverse da quelle della presente sezione.
Articolo 192
Riserve tecniche
L’ammontare delle riserve tecniche è determinato dai vari coassicuratori secondo le norme previste dallo Stato membro di origine, oppure, in mancanza di tali norme, secondo la prassi vigente in tale Stato.
Tuttavia, le riserve tecniche sono almeno uguali a quelle determinate dal coassicuratore delegatario secondo le norme del suo Stato membro di origine.
Articolo 193
Dati statistici
Gli Stati membri di origine vigilano affinché i coassicuratori dispongano di dati statistici che mettano in evidenza l’entità delle operazioni di coassicurazione comunitaria alle quali partecipano e gli Stati membri interessati.
Articolo 194
Trattamento dei contratti di coassicurazione nelle procedure di liquidazione
In caso di liquidazione di un’impresa di assicurazione, gli impegni risultanti dalla partecipazione ad un contratto di coassicurazione comunitaria sono soddisfatti alla stessa stregua degli impegni risultanti dagli altri contratti di assicurazione di tale impresa, senza distinzione di nazionalità per quanto riguarda gli assicurati ed i beneficiari.
Articolo 195
Scambio di informazioni tra autorità di vigilanza
Ai fini dell’applicazione della presente sezione, le autorità di vigilanza degli Stati membri, nel quadro della collaborazione di cui al titolo I, capo IV, sezione 5, si comunicano reciprocamente tutte le informazioni necessarie.
Articolo 196
Collaborazione all’applicazione
La Commissione e le autorità di vigilanza degli Stati membri collaborano strettamente allo scopo di esaminare le difficoltà che potrebbero sorgere nell’applicazione della presente sezione.
Nell’ambito di tale collaborazione sono esaminate, in particolare, le eventuali prassi da cui risulti che il coassicuratore delegatario non assume le funzioni che gli spettano nella pratica della coassicurazione, o che i rischi non richiedono palesemente la partecipazione di più assicuratori ai fini della loro garanzia.
Sezione 3
Assistenza
Articolo 197
Attività analoghe all’assistenza turistica
Gli Stati membri possono emanare disposizioni relative all’attività di assistenza alle persone in difficoltà in circostanze diverse da quelle di cui all’articolo 2, paragrafo 2, della presente direttiva.
Ove uno Stato membro si avvalga di questa facoltà, esso equipara le dette attività a quelle classificate nel ramo 18 dell’allegato I, parte A.
Il secondo comma non pregiudica minimamente le possibilità di classificazione previste nell’allegato I per le attività di assistenza dipendenti in modo evidente da altri rami.
Sezione 4
Assicurazione tutela giudiziaria
Articolo 198
Ambito di applicazione della presente sezione
1. La presente sezione si applica all’assicurazione tutela giudiziaria di cui al ramo 17 dell’allegato I, parte A, in base alla quale un’impresa di assicurazione si impegna, dietro pagamento di un premio, a farsi carico delle spese legali e ad offrire altri servizi derivanti dalla copertura assicurativa, segnatamente allo scopo:
a)
di ottenere un risarcimento del danno subito dall’assicurato, mediante composizione extragiudiziale o in un procedimento civile o penale;
b)
di difendere o rappresentare l’assicurato in un procedimento civile, penale, amministrativo o di altro tipo o contro una domanda di risarcimento avanzata contro di lui.
2. La presente sezione non si applica:
a)
all’assicurazione tutela giudiziaria quando quest’ultima concerne controversie o rischi che derivano dall’utilizzazione di navi marittime o che sono in rapporto con tale utilizzazione;
b)
all’attività esercitata dall’assicuratore della responsabilità civile per la difesa o la rappresentanza del suo assicurato in qualsiasi procedimento giudiziario o amministrativo, ove tale attività sia contestualmente esercitata nell’interesse della stessa impresa di assicurazione a titolo della medesima copertura;
c)
se uno Stato membro lo prevede, all’attività di tutela giudiziaria svolta dall’assicuratore dell’assistenza che soddisfa le seguenti condizioni:
i)
l’attività è esercitata in uno Stato diverso da quello della residenza abituale dell’assicurato;
ii)
l’attività costituisce parte di un contratto che riguarda soltanto l’assistenza fornita alle persone in difficoltà durante trasferimenti o assenze dal loro domicilio o dalla loro residenza abituale.
Ai fini del primo comma, lettera c), il contratto indica distintamente che la copertura in questione è limitata alle circostanze di cui alla predetta lettera ed è accessoria all’assistenza.
Articolo 199
Contratti distinti
La garanzia tutela giudiziaria deve formare oggetto di un contratto distinto da quello stabilito per gli altri rami o di una parte distinta di una polizza unica con indicazione del contenuto della garanzia giudiziaria e, se lo Stato membro lo richiede, del premio corrispondente.
Articolo 200
Gestione dei sinistri
1. Lo Stato membro di origine assicura che le imprese di assicurazione adottino, in base all’opzione scelta dallo Stato membro, o a loro scelta se lo Stato membro vi consente, almeno uno dei metodi per la gestione dei sinistri di cui ai paragrafi 2, 3 e 4.
Qualunque sia l’opzione prescelta, l’interesse degli assicurati che sono coperti per la tutela giudiziaria è considerato garantito in modo equivalente in virtù della presente sezione.
2. Le imprese di assicurazione garantiscono che nessun membro del personale che si occupa della gestione dei sinistri del ramo tutela giudiziaria o delle consulenze giuridiche relative a questa gestione eserciti al tempo stesso un’attività analoga in un’altra impresa che abbia con la prima legami finanziari, commerciali o amministrativi ed operi in uno o più altri rami di cui all’allegato I.
Le imprese di assicurazione multirami garantiscono che nessun membro del personale che si occupa della gestione dei sinistri del ramo tutela giudiziaria o delle consulenze giuridiche relative a detta gestione eserciti attività analoga per un altro ramo da esse offerto.
3. L’impresa di assicurazione deve affidare la gestione dei sinistri del ramo tutela giudiziaria ad un’impresa giuridicamente distinta. È fatta menzione di tale impresa nel contratto distinto o nella parte distinta di cui all’articolo 199.
Se questa impresa giuridicamente distinta ha legami con un’altra impresa di assicurazione che pratica l’assicurazione di uno o più rami di cui all’allegato I, parte A, i membri del personale di detta impresa giuridicamente distinta che si occupano della gestione dei sinistri o delle consulenze giuridiche relative a questa gestione non possono esercitare nel contempo la stessa o un’analoga attività nell’altra impresa di assicurazione. Gli Stati membri possono imporre gli stessi requisiti ai membri dell’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza.
4. Il contratto prevede il diritto per l’assicurato di affidare la tutela dei suoi interessi, non appena l’assicurato abbia il diritto di esigerne l’intervento, in virtù della polizza, ad un avvocato di sua scelta o, se è consentito dalla legislazione nazionale, ad altra persona in possesso delle qualifiche necessarie.
Articolo 201
Libertà di scelta dell’avvocato
1. Ogni contratto di tutela giudiziaria prevede esplicitamente quanto segue:
a)
ove un avvocato o qualsiasi altra persona in possesso delle qualifiche ammesse dalla legislazione nazionale sia chiamato a difendere, rappresentare o tutelare gli interessi dell’assicurato in qualunque procedimento giudiziario o amministrativo, l’assicurato è libero di scegliere tale avvocato o altra persona;
b)
l’assicurato è libero di scegliere un avvocato o, se preferisce e se ciò è consentito dalla legislazione nazionale, altra persona in possesso delle qualifiche necessarie, per tutelare i suoi interessi qualora sorga un conflitto di interessi.
2. Ai fini della presente sezione, per «avvocato» si intende una persona abilitata ad esercitare la sua attività professionale sotto una delle denominazioni previste dalla direttiva 77/249/CEE del Consiglio, del 22 marzo 1977, intesa a facilitare l’esercizio effettivo della libera prestazione di servizi da parte degli avvocati (36).
Articolo 202
Deroghe alla libertà di scelta dell’avvocato
1. Gli Stati membri possono prevedere per l’assicurazione tutela giudiziaria deroghe all’applicazione dell’articolo 201, paragrafo 1, qualora siano soddisfatte tutte le seguenti condizioni:
a)
l’assicurazione è limitata alle cause risultanti dall’utilizzazione di autoveicoli stradali nel territorio dello Stato membro in questione;
b)
l’assicurazione è collegata con un contratto di assistenza da fornire in caso di incidente o di guasto riguardante un veicolo stradale;
c)
né l’impresa di assicurazione tutela giudiziaria né l’assicuratore dell’assistenza coprono il ramo responsabilità;
d)
quando le parti di una controversia sono assicurate per la tutela giudiziaria presso la stessa impresa di assicurazione sono adottate disposizioni affinché le consulenze giuridiche e la rappresentanza di ognuna di tali parti siano prestate da avvocati completamente indipendenti.
2. Una deroga concessa a norma del paragrafo 1 non pregiudica l’applicazione dell’articolo 200.
Articolo 203
Arbitrato
Ai fini della risoluzione di una controversia tra l’impresa di assicurazione tutela giudiziaria e l’assicurato, gli Stati membri prevedono, fermo restando il diritto di ricorso ad un’istanza giurisdizionale eventualmente contemplato dalla legislazione nazionale, una procedura arbitrale o altre procedure che offrano garanzie di obiettività comparabili.
Il contratto di assicurazione prevede il diritto dell’assicurato di avvalersi di tali procedure.
Articolo 204
Conflitto di interessi
Ogniqualvolta sorga un conflitto di interessi o esista disaccordo quanto alla composizione delle controversia, l’assicuratore della tutela giudiziaria o, se del caso, l’ufficio di liquidazione sinistri deve informare l’assicurato del diritto di cui all’articolo 201, paragrafo 1, e della possibilità di ricorrere alla procedura prevista dall’articolo 203.
Articolo 205
Soppressione della specializzazione dell’assicurazione tutela giudiziaria
Gli Stati membri sopprimono ogni disposizione che vieti alle imprese di assicurazione di cumulare nel loro territorio l’assicurazione tutela giudiziaria con altri rami.
Sezione 5
Assicurazione malattia
Articolo 206
Assicurazione malattia in alternativa all’assicurazione sociale
1. Gli Stati membri in cui i contratti relativi al ramo 2 dell’allegato I, parte A, costituiscono parzialmente o integralmente un’alternativa alla copertura sanitaria fornita dal regime legale di previdenza sociale possono prescrivere che:
a)
tali contratti siano conformi alle specifiche disposizioni legislative che tutelano in detto Stato membro l’interesse generale per tale ramo assicurativo;
b)
le condizioni generali e speciali di tale assicurazione siano comunicate, prima della loro applicazione, alle autorità di vigilanza di detto Stato membro.
2. Gli Stati membri possono prescrivere che l’assicurazione malattia di cui al paragrafo 1 sia gestita secondo una tecnica analoga a quella dell’assicurazione vita se sono rispettate tutte le seguenti condizioni:
a)
i premi riscossi sono calcolati in base a tabelle di frequenza delle malattie e altri dati statistici pertinenti dello Stato membro in cui è situato il rischio, secondo i metodi matematici applicati in materia di assicurazioni;
b)
è costituita una riserva di senescenza;
c)
l’assicuratore può denunciare il contratto soltanto entro un determinato termine fissato dallo Stato membro in cui è situato il rischio;
d)
il contratto prevede la possibilità di aumentare i premi o di ridurre le prestazioni anche per contratti in corso;
e)
il contratto prevede la possibilità che i contraenti sostituiscano il contratto esistente con un nuovo contratto conforme al paragrafo 1, proposto dalla stessa impresa di assicurazione o dalla stessa succursale tenendo conto dei diritti maturati.
Nel caso di cui al primo comma, lettera e), si tiene conto della riserva di senescenza e può essere richiesta una nuova visita medica solo in caso di estensione della copertura.
Le autorità di vigilanza dello Stato membro interessato pubblicano le tabelle di frequenza delle malattie ed altri dati statistici pertinenti di cui al primo comma, lettera a) e le trasmettono alle autorità di vigilanza dello Stato membro di origine.
I premi, calcolati in base a stime attuariali ragionevoli, devono essere sufficienti a permettere alle imprese di assicurazione di far fronte ai propri impegni per quanto riguarda tutti gli aspetti della loro situazione finanziaria. Lo Stato membro di origine prescrive che la base tecnica per il calcolo dei premi sia comunicata prima della sua diffusione all’autorità di vigilanza di tale Stato membro.
Il terzo e quarto comma sono applicabili anche in caso di modifica di contratti esistenti.
Sezione 6
Assicurazione contro gli infortuni sul lavoro
Articolo 207
Assicurazione obbligatoria contro gli infortuni sul lavoro
Gli Stati membri possono esigere da qualsiasi impresa di assicurazione che pratica a proprio rischio l’assicurazione obbligatoria contro gli infortuni sul lavoro nel loro territorio, il rispetto delle disposizioni specifiche previste nella loro legislazione nazionale per tale assicurazione, ad eccezione delle disposizioni relative alla sorveglianza finanziaria, le quali rientrano nella competenza esclusiva dello Stato membro di origine.
CAPO III
Disposizioni specifiche per l’assicurazione vita
Articolo 208
Divieto dell’obbligo di cessione di parte delle sottoscrizioni
Gli Stati membri non impongono alle imprese di assicurazione vita l’obbligo di cedere una parte delle loro sottoscrizioni relative alle attività di cui all’articolo 2, paragrafo 3, ad un organismo ovvero a degli organismi determinati da disposizioni di legge nazionali.
Articolo 209
Premi per nuova produzione
I premi per nuova produzione sono sufficienti, in base ad adeguate ipotesi attuariali, affinché l’impresa di assicurazione vita possa far fronte all’insieme dei suoi impegni e, in particolare, costituire le riserve tecniche necessarie.
A tal fine, possono essere presi in considerazione tutti gli aspetti della situazione finanziaria dell’impresa di assicurazione vita senza che l’apporto di risorse estranee a detti premi e ai relativi proventi abbia un carattere sistematico e permanente che potrebbe mettere in questione la solvibilità di tale impresa sul lungo termine.
CAPO IV
Disposizioni specifiche sulla riassicurazione
Articolo 210
Riassicurazione «finite»
1. Gli Stati membri assicurano che le imprese di assicurazione e di riassicurazione che stipulano contratti di riassicurazione «finite» o esercitano attività di riassicurazione «finite» siano in grado di identificare, quantificare, monitorare, gestire, controllare e segnalare in modo adeguato i rischi derivanti da detti contratti e attività e riferirne in merito.
2. Per assicurare l’adozione di un’impostazione armonizzata in merito alle attività di riassicurazione «finite», la Commissione può adottare misure di attuazione con le quali specifica le disposizioni del paragrafo 1 per quanto riguarda la sorveglianza, la gestione e il controllo dei rischi derivanti dall’attività di riassicurazione «finite».
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, anche completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
3. Ai fini dei paragrafi 1 e 2, si intende per riassicurazione «finite» una riassicurazione in base alla quale la potenziale perdita massima esplicita, espressa in termini di rischio economico massimo trasferito, risultante da un significativo trasferimento sia del rischio di sottoscrizione che del rischio di «timing» eccede, per un importo limitato ma significativo, il premio per l’intera durata del contratto, unitamente ad almeno una delle seguenti caratteristiche:
a)
considerazione esplicita e materiale del valore del denaro in rapporto al tempo;
b)
disposizioni contrattuali intese a limitare il risultato economico del contratto tra le parti nel corso del tempo, al fine di raggiungere il trasferimento del rischio ricercato.
Articolo 211
Società veicolo
1. Gli Stati membri permettono lo stabilimento sul loro territorio di società veicolo subordinatamente all’approvazione preventiva delle autorità di vigilanza.
2. Per assicurare l’adozione di un’impostazione armonizzata in merito alle società veicolo, la Commissione adotta misure di attuazione che fissano quanto segue:
a)
la portata dell’autorizzazione;
b)
le condizioni obbligatorie da includere in tutti i contratti stipulati;
c)
i requisiti di competenza e onorabilità di cui all’articolo 42 dei gestori della società veicolo;
d)
i requisiti di competenza ed onorabilità per azionisti o membri che detengono una partecipazione qualificata nella società veicolo;
e)
le procedure amministrative e contabili adeguate, i meccanismi adeguati di controllo interno e i requisiti in materia di gestione dei rischi;
f)
i requisiti in materia di resoconto contabile e di informazioni prudenziali e statistiche;
g)
i requisiti di solvibilità.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, anche completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
3. Le società veicolo autorizzate anteriormente al 31 ottobre 2012 sono soggette alla legge dello Stato membro che ha rilasciato l’autorizzazione. Tuttavia, i paragrafi 1 e 2 si applicano a qualsiasi nuova attività intrapresa da tali società veicolo successivamente a tale data.
TITOLO III
VIGILANZA DELLE IMPRESE DI ASSICURAZIONE E DI RIASSICURAZIONE APPARTENENTI AD UN GRUPPO
CAPO I
Vigilanza di gruppo: definizioni, applicabilità, ambito di applicazione e livelli
Sezione 1
Definizioni
Articolo 212
Definizioni
1. Ai fini del presente titolo si intende per:
a)
«impresa partecipante», un’impresa madre o un’altra impresa che detiene una partecipazione, ovvero un’impresa legata ad un’altra impresa da una relazione ai sensi dell’articolo 12, paragrafo 1, della direttiva 83/349/CEE;
b)
«impresa partecipata», un’impresa figlia o un’altra impresa in cui è detenuta una partecipazione ovvero un’impresa legata ad un’altra impresa da una relazione ai sensi dell’articolo 12, paragrafo 1, della direttiva 83/349/CEE;
c)
«gruppo», un gruppo di imprese:
i)
costituito da un’impresa partecipante, le sue imprese figlie o altri soggetti in cui l’impresa partecipante o le sue imprese figlie detengono una partecipazione, nonché imprese legate tra loro da una relazione ai sensi dell’articolo 12, paragrafo 1, della direttiva 83/349/CEE; o
ii)
basato sull’instaurazione, contrattuale o di altro tipo, di rapporti finanziari solidi e sostenibili tra tali imprese e che può includere mutue o società a forma mutua, a condizione che:
-
una delle imprese eserciti effettivamente, tramite un coordinamento centralizzato, un’influenza dominante sulle decisioni, incluse le decisioni finanziarie, di tutte le imprese che fanno parte del gruppo; e
-
la costituzione e lo scioglimento di tali relazioni ai fini del presente titolo siano soggetti all’approvazione preventiva dell’autorità di vigilanza del gruppo;
laddove l’impresa che esegue il coordinamento centralizzato è considerata l’impresa madre e le altre imprese sono considerate le imprese figlie;
d)
«autorità di vigilanza del gruppo», l’autorità di vigilanza responsabile della vigilanza di gruppo, determinata conformemente all’articolo 247;
e)
«collegio delle autorità di vigilanza», una struttura permanente ma flessibile per la cooperazione e il coordinamento tra le autorità di vigilanza degli Stati membri interessati;
f)
«società di partecipazione assicurativa», un’impresa madre che non sia una società di partecipazione finanziaria mista ai sensi della direttiva 2002/87/CE e la cui attività principale consiste nell’acquisire e detenere partecipazioni in imprese figlie, se tali imprese figlie sono esclusivamente o principalmente imprese di assicurazione o di riassicurazione o imprese di assicurazione o di riassicurazione di paesi terzi, sempre che almeno una di esse sia un’impresa di assicurazione o di riassicurazione;
g)
«società di partecipazione assicurativa mista», un’impresa madre che non sia un’impresa di assicurazione, un’impresa di assicurazione di paesi terzi, un’impresa di riassicurazione, un’impresa di riassicurazione di paesi terzi, una società di partecipazione assicurativa o una società di partecipazione finanziaria mista ai sensi della direttiva 2002/87/CE, sempre che almeno una delle sue imprese figlie sia un’impresa di assicurazione o di riassicurazione.
2. Ai fini del presente titolo, le autorità di vigilanza considerano come impresa madre anche ogni impresa che, a loro giudizio, eserciti effettivamente un’influenza dominante su un’altra impresa.
Le autorità di vigilanza considerano inoltre come impresa figlia ogni impresa sulla quale, a loro giudizio, un’impresa madre esercita effettivamente un’influenza dominante.
Le autorità di vigilanza considerano inoltre come partecipazione, la detenzione, diretta o indiretta, di diritti di voto o capitale di un’impresa sulla quale, a loro giudizio, è effettivamente esercitata un’influenza significativa.
Sezione 2
Applicabilità e ambito di applicazione
Articolo 213
Applicabilità della vigilanza di gruppo
1. Gli Stati membri assicurano la vigilanza, a livello di gruppo, delle imprese di assicurazione e di riassicurazione facenti parte di un gruppo, conformemente al presente titolo.
Le disposizioni della presente direttiva che fissano le norme in materia di vigilanza delle imprese di assicurazione e di riassicurazione considerate individualmente continuano ad applicarsi a dette imprese, salvo diversamente disposto dal presente titolo.
2. Gli Stati membri assicurano che la vigilanza a livello di gruppo si applichi come segue:
a)
alle imprese di assicurazione o di riassicurazione che sono imprese partecipanti in almeno un’impresa di assicurazione, in un’impresa di riassicurazione, in un’impresa di assicurazione di paesi terzi o in un’impresa di riassicurazione di paesi terzi, conformemente agli articoli da 218 a 258;
b)
alle imprese di assicurazione o di riassicurazione la cui impresa madre sia una società di partecipazione assicurativa con sede nella Comunità, conformemente agli articoli da 218 a 258;
c)
alle imprese di assicurazione o di riassicurazione la cui impresa madre sia una società di partecipazione assicurativa con sede fuori della Comunità o un’impresa di assicurazione o di riassicurazione di paesi terzi, conformemente agli articoli da 260 a 263;
d)
alle imprese di assicurazione o di riassicurazione la cui impresa madre sia una società di partecipazione assicurativa mista, conformemente all’articolo 265.
3. Nei casi di cui al paragrafo 2, lettere a) e b), quando l’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante o la società di partecipazione assicurativa con sede nella Comunità è un’impresa partecipata di un soggetto regolamentato o di una società di partecipazione finanziaria mista soggetta alla vigilanza supplementare conformemente all’articolo 5, paragrafo 2, della direttiva 2002/87/CE, l’autorità di vigilanza del gruppo può, previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate, decidere di non esercitare a livello di detta impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante o di detta società di partecipazione assicurativa la vigilanza sulla concentrazione di rischi di cui all’articolo 244 della presente direttiva, la vigilanza sulle operazioni infragruppo di cui all’articolo 245 della presente direttiva o entrambe.
Articolo 214
Ambito di applicazione della vigilanza di gruppo
1. L’esercizio della vigilanza di gruppo conformemente all’articolo 213 non implica che le autorità di vigilanza siano tenute ad esercitare la vigilanza in relazione alle imprese di assicurazione di paesi terzi, alle imprese di riassicurazione di paesi terzi, alle società di partecipazione assicurativa o alle società di partecipazione assicurativa mista considerate individualmente, fatto salvo l’articolo 257 per quanto riguarda le società di partecipazione assicurativa.
2. L’autorità di vigilanza di gruppo può decidere caso per caso di non includere un’impresa nella vigilanza del gruppo di cui all’articolo 213 se:
a)
l’impresa è situata in un paese terzo in cui sussistano ostacoli giuridici al trasferimento delle informazioni necessarie, fatto salvo il disposto dell’articolo 229;
b)
l’impresa da includere presenta un interesse trascurabile rispetto agli obiettivi della vigilanza di gruppo; o
c)
l’inclusione dell’impresa è inopportuna o fuorviante in rapporto agli obiettivi della vigilanza di gruppo.
Tuttavia, se varie imprese dello stesso gruppo, considerate individualmente, possono essere escluse ai sensi del primo comma, lettera b), esse devono essere comunque incluse se, collettivamente, presentano un interesse non trascurabile.
Quando è del parere che un’impresa di assicurazione o di riassicurazione non dovrebbe essere inclusa nella vigilanza di gruppo di cui al primo comma, lettere b) o c), l’autorità di vigilanza di gruppo consulta le altre autorità di vigilanza interessate prima di adottare una decisione.
Quando l’autorità di vigilanza di gruppo non include un’impresa di assicurazione o di riassicurazione nella vigilanza del gruppo di cui al primo comma, lettere b) o c), le autorità di vigilanza dello Stato membro in cui tale impresa è situata possono chiedere all’impresa capogruppo di fornire informazioni che possano facilitare la vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione interessata.
Sezione 3
Livelli
Articolo 215
Impresa capogruppo a livello comunitario
1. Se l’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante o la società di partecipazione assicurativa di cui all’articolo 213, paragrafo 2, lettere a) e b), è essa stessa un’impresa figlia di un’altra impresa di assicurazione o di riassicurazione o di un’altra società di partecipazione assicurativa con sede nella Comunità, gli articoli da 218 a 258 si applicano solo a livello dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione capogruppo o della società di partecipazione assicurativa capogruppo con sede nella Comunità.
2. Se l’impresa di assicurazione o di riassicurazione capogruppo o la società di partecipazione assicurativa capogruppo con sede nella Comunità, di cui al paragrafo 1, è un’impresa figlia di un’impresa soggetta alla vigilanza supplementare conformemente all’articolo 5, paragrafo 2, della direttiva 2002/87/CE, l’autorità di vigilanza del gruppo può, previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate, decidere di non esercitare a livello di detta impresa capogruppo la vigilanza sulla concentrazione di rischi di cui all’articolo 244, la vigilanza sulle operazioni infragruppo di cui all’articolo 245 o entrambe.
Articolo 216
Impresa capogruppo a livello nazionale
1. Se l’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante o la società di partecipazione assicurativa con sede nella Comunità, di cui all’articolo 213, paragrafo 2, lettere a) e b), non ha sede nello stesso Stato membro dell’impresa capogruppo a livello comunitario di cui all’articolo 215, gli Stati membri possono consentire alle loro autorità di vigilanza di decidere, previa consultazione con l’autorità di vigilanza del gruppo e dell’impresa capogruppo a livello comunitario, di assoggettare alla vigilanza di gruppo l’impresa di assicurazione o di riassicurazione capogruppo o la società di partecipazione assicurativa capogruppo a livello nazionale.
In tal caso, l’autorità di vigilanza spiega le ragioni della sua decisione sia all’autorità di vigilanza del gruppo che all’impresa capogruppo a livello comunitario.
Si applicano, mutatis mutandis, gli articoli da 218 a 258, fatte salve le disposizioni di cui ai paragrafi da 2 a 6.
2. L’autorità di vigilanza può limitare la vigilanza del gruppo sull’impresa capogruppo a livello nazionale a una o più sezioni del capo II.
3. Se l’autorità di vigilanza decide di applicare all’impresa capogruppo a livello nazionale il capo II, sezione 1, la scelta del metodo effettuata conformemente all’articolo 220 dall’autorità di vigilanza del gruppo in rapporto all’impresa capogruppo a livello comunitario di cui all’articolo 215 è riconosciuta come determinante e applicata dall’autorità di vigilanza dello Stato membro interessato.
4. Se l’autorità di vigilanza decide di applicare all’impresa capogruppo a livello nazionale, il capo II, sezione 1, e se l’impresa capogruppo a livello comunitario di cui all’articolo 215 ha ottenuto, conformemente all’articolo 231 o all’articolo 233, paragrafo 5, l’autorizzazione a calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo e il requisito patrimoniale di solvibilità delle imprese di assicurazione e di riassicurazione del gruppo sulla base di un modello interno, tale decisione è riconosciuta come determinante e applicata dall’autorità di vigilanza nello Stato membro interessato.
In tal caso, se l’autorità di vigilanza ritiene che il profilo di rischio dell’impresa capogruppo a livello nazionale si discosti significativamente dal modello interno approvato a livello comunitario, e fino a quando l’impresa non risolve adeguatamente le riserve dell’autorità di vigilanza, quest’ultima può decidere di imporre una maggiorazione del requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo di tale impresa risultante dall’applicazione del predetto modello, o, in circostanze eccezionali in cui la maggiorazione del requisito patrimoniale non sarebbe opportuna, di imporre all’impresa di calcolare il suo requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo sulla base della formula standard.
L’autorità di vigilanza spiega le ragioni di tali decisioni sia all’impresa che all’autorità di vigilanza del gruppo.
5. Se l’autorità di vigilanza decide di applicare il capo II, sezione 1, all’impresa capogruppo a livello nazionale, detta impresa non è autorizzata a presentare, conformemente all’articolo 236 o all’articolo 243, la domanda di autorizzazione ad assoggettare una delle sue imprese figlie agli articoli 238 e 239.
6. Se gli Stati membri consentono alle loro autorità di vigilanza di adottare la decisione di cui al paragrafo 1, essi assicurano che dette decisioni non possano essere prese o mantenute qualora l’impresa capogruppo a livello nazionale sia un’impresa figlia dell’impresa capogruppo a livello comunitario di cui all’articolo 215 e quest’ultima abbia ottenuto, conformemente all’articolo 237 o 243, l’autorizzazione ad assoggettare detta impresa figlia agli articoli 238 e 239.
7. La Commissione può adottare misure di attuazione che specificano le circostanze in cui può essere adottata la decisione di cui al paragrafo 1.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 217
Impresa madre che copre diversi Stati membri
1. Se gli Stati membri consentono alle loro autorità di vigilanza di adottare la decisione di cui all’articolo 216, essi le autorizzano altresì a decidere di concludere un accordo con le autorità di vigilanza di altri Stati membri nei quali sia presente un’altra impresa capogruppo partecipata a livello nazionale, allo scopo di esercitare la vigilanza del gruppo a livello di un sottogruppo che copra diversi Stati membri.
Se le autorità di vigilanza interessate hanno concluso l’accordo di cui al primo comma, la vigilanza di gruppo non è esercitata a livello delle imprese capogruppo di cui all’articolo 216 presenti negli Stati membri diversi dallo Stato membro dove è situato il sottogruppo di cui al primo comma del presente paragrafo.
2. Si applica, mutatis mutandis, l’articolo 216, paragrafi da 2 a 6.
3. La Commissione può adottare misure di attuazione che specificano le circostanze in cui può essere adottata la decisione di cui al paragrafo 1.
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
CAPO II
Situazione finanziaria
Sezione 1
Solvibilità di gruppo
Sottosezione 1
Disposizioni generali
Articolo 218
Vigilanza sulla solvibilità di gruppo
1. La vigilanza sulla solvibilità di gruppo è esercitata conformemente ai paragrafi 2 e 3 del presente articolo, all’articolo 246 e al capo III.
2. Nei casi di cui all’articolo 213, paragrafo 2, lettera a), gli Stati membri impongono alle imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipanti di assicurare la disponibilità in seno al gruppo di fondi propri ammissibili che siano sempre almeno uguali al requisito patrimoniale di solvibilità calcolato conformemente alle sottosezioni 2, 3 e 4.
3. Nei casi di cui all’articolo 213, paragrafo 2, lettera b), gli Stati membri impongono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione di un gruppo di assicurare la disponibilità in seno al gruppo di fondi propri ammissibili che siano sempre almeno uguali al requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo calcolato conformemente alla sottosezione 5.
4. I requisiti di cui ai paragrafi 2 e 3 sono soggetti al riesame da parte dell’autorità di vigilanza del gruppo conformemente al capo III. Si applicano, mutatis mutandis, l’articolo 136 e l’articolo 138, paragrafi da 1 a 4.
5. Non appena l’impresa partecipante rileva e comunica all’autorità di vigilanza del gruppo che il requisito patrimoniale di solvibilità del gruppo non è più rispettato o che esso rischia di non essere rispettato nei successivi tre mesi, l’autorità di vigilanza del gruppo informa le altre autorità di vigilanza nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza, che procedono all’esame della situazione del gruppo.
Articolo 219
Frequenza del calcolo
1. L’autorità di vigilanza del gruppo assicura che i calcoli di cui all’articolo 218, paragrafi 2 e 3 siano effettuati almeno una volta all’anno o dall’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante o dalla società di partecipazione assicurativa.
I dati pertinenti e i risultati del calcolo sono trasmessi all’autorità di vigilanza del gruppo dall’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante, o, se la capogruppo non è un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, dalla società di partecipazione assicurativa o dall’impresa del gruppo indicata dall’autorità di vigilanza del gruppo previa consultazione con altre autorità di vigilanza interessate e con il gruppo stesso.
2. L’impresa di assicurazione o di riassicurazione e la società di partecipazione assicurativa sorvegliano su base continuativa il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo. Se il profilo di rischio del gruppo si discosta significativamente dalle ipotesi sottese all’ultimo requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo comunicato, il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo è ricalcolato immediatamente e comunicato all’autorità di vigilanza del gruppo.
Quando vi siano elementi che suggeriscano che il profilo di rischio del gruppo è cambiato significativamente dalla data in cui è stato comunicato l’ultimo requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo, le autorità di vigilanza del gruppo possono chiedere che il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo sia ricalcolato.
Sottosezione 2
Scelta del metodo di calcolo e principi generali
Articolo 220
Scelta del metodo
1. Il calcolo della solvibilità a livello di gruppo delle imprese di assicurazione e di riassicurazione di cui all’articolo 213, paragrafo 2, lettera a), è effettuato conformemente ai principi tecnici e ad uno dei metodi di cui agli articoli da 221 a 233.
2. Gli Stati membri dispongono che il calcolo della solvibilità a livello di gruppo delle imprese di assicurazione e di riassicurazione di cui all’articolo 213, paragrafo 2, lettera a), sia effettuato conformemente al metodo 1 descritto negli articoli da 230 a 232.
Tuttavia, gli Stati membri consentono alle loro autorità di vigilanza, quando queste assumono il ruolo di autorità di vigilanza di gruppo nei confronti di un determinato gruppo, di decidere, previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate e del gruppo stesso, di applicare al gruppo il metodo 2 descritto negli articoli 233 e 234 o una combinazione del metodo 1 e del metodo 2, qualora l’applicazione del solo metodo 1 fosse inappropriata.
Articolo 221
Inclusione della quota proporzionale
1. Il calcolo della solvibilità di gruppo tiene conto della quota proporzionale detenuta dall’impresa partecipante nelle sue imprese partecipate.
Ai fini del primo comma, la quota proporzionale corrisponde ad uno dei due elementi seguenti:
a)
se è applicato il metodo 1, le percentuali ammesse per redigere il bilancio consolidato; o
b)
se è applicato il metodo 2, la quota del capitale sottoscritto detenuta, direttamente o indirettamente, dall’impresa partecipante.
Tuttavia, indipendentemente dal metodo utilizzato, se l’impresa partecipata è un’impresa figlia e non ha sufficienti fondi propri ammissibili per coprire il suo requisito patrimoniale di solvibilità, si tiene conto del totale del deficit di solvibilità dell’impresa figlia.
Se, a parere delle autorità di vigilanza, la responsabilità dell’impresa madre è rigorosamente limitata alla quota di capitale da essa detenuta, l’autorità di vigilanza del gruppo può tuttavia consentire che il deficit di solvibilità dell’impresa figlia sia considerato su base proporzionale.
2. L’autorità di vigilanza del gruppo determina, previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate e del gruppo stesso, la quota proporzionale di cui tener conto nei seguenti casi:
a)
quando non vi sono legami patrimoniali tra alcune delle imprese del gruppo;
b)
quando un’autorità di vigilanza ha stabilito che la detenzione, diretta o indiretta, di diritti di voto o di capitale di un’impresa è assimilabile ad una partecipazione, perché, a suo giudizio, è effettivamente esercitata un’influenza significativa su detta impresa;
c)
quando un’autorità di vigilanza ha stabilito che un’impresa è un’impresa madre di un’altra impresa, perché, a suo giudizio, la prima esercita effettivamente un’influenza dominante sulla seconda.
Articolo 222
Eliminazione del doppio computo di fondi propri ammissibili
1. Non è consentito il doppio computo di fondi propri ammissibili per il requisito patrimoniale di solvibilità tra le varie imprese di assicurazione o di riassicurazione prese in considerazione ai fini del calcolo.
A tal fine, nel calcolo della solvibilità di gruppo, qualora i metodi di cui alla sottosezione 4 non lo prevedano, sono esclusi i seguenti importi:
a)
il valore delle attività dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante che rappresentano il finanziamento di fondi propri ammissibili per il requisito patrimoniale di solvibilità di una delle sue imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate;
b)
il valore delle attività di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante che rappresentano il finanziamento di fondi propri ammissibili per il requisito patrimoniale di solvibilità di detta impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante;
c)
il valore delle attività di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante che rappresentano il finanziamento di fondi propri ammissibili per il requisito patrimoniale di solvibilità di ogni altra impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata di detta impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante.
2. Fatto salvo il paragrafo 1, gli elementi seguenti possono essere inclusi nel calcolo soltanto qualora siano ammessi a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa partecipata interessata:
a)
le riserve di utili che rientrano nell’ambito di applicazione dell’articolo 91, paragrafo 2, di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione vita partecipata dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante di cui si calcola la solvibilità di gruppo;
b)
le quote di capitale sottoscritte ma non versate di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante di cui si calcola la solvibilità di gruppo.
Tuttavia, sono in ogni caso esclusi dal calcolo i seguenti elementi:
i)
le quote di capitale sottoscritte ma non versate che rappresentino un’obbligazione potenziale dell’impresa partecipante;
ii)
le quote di capitale sottoscritte ma non versate dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante che rappresentino un’obbligazione potenziale di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata;
iii)
le quote di capitale sottoscritte ma non versate di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata che rappresentino un’obbligazione potenziale di un’altra impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata della medesima impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante;
3. Se le autorità di vigilanza ritengono che taluni fondi propri ammissibili per il requisito patrimoniale di solvibilità di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata, diversi da quelli di cui al paragrafo 2, non possano essere resi effettivamente disponibili per coprire il requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante di cui si calcola la solvibilità di gruppo, detti fondi propri possono essere inclusi nel calcolo solo nella misura in cui siano ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa partecipata.
4. La somma dei fondi propri di cui ai paragrafi 2 e 3 non è superiore al requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata.
5. I fondi propri ammissibili di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante di cui si calcola la solvibilità di gruppo, che sono soggetti a previa approvazione da parte dell’autorità di vigilanza conformemente all’articolo 90, sono inclusi nel calcolo solo qualora siano stati debitamente approvati dall’autorità di vigilanza responsabile per la vigilanza dell’impresa partecipata.
Articolo 223
Eliminazione della creazione infragruppo di capitale
1. Sono esclusi dal calcolo della solvibilità di gruppo i fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità derivanti da un finanziamento reciproco tra l’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante e una delle seguenti imprese:
a)
un’impresa partecipata;
b)
un’impresa partecipante;
c)
un’altra impresa partecipata di una delle sue imprese partecipanti.
2. Sono esclusi dal calcolo della solvibilità di gruppo i fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante di cui si calcola la solvibilità di gruppo, se i fondi propri in questione derivano da un finanziamento reciproco con una qualunque altra impresa partecipata di detta impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante.
3. Si ritiene che vi sia finanziamento reciproco almeno quando un’impresa di assicurazione o di riassicurazione o una qualunque sua impresa partecipata detiene quote in un’altra impresa o accorda prestiti ad un’altra impresa che, direttamente o indirettamente, detiene fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità della prima impresa.
Articolo 224
Valutazione
Le attività e le passività sono valutate conformemente all’articolo 75.
Sottosezione 3
Applicazione dei metodi di calcolo
Articolo 225
Imprese di assicurazione e di riassicurazione partecipate
Se l’impresa di assicurazione o di riassicurazione ha più di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata, nel calcolo della solvibilità di gruppo è inclusa ognuna di dette imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate.
Gli Stati membri possono disporre che se l’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata ha sede in uno Stato membro diverso da quello dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione di cui si calcola la solvibilità di gruppo, il calcolo tenga conto, in relazione all’impresa partecipata, del requisito patrimoniale di solvibilità e dei fondi propri ammissibili a copertura del requisito stabilito dall’altro Stato membro.
Articolo 226
Società di partecipazione assicurativa intermedie
1. Nel calcolo della solvibilità di gruppo di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione che detiene una partecipazione in un’impresa di assicurazione partecipata, in un’impresa di riassicurazione partecipata o in un’impresa di assicurazione di paesi terzi o in un’impresa di riassicurazione di paesi terzi tramite una società di partecipazione assicurativa, si tiene conto della situazione di detta società di partecipazione assicurativa.
Ai fini esclusivi di tale calcolo, la società di partecipazione assicurativa intermedia è considerata alla stregua di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione soggetta alle disposizioni del titolo I, capo VI, sezione 4, sottosezioni 1, 2 e 3 per quanto riguarda il requisito patrimoniale di solvibilità e alle condizioni fissate dal titolo I, capo VI, sezione 3, sottosezione 1, 2 e 3 per quanto riguarda i fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità.
2. Nei casi in cui una società di partecipazione assicurativa intermedia detiene debiti subordinati o altri fondi propri ammissibili soggetti alle limitazioni di cui all’articolo 98, essi sono riconosciuti come fondi propri ammissibili a concorrenza degli importi calcolati applicando i limiti fissati all’articolo 98 ai fondi propri ammissibili totali in essere a livello di gruppo rispetto al requisito patrimoniale di solvibilità a livello di gruppo.
I fondi propri ammissibili di una società di partecipazione assicurativa intermedia che, qualora fossero detenuti da un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, richiederebbero la previa approvazione dell’autorità di vigilanza conformemente all’articolo 90, possono essere inclusi nel calcolo della solvibilità di gruppo se debitamente approvati dall’autorità di vigilanza del gruppo.
Articolo 227
Imprese di assicurazione e di riassicurazione partecipate di paesi terzi
1. Conformemente all’articolo 233, per il calcolo della solvibilità di gruppo di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione che sia un’impresa partecipante di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione di un paese terzo, quest’ultima è considerata, esclusivamente ai fini del calcolo, alla stregua di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata.
Se, tuttavia, nel paese terzo in cui ha sede detta impresa, è soggetta ad un regime di autorizzazione e ad un requisito di solvibilità almeno equivalente a quello definito al titolo I, capo VI, gli Stati membri possono disporre che il calcolo tenga conto, per quanto riguarda detta impresa, del requisito patrimoniale di solvibilità e dei fondi propri ammissibili a copertura di detto requisito previsti dal paese terzo interessato.
2. La verifica che il regime del paese terzo sia almeno equivalente è effettuata dall’autorità di vigilanza del gruppo su richiesta dell’impresa partecipante o di propria iniziativa.
Così facendo, l’autorità di vigilanza del gruppo consulta le altre autorità di vigilanza interessate e il CEIOPS prima di adottare una decisione sull’equivalenza.
3. La Commissione può adottare misure di attuazione che specificano i criteri per valutare se il regime di solvibilità di un paese terzo sia equivalente a quello stabilito al titolo I, capo VI.
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
4. Previa consultazione del comitato delle autorità europee di vigilanza delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali e secondo la procedura di regolamentazione di cui all’articolo 301, paragrafo 2, nonché tenendo conto dei criteri adottati conformemente al paragrafo 3 del presente articolo, la Commissione può adottare una decisione sull’equivalenza del regime di solvibilità di un paese terzo rispetto al regime stabilito al titolo I, capo VI.
Tali decisioni sono riviste regolarmente per tener conto di eventuali cambiamenti del regime di solvibilità stabilito al titolo I, capo VI, e del regime di solvibilità del paese terzo.
5. Quando conformemente al paragrafo 4 la Commissione adotta una decisione in merito all’equivalenza del regime di solvibilità di un paese terzo, si applicano le disposizioni del paragrafo 2.
Quando, con decisione adottata conformemente al paragrafo 3, la Commissione conclude che il regime di solvibilità di un paese terzo non è equivalente, l’opzione di cui al paragrafo 1, secondo comma, che consente di tener conto del requisito patrimoniale di solvibilità e dei fondi propri ammissibili fissati dal paese terzo interessato non è applicabile, e l’impresa di assicurazione o di riassicurazione del paese terzo è soggetta unicamente al paragrafo 1, primo comma.
Articolo 228
Enti creditizi, imprese di investimento ed enti finanziari partecipati
Per il calcolo della solvibilità di gruppo di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione che sia un’impresa partecipante di un ente creditizio, di un’impresa di investimento o di un ente finanziario, gli Stati membri consentono alle imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipanti di applicare, mutatis mutandis, il metodo 1 o il metodo 2 di cui all’allegato I della direttiva 2002/87/CE. Tuttavia, il metodo 1 di cui al predetto allegato è applicato soltanto qualora l’autorità di vigilanza del gruppo è convinta che vi sia un livello soddisfacente di gestione integrata e di controllo interno delle imprese che sarebbero incluse nel consolidamento. Il metodo scelto è applicato coerentemente nel tempo.
Tuttavia, gli Stati membri consentono alle rispettive autorità di vigilanza, qualora queste ultime abbiano il ruolo di autorità di vigilanza del gruppo nei confronti di un determinato gruppo, di decidere, su richiesta dell’impresa partecipante o di propria iniziativa, di dedurre eventuali partecipazioni di cui al primo comma dai fondi propri ammissibili per la solvibilità di gruppo dell’impresa partecipante.
Articolo 229
Non disponibilità delle informazioni necessarie
Qualora le autorità di vigilanza interessate non dispongano delle informazioni necessarie per il calcolo della solvibilità di gruppo di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, relativamente ad un’impresa partecipata avente sede in uno Stato membro o in un paese terzo, il valore contabile di detta impresa nell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante è dedotto dai fondi propri ammissibili per la solvibilità di gruppo.
In tal caso, le plusvalenze latenti associate a detta partecipazione non sono riconosciute come fondi propri ammissibili per la solvibilità di gruppo.
Sottosezione 4
Metodi di calcolo
Articolo 230
Metodo 1 (metodo standard): metodo basato sul bilancio consolidato
1. Il calcolo della solvibilità di gruppo dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante è effettuato a partire dal bilancio consolidato.
La solvibilità di gruppo dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante è data dalla differenza tra:
a)
i fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità, calcolato sulla base dei dati consolidati;
b)
il requisito patrimoniale di solvibilità a livello di gruppo calcolato sulla base dei dati consolidati.
Per il calcolo dei fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità e del requisito patrimoniale di solvibilità a livello di gruppo basato sui dati consolidati si applicano le disposizioni di cui al titolo I, capo VI, sezione 3, sottosezioni 1, 2 e 3 e al titolo I, capo VI, sezione 4, sottosezioni 1, 2 e 3.
2. Il requisito patrimoniale di solvibilità a livello di gruppo basato sui dati consolidati (requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo consolidato) è calcolato sulla base della formula standard o di un modello interno approvato, secondo modalità conformi ai principi generali, rispettivamente, del titolo I, capo VI, sezione 4, sottosezioni 1 e 2 e del titolo I, capo VI, sezione 4, sottosezioni 1 e 3.
Il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo consolidato è come minimo pari alla somma dei seguenti elementi:
a)
il requisito patrimoniale minimo, di cui all’articolo 129, dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante;
b)
la quota proporzionale del requisito patrimoniale minimo delle imprese di assicurazione e di riassicurazione partecipate.
Tale minimo è coperto da fondi propri di base ammissibili ai sensi dell’articolo 98, paragrafo 4.
Per determinare se detti fondi propri ammissibili consentano di coprire il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo consolidato minimo, si applicano, mutatis mutandis, i principi di cui agli articoli da 221 a 229. Si applica, mutatis mutandis, l’articolo 139, paragrafi 1 e 2.
Articolo 231
Modello interno di gruppo
1. In caso di domanda di autorizzazione a calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo consolidato e il requisito patrimoniale di solvibilità delle imprese di assicurazione e di riassicurazione facenti parte del gruppo sulla base di un modello interno, presentata da un’impresa di assicurazione o di riassicurazione e dalle sue imprese partecipate o congiuntamente dalle imprese partecipate di una società di partecipazione assicurativa, le autorità di vigilanza interessate collaborano al fine di decidere se concedere o meno l’autorizzazione richiesta e a quali condizioni subordinare eventualmente tale autorizzazione.
La domanda di cui al primo comma è presentata all’autorità di vigilanza del gruppo.
L’autorità di vigilanza del gruppo informa senza indugio le altre autorità di vigilanza interessate.
2. Le autorità di vigilanza interessate fanno quanto in loro potere per giungere ad una decisione congiunta sulla domanda entro sei mesi dalla data di ricevimento della domanda completa da parte dell’autorità di vigilanza del gruppo.
L’autorità di vigilanza del gruppo trasmette senza indugio la domanda completa alle altre autorità di vigilanza interessate.
3. Nel corso del periodo di cui al paragrafo 2, l’autorità di vigilanza del gruppo e una delle altre autorità di vigilanza interessate possono consultare il CEIOPS. Il CEIOPS è altresì consultato se l’impresa partecipante lo richiede.
In caso di consultazione del CEIOPS, tutte le autorità di vigilanza interessate sono informate e il periodo di cui al paragrafo 2 è prorogato di due mesi.
4. In caso di mancata consultazione del CEIOPS conformemente al paragrafo 3, primo comma, e in assenza di una decisione congiunta delle autorità di vigilanza interessate entro sei mesi dalla data di ricevimento della domanda completa da parte dell’autorità di vigilanza del gruppo, quest’ultima chiede al CEIOPS, entro un termine di altri due mesi, di trasmettere il suo parere a tutte le autorità di vigilanza interessate. L’autorità di vigilanza del gruppo adotta una decisione entro tre settimane dalla trasmissione del parere, tenendone pienamente conto.
5. Indipendentemente dalla circostanza che il CEIOPS sia stato consultato o meno, la decisione dell’autorità di vigilanza del gruppo è pienamente motivata e tiene in considerazione i pareri espressi dalle altre autorità di vigilanza interessate.
L’autorità di vigilanza del gruppo trasmette la decisione al richiedente e alle altre autorità di vigilanza interessate.
La decisione è applicata dalle autorità di vigilanza interessate.
6. In mancanza di una decisione congiunta entro i termini di cui rispettivamente ai paragrafi 2 e 3, l’autorità di vigilanza del gruppo decide autonomamente in merito alla domanda.
Ai fini dell’adozione della sua decisione, l’autorità di vigilanza del gruppo prende debitamente in considerazione quanto segue:
a)
eventuali pareri e riserve delle altre autorità di vigilanza interessate formulati entro i termini previsti;
b)
il parere formulato dal CEIOPS, qualora esso sia stato consultato.
La decisione è pienamente motivata e contiene la spiegazione di ogni eventuale scostamento significativo dalla posizione del CEIOPS.
L’autorità di vigilanza del gruppo trasmette la decisione al richiedente e alle altre autorità di vigilanza interessate.
Tale decisione è riconosciuta come determinante e applicata dalle autorità di vigilanza interessate.
7. Se una delle autorità di vigilanza interessate ritiene che il profilo di rischio di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione soggetta alla sua vigilanza si discosti significativamente dalle ipotesi sottese al modello interno approvato a livello di gruppo, e fino a quando l’impresa non risolve adeguatamente le riserve dell’autorità di vigilanza, quest’ultima può, conformemente all’articolo 37, imporre una maggiorazione del capitale rispetto al requisito patrimoniale di solvibilità di detta impresa di assicurazione o di riassicurazione risultante dall’applicazione di tale modello interno.
In circostanze eccezionali, in cui la maggiorazione del requisito patrimoniale non sarebbe appropriata, l’autorità di vigilanza può imporre all’impresa interessata di calcolare il suo requisito patrimoniale di solvibilità sulla base della formula standard di cui al titolo I, capo VI, sezione 4, sottosezioni 1 e 2. In conformità dell’articolo 37, paragrafo 1, lettere a) e c), l’autorità di vigilanza può imporre una maggiorazione del capitale rispetto al requisito patrimoniale di solvibilità di detta impresa di assicurazione o di riassicurazione risultante dall’applicazione della formula standard.
L’autorità di vigilanza fornisce le ragioni delle decisioni di cui al primo e al secondo comma sia all’impresa di assicurazione o di riassicurazione che all’autorità di vigilanza del gruppo.
Articolo 232
Maggiorazione del capitale a livello di gruppo
Per determinare se il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo consolidato riflette adeguatamente il profilo di rischio del gruppo, l’autorità di vigilanza del gruppo presta particolare attenzione ai casi in cui le circostanze di cui all’articolo 37, paragrafo 1, lettere da a) a c) potrebbero verificarsi a livello di gruppo, segnatamente qualora:
a)
un rischio specifico esistente a livello di gruppo non sia sufficientemente coperto dalla formula standard o dal modello interno utilizzati, in quanto difficile da quantificare;
b)
una maggiorazione del requisito patrimoniale di solvibilità delle imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate sia imposta dalle autorità di vigilanza interessate, conformemente agli articoli 37 e 231, paragrafo 7.
Se il profilo di rischio del gruppo non è adeguatamente riflesso, può essere imposta una maggiorazione del requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo consolidato.
Si applica, mutatis mutandis, l’articolo 37, paragrafi da 1 a 5, unitamente alle misure di attuazione adottate a norma dell’articolo 37, paragrafo 6.
Articolo 233
Metodo 2 (metodo alternativo): metodo della deduzione e dell’aggregazione
1. La solvibilità di gruppo dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante è data dalla differenza tra i seguenti elementi:
a)
i fondi propri ammissibili di gruppo aggregati, di cui al paragrafo 2;
b)
il valore della partecipazione dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante nelle imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate e il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo aggregato, di cui al paragrafo 3.
2. I fondi propri ammissibili di gruppo aggregati sono la somma dei seguenti elementi:
a)
i fondi propri ammissibili per il requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante;
b)
la quota proporzionale dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante nei fondi propri ammissibili per il requisito patrimoniale di solvibilità delle imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate.
3. Il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo aggregato è la somma dei seguenti elementi:
a)
il requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante;
b)
la quota proporzionale del requisito patrimoniale di solvibilità delle imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate.
4. Quando la partecipazione in un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipata consiste, in tutto o in parte, in una proprietà indiretta, il valore nell’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante delle imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate comprende il valore di tale proprietà indiretta, tenendo conto delle quote di interessenza successive, e gli elementi di cui al paragrafo 2, lettera b) e al paragrafo 3, lettera b), includono, rispettivamente, le corrispondenti quote proporzionali dei fondi propri ammissibili per il requisito patrimoniale di solvibilità delle imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate e del requisito patrimoniale di solvibilità delle imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate.
5. Nel caso di domanda di autorizzazione a calcolare il requisito patrimoniale di solvibilità delle imprese di assicurazione e di riassicurazione del gruppo sulla base di un modello interno, presentata da un’impresa di assicurazione o di riassicurazione e dalle sue imprese partecipate, o congiuntamente dalle imprese partecipate di una società di partecipazione assicurativa, si applica, mutatis mutandis, l’articolo 231.
6. Nel determinare se il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo aggregato, calcolato conformemente al paragrafo 3, rifletta adeguatamente il profilo di rischio del gruppo, le autorità di vigilanza interessate prestano particolare attenzione a eventuali rischi specifici esistenti a livello di gruppo che non sarebbero sufficientemente coperti in quanto difficili da quantificare.
Qualora il profilo di rischio del gruppo si discosti significativamente dalle ipotesi sottese al requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo aggregato, può essere imposta una maggiorazione del requisito patrimoniale di gruppo aggregato.
Si applica, mutatis mutandis, l’articolo 37, paragrafi da 1 a 5, unitamente alle misure di attuazione adottate a norma dell’articolo 37, paragrafo 6.
Articolo 234
Misure di attuazione
La Commissione adotta misure di attuazione che specificano i principi tecnici e i metodi di cui agli articoli da 220 a 229 e l’applicazione degli articoli da 230 a 233 per assicurare l’applicazione uniforme nella Comunità.
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Sottosezione 5
Vigilanza sulla solvibilità di gruppo delle imprese di assicurazione e di riassicurazione che sono imprese figlie di una società di partecipazione assicurativa
Articolo 235
Solvibilità di gruppo di una società di partecipazione assicurativa
Quando le imprese di assicurazione e di riassicurazione sono imprese figlie di una società di partecipazione assicurativa, l’autorità di vigilanza del gruppo assicura che la solvibilità di gruppo sia calcolata a livello della società di partecipazione assicurativa in applicazione degli articoli da 220, paragrafo 2, a 233.
Ai fini di tale calcolo, l’impresa madre è considerata alla stregua di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione soggetta alle disposizioni del titolo I, capo VI, sezione 4, sottosezioni 1, 2 e 3, per quanto riguarda il requisito patrimoniale di solvibilità e alle condizioni fissate dal titolo I, capo VI, sezione 3, sottosezioni 1, 2 e 3, per quanto riguarda i fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale di solvibilità.
Sottosezione 6
Vigilanza sulla solvibilità di gruppo per gruppi con gestione centralizzata del rischio
Articolo 236
Imprese figlie di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione: condizioni
Gli Stati membri prevedono che le disposizioni degli articoli 238 e 239 si applicano ad ogni impresa di assicurazione o di riassicurazione che sia impresa figlia di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione se sono soddisfatte tutte le seguenti condizioni:
a)
l’impresa figlia, in merito alla quale l’autorità di vigilanza del gruppo non ha adottato una decisione conformemente all’articolo 214, paragrafo 2, è inclusa nella vigilanza di gruppo esercitata dall’autorità di vigilanza del gruppo a livello dell’impresa madre conformemente al presente titolo;
b)
le procedure di gestione dei rischi e i meccanismi di controllo interno dell’impresa madre coprono l’impresa figlia, e le autorità di vigilanza interessate sono soddisfatte in merito alla gestione prudente dell’impresa figlia da parte dell’impresa madre;
c)
l’impresa madre ha ricevuto l’accordo di cui all’articolo 246, paragrafo 4, terzo comma;
d)
l’impresa madre ha ricevuto l’accordo di cui all’articolo 256, paragrafo 2;
e)
l’impresa madre ha presentato una domanda di autorizzazione a essere assoggettata agli articoli 238 e 239, e la richiesta è stata oggetto di una decisione favorevole conformemente alla procedura di cui all’articolo 237.
Articolo 237
Imprese figlie di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione: decisione sulla domanda
1. In caso di domanda di autorizzazione ad essere assoggettati alle disposizioni degli articoli 238 e 239, le autorità di vigilanza interessate collaborano nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza, sulla base di una piena consultazione reciproca, al fine di decidere se accordare o meno l’autorizzazione richiesta e a quali condizioni subordinare eventualmente tale autorizzazione.
La domanda di cui al primo comma è presentata unicamente all’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia. Tale autorità di vigilanza informa e trasmette immediatamente la domanda completa alle altre autorità di vigilanza nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza.
2. Le autorità di vigilanza interessate fanno quanto in loro potere per giungere ad una decisione congiunta sulla domanda entro tre mesi dalla data di ricevimento della domanda completa da parte di tutte le autorità di vigilanza nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza.
3. Durante il periodo di cui al paragrafo 2, in caso di divergenza di opinioni in merito all’approvazione della domanda di cui al paragrafo 1, l’autorità di vigilanza del gruppo o una delle altre autorità di vigilanza interessate, può consultare il CEIOPS. In caso di consultazione del CEIOPS, tutte le autorità di vigilanza interessate sono informate e il periodo di cui al paragrafo 2 è prorogato di un mese.
Quando il CEIOPS è stato consultato, le autorità di vigilanza interessate tengono debitamente conto di tale parere prima di adottare la decisione congiunta.
4. L’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia trasmette al richiedente la decisione congiunta di cui ai paragrafi 2 e 3 e motiva pienamente la decisione che contiene, qualora il CEIOPS sia stato consultato, la spiegazione di ogni eventuale scostamento significativo dalla posizione adottata dal CEIOPS. La decisione congiunta è riconosciuta come determinante e applicata dalle autorità di vigilanza interessate.
5. In mancanza di una decisione congiunta delle autorità di vigilanza interessate entro i termini di cui ai paragrafi 2 e 3, l’autorità di vigilanza del gruppo decide autonomamente in merito alla domanda.
Ai fini dell’adozione della sua decisione, l’autorità di vigilanza del gruppo tiene debitamente conto di quanto segue:
a)
eventuali pareri e riserve delle autorità di vigilanza interessate, formulati entro i termini previsti;
b)
eventuali riserve delle altre autorità di vigilanza nell’ambito del collegio, formulate entro i termini previsti;
c)
il parere formulato dal CEIOPS, qualora esso sia stato consultato.
La decisione è pienamente motivata e contiene la spiegazione di ogni eventuale scostamento significativo dalle riserve delle altre autorità di vigilanza interessate e dal parere del CEIOPS. L’autorità di vigilanza del gruppo trasmette copia della decisione al richiedente e alle altre autorità di vigilanza interessate.
Articolo 238
Imprese figlie di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione: determinazione del requisito patrimoniale di solvibilità
1. Fatto salvo l’articolo 231, il requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa figlia è calcolato conformemente ai paragrafi 2, 4 e 5 del presente articolo.
2. Quando il requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa figlia è calcolato sulla base di un modello interno approvato a livello di gruppo conformemente all’articolo 231 e l’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia ritenga che il suo profilo di rischio si discosti significativamente dal predetto modello interno, e fino a quando l’impresa non risolve adeguatamente le riserve dell’autorità di vigilanza, quest’ultima può, nei casi di cui all’articolo 37, proporre di fissare una maggiorazione del requisito patrimoniale di solvibilità di tale impresa figlia risultante dall’applicazione del predetto modello, o, in circostanze eccezionali in cui detta maggiorazione non sarebbe appropriata, di imporre all’impresa di calcolare il suo requisito patrimoniale di solvibilità sulla base della formula standard. L’autorità di vigilanza discute le proprie proposte nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza e comunica le ragioni di dette proposte sia all’impresa figlia che al collegio delle autorità di vigilanza.
3. Quando il requisito patrimoniale di solvibilità dell’impresa figlia è calcolato sulla base della formula standard e l’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia ritiene che il suo profilo di rischio si discosti significativamente dalle ipotesi sottese alla formula standard, e fino a quando l’impresa non risolve adeguatamente le riserve dell’autorità di vigilanza, quest’ultima può, in circostanze eccezionali, proporre all’impresa di sostituire un sottoinsieme di parametri utilizzati nel calcolo della formula standard con parametri specifici a tale impresa nel calcolare i moduli del rischio di sottoscrizione per l’assicurazione vita, per l’assicurazione non vita e per l’assicurazione malattia, a norma dell’articolo 110, o, nei casi di cui all’articolo 37, di fissare una maggiorazione del requisito patrimoniale di solvibilità di detta impresa figlia.
L’autorità di vigilanza discute la propria proposta nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza e comunica le ragioni di tale proposta sia all’impresa figlia che al collegio delle autorità di vigilanza.
4. Il collegio delle autorità di vigilanza si adopera al massimo per pervenire a un accordo sulla proposta dell’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia e su altre eventuali misure.
5. In caso di disaccordo tra l’autorità di vigilanza e l’autorità di vigilanza del gruppo entro il termine di un mese dalla proposta dell’autorità di vigilanza, la questione è rinviata per consultazione al CEIOPS, che formula il suo parere entro due mesi da tale rinvio.
L’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia tiene debitamente conto di detto parere nella sua decisione finale.
La decisione è pienamente motivata e tiene conto dei pareri, comprese le riserve delle altre autorità di vigilanza nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza, nonché del parere del CEIOPS.
La decisione è trasmessa all’impresa figlia e al collegio delle autorità di vigilanza.
Articolo 239
Imprese figlie di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione: inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità e del requisito patrimoniale minimo
1. In caso di inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità e fatto salvo l’articolo 138, l’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia trasmette senza indugio al collegio delle autorità di vigilanza il piano di risanamento presentato dall’impresa figlia per ristabilire, entro sei mesi dal rilevamento dell’inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità, il livello di fondi propri ammissibili o per ridurre il suo profilo di rischio al fine di garantire il rispetto del requisito patrimoniale di solvibilità.
Il collegio delle autorità di vigilanza si adopera al massimo per pervenire a un accordo sulla proposta dell’autorità di vigilanza concernente l’approvazione del piano di risanamento entro quattro mesi dalla data in cui è stata rilevata l’inosservanza del requisito patrimoniale di solvibilità.
In mancanza di tale accordo, l’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia decide se approvare il piano di risanamento, tenendo in debito conto i pareri e le riserve delle altre autorità di vigilanza nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza.
2. Qualora l’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia individui, a norma dell’articolo 136, un deterioramento delle condizioni finanziarie, informa quanto prima il collegio delle autorità di vigilanza in merito alle misure da adottare. Salvo che in situazione di emergenza, le misure da adottare sono discusse dal collegio delle autorità di vigilanza.
Il collegio delle autorità di vigilanza si adopera al massimo per pervenire a un accordo sulle misure proposte da adottare entro un mese dalla notifica.
In mancanza di tale accordo, l’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia decide se approvare le misure proposte, tenendo in debito conto i pareri e le riserve delle altre autorità di vigilanza nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza.
3. In caso d’inosservanza del requisito patrimoniale minimo, fatto salvo l’articolo 139, l’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa figlia trasmette senza indugio al collegio delle autorità di vigilanza il piano di finanziamento a breve termine presentato dall’impresa figlia per ristabilire, entro tre mesi dalla data in cui è stata rilevata l’inosservanza del requisito patrimoniale minimo, il livello di fondi propri ammissibili a copertura del requisito patrimoniale minimo o per ridurre il suo profilo di rischio al fine di garantire il rispetto del requisito patrimoniale minimo. Il collegio delle autorità di vigilanza è altresì informato circa le eventuali misure adottate per garantire il rispetto del requisito patrimoniale minimo a livello di impresa figlia.
Articolo 240
Imprese figlie di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione: fine delle deroghe per un’impresa figlia
1. Le norme di cui agli articoli 238 e 239 cessano di essere applicabili quando:
a)
la condizione di cui all’articolo 236, lettera a) non è più soddisfatta;
b)
la condizione di cui all’articolo 236, lettera b) non è più soddisfatta e il gruppo non ne ripristina l’osservanza entro un termine adeguato;
c)
le condizioni di cui all’articolo 236, lettere c) e d), non sono più soddisfatte.
Nel caso di cui al primo comma, lettera a), se l’autorità di vigilanza del gruppo decide, previa consultazione del collegio delle autorità di vigilanza, di non includere più l’impresa figlia nella vigilanza del gruppo da essa esercitata, ne informa immediatamente l’autorità di vigilanza interessata e l’impresa madre.
Ai fini dell’articolo 236, lettere b), c) e d), l’impresa madre ha la responsabilità di assicurare che le condizioni siano soddisfatte su base continuativa. In caso di inosservanza, ne informa immediatamente l’autorità di vigilanza del gruppo e l’autorità di vigilanza dell’impresa figlia interessata. L’impresa madre presenta un piano mirante a ripristinare l’osservanza entro un termine adeguato.
Fatto salvo il terzo comma, l’autorità di vigilanza del gruppo verifica almeno una volta all’anno, di sua iniziativa, che le condizioni di cui all’articolo 236, lettere b), c) e d), continuino ad essere soddisfatte. L’autorità di vigilanza del gruppo procede a tale verifica anche su richiesta dell’autorità di vigilanza interessata, quando quest’ultima abbia serie riserve in merito al rispetto continuativo di tali condizioni.
Se la verifica evidenzia debolezze, l’autorità di vigilanza del gruppo impone all’impresa madre di presentare un piano mirante a ripristinare l’osservanza entro un termine adeguato.
Se, previa consultazione del collegio delle autorità di vigilanza, l’autorità di vigilanza del gruppo stabilisce che il piano di cui al terzo o al quinto comma è insufficiente o che non è stato attuato entro i termini concordati, essa conclude che le condizioni di cui all’articolo 236, lettere b), c) e d), non sono più soddisfatte e ne informa immediatamente l’autorità di vigilanza interessata.
2. Il regime previsto dagli articoli 238 e 239 si applica nuovamente se l’impresa madre presenta una nuova domanda e ottiene una decisione favorevole secondo la procedura di cui all’articolo 237.
Articolo 241
Imprese figlie di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione: misure di attuazione
Per garantire l’applicazione uniforme degli articoli da 236 a 240, la Commissione adotta misure di attuazione che specificano:
a)
i criteri da applicare per valutare il rispetto delle condizioni stabilite all’articolo 236;
b)
i criteri da applicare per valutare quali siano le situazioni di emergenza di cui all’articolo 239, paragrafo 2; e
c)
le procedure che le autorità di vigilanza devono seguire quando si scambiano informazioni, esercitano i loro poteri e ottemperano ai loro obblighi conformemente agli articoli da 237 a 240.
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 242
Riesame
1. Entro il 31 ottobre 2014, la Commissione elabora una valutazione sull’applicazione del titolo III, in particolare in merito alla cooperazione tra autorità di vigilanza nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza e sul suo funzionamento, sul regime giuridico del CEIOPS e sulle prassi di vigilanza legate alla fissazione delle maggiorazioni di capitale e presenta una relazione al Parlamento europeo e al Consiglio, eventualmente accompagnata da proposte di modifica della presente direttiva.
2. Entro il 31 ottobre 2015, la Commissione elabora una valutazione sui vantaggi del miglioramento della vigilanza di gruppo e della gestione del capitale nell’ambito di un gruppo di imprese di assicurazione o di riassicurazione, facendo riferimento alla comunicazione COM(2008)0119 e alla relazione del 16 ottobre 2008 della commissione per i problemi economici e monetari del Parlamento europeo su tale proposta (A6-0413/2008). Tale valutazione indica eventuali misure per potenziare una sana gestione transfrontaliera dei gruppi assicurativi, in particolare per quanto concerne la gestione di rischi e attività. Nella propria valutazione la Commissione tiene conto, tra l’altro, dell’evoluzione e dei progressi riguardanti:
a)
un quadro armonizzato in materia di intervento precoce;
b)
prassi di gestione centralizzata del rischio del gruppo e di funzionamento dei modelli interni al gruppo, compresa la verifica in condizioni di stress;
c)
operazioni infragruppo e concentrazioni dei rischi;
d)
l’andamento nel tempo degli effetti di diversificazione e della concentrazione;
e)
un quadro giuridicamente vincolante per la mediazione delle controversie di vigilanza;
f)
un quadro armonizzato in materia di trasferibilità delle attività, insolvenza e procedure di liquidazione che elimini dal diritto societario nazionale le pertinenti barriere alla trasferibilità delle attività;
g)
un livello equivalente di protezione dei contraenti e dei beneficiari delle imprese appartenenti allo stesso gruppo, in particolare in situazioni di crisi;
h)
una soluzione armonizzata e adeguatamente finanziata su scala comunitaria per i regimi di garanzia assicurativa;
i)
un quadro armonizzato e giuridicamente vincolante per le autorità competenti, le banche centrali e i ministeri delle finanze, che copra la gestione, la risoluzione e la condivisione degli oneri fiscali delle crisi e che allinei i poteri di vigilanza alle responsabilità fiscali.
La Commissione presenta una relazione al Parlamento europeo e al Consiglio, eventualmente accompagnata da proposte di riesame della presente direttiva.
Articolo 243
Imprese figlie di una società di partecipazione assicurativa
Gli articoli da 236 a 242 si applicano, mutatis mutandis, alle imprese di assicurazione e di riassicurazione che sono imprese figlie di una società di partecipazione assicurativa.
Sezione 2
Concentrazione di rischi e operazioni infragruppo
Articolo 244
Vigilanza sulla concentrazione di rischi
1. La vigilanza sulla concentrazione di rischi a livello di gruppo è esercitata conformemente ai paragrafi 2 e 3 del presente articolo, all’articolo 246 e al capo III.
2. Gli Stati membri dispongono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione o le società di partecipazione assicurativa segnalino, a intervalli regolari e almeno una volta all’anno, all’autorità di vigilanza del gruppo ogni significativa concentrazione di rischi a livello del gruppo.
Le informazioni necessarie sono trasmesse all’autorità di vigilanza del gruppo dall’impresa di assicurazione o di riassicurazione capogruppo o, se la capogruppo non è un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, dalla società di partecipazione assicurativa o dall’impresa di assicurazione o di riassicurazione del gruppo designata dall’autorità di vigilanza del gruppo previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate e del gruppo.
Le concentrazioni dei rischi sono soggette al riesame da parte delle autorità di vigilanza del gruppo.
3. L’autorità di vigilanza del gruppo, previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate e del gruppo, identifica il tipo di rischio che le imprese di assicurazione e di riassicurazione di un determinato gruppo devono segnalare in ogni circostanza.
Nel definire il tipo di rischio, o nel formulare il loro parere in proposito, l’autorità di vigilanza del gruppo e le altre autorità di vigilanza interessate tengono conto del gruppo in questione e della sua struttura di gestione dei rischi.
Per individuare le concentrazioni dei rischi significative da segnalare, l’autorità di vigilanza del gruppo impone, previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate e del gruppo, soglie adeguate basate sui requisiti del capitale di solvibilità, sulle riserve tecniche o su entrambi.
Nell’esame delle concentrazioni dei rischi, l’autorità di vigilanza del gruppo sorveglia in particolare il possibile rischio di contagio nel gruppo, il rischio di conflitto di interessi e il livello o il volume dei rischi.
4. Ai fini dei paragrafi 2 e 3, la Commissione può adottare misure di attuazione in materia di definizione e di individuazione delle concentrazioni dei rischi significative e della relativa segnalazione.
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 245
Vigilanza sulle operazioni infragruppo
1. La vigilanza sulle operazioni infragruppo è esercitata conformemente ai paragrafi 2 e 3 del presente articolo, all’articolo 246 e al capo III.
2. Gli Stati membri dispongono che le imprese di assicurazione e di riassicurazione o le società di partecipazione assicurativa segnalino all’autorità di vigilanza del gruppo, a intervalli regolari e almeno una volta all’anno, tutte le operazioni infragruppo significative effettuate dalle imprese di assicurazione e di riassicurazione nell’ambito del gruppo, comprese quelle effettuate con persone fisiche che hanno stretti legami con una qualunque delle imprese del gruppo.
Inoltre, gli Stati membri impongono che le operazioni infragruppo molto significative siano segnalate il più rapidamente possibile.
Le informazioni necessarie sono trasmesse all’autorità di vigilanza del gruppo dall’impresa di assicurazione o di riassicurazione capogruppo o, se la capogruppo non è un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, dalla società di partecipazione assicurativa o dall’impresa di assicurazione o di riassicurazione del gruppo designata dall’autorità di vigilanza del gruppo, previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate e del gruppo.
Le operazioni infragruppo sono soggette al riesame da parte delle autorità di di vigilanza del gruppo.
3. L’autorità di vigilanza del gruppo, previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate e del gruppo, individua il tipo di operazione infragruppo che le imprese di assicurazione e di riassicurazione di un determinato gruppo devono segnalare in ogni circostanza. Si applica, mutatis mutandis, l’articolo 244, paragrafo 3.
4. Ai fini dei paragrafi 2 e 3, la Commissione può adottare misure di attuazione in materia di definizione e di individuazione delle operazioni infragruppo significative e della relativa segnalazione.
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Sezione 3
Gestione del rischio e controllo interno
Articolo 246
Vigilanza sul sistema di governance
1. I requisiti di cui al titolo I, capo IV, sezione 2, si applicano, mutatis mutandis, a livello di gruppo.
Fatto salvo il primo comma, i sistemi di gestione dei rischi e di controllo interno, nonché le procedure di segnalazione, sono attuati in modo coerente in tutte le imprese che rientrano nell’ambito di applicazione della vigilanza di gruppo ai sensi dell’articolo 213, paragrafo 2, lettere a) e b), in modo che tali sistemi e procedure di segnalazione possano essere controllati a livello del gruppo.
2. Fatto salvo il paragrafo 1, i meccanismi di controllo interno del gruppo includono almeno quanto segue:
a)
meccanismi adeguati in materia di solvibilità di gruppo che consentano di individuare e misurare tutti i rischi sostanziali incorsi e determinare un livello di fondi propri ammissibili adeguato ai rischi;
b)
valide procedure di segnalazione e contabili che consentano di sorvegliare e di gestire le operazioni infragruppo e la concentrazione di rischi.
3. I sistemi e le procedure di segnalazione di cui ai paragrafi 1 e 2 sono soggetti al riesame da parte delle autorità di vigilanza del gruppo conformemente alle disposizioni del capo III.
4. Gli Stati membri impongono all’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante o alla società di partecipazione assicurativa di procedere a livello del gruppo alla valutazione richiesta dall’articolo 45. La valutazione interna del rischio e della solvibilità effettuata a livello del gruppo è soggetta al riesame da parte dall’autorità di vigilanza del gruppo conformemente al capo III.
Qualora il calcolo della solvibilità a livello di gruppo sia effettuato conformemente al metodo 1 di cui all’articolo 230, l’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante o la società di partecipazione assicurativa forniscono all’autorità di vigilanza del gruppo un’analisi adeguata della differenza tra la somma dei requisiti patrimoniali di solvibilità di tutte le imprese di assicurazione o di riassicurazione partecipate del gruppo e il requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo consolidato.
Fatto salvo l’accordo dell’autorità di vigilanza del gruppo, l’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante o la società di partecipazione assicurativa può, se vuole, procedere a tutte le valutazioni di cui all’articolo 45 a livello del gruppo e a livello di ogni impresa figlia del gruppo allo stesso tempo, e può redigere un documento unico avente ad oggetto tutte le valutazioni.
Prima di concedere un accordo conformemente al terzo comma, l’autorità di vigilanza del gruppo consulta i membri del collegio delle autorità di vigilanza e tiene in debito conto i pareri e le riserve da loro espressi.
Se sceglie l’opzione prevista al terzo comma, il gruppo presenta il documento a tutte le autorità di vigilanza interessate allo stesso tempo. L’esercizio di tale opzione non esenta le imprese figlie interessate dall’obbligo di assicurare che i requisiti di cui all’articolo 45 siano soddisfatti.
CAPO III
Misure per agevolare la vigilanza del gruppo
Articolo 247
Autorità di vigilanza del gruppo
1. Un’autorità di vigilanza unica, responsabile del coordinamento e dell’esercizio della vigilanza del gruppo («autorità di vigilanza del gruppo»), è designata fra le autorità di vigilanza degli Stati membri interessati.
2. Quando la stessa autorità di vigilanza è competente per tutte le imprese di assicurazione e di riassicurazione di un gruppo, la funzione di autorità di vigilanza del gruppo è esercitata da detta autorità di vigilanza.
In tutti gli altri casi, fatto salvo il paragrafo 3, la funzione di autorità di vigilanza del gruppo è esercitata:
a)
se la capogruppo è un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, dall’autorità di vigilanza che l’ha autorizzata;
b)
se la capogruppo non è un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, dall’autorità di vigilanza individuata secondo le seguenti modalità:
i)
se l’impresa madre di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione è una società di partecipazione assicurativa, dall’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa di assicurazione o di riassicurazione;
ii)
se varie imprese di assicurazione o di riassicurazione con sede nella Comunità hanno come impresa madre la stessa società di partecipazione assicurativa, e una di dette imprese è stata autorizzata nello Stato membro nel quale ha sede la società di partecipazione assicurativa, dall’autorità di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione autorizzata in detto Stato membro;
iii)
se a capo del gruppo vi sono più società di partecipazione assicurativa con sede in vari Stati membri, in ciascuno dei quali si trova un’impresa di assicurazione o di riassicurazione, dall’autorità di vigilanza dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione con il totale dello stato patrimoniale più elevato;
iv)
se varie imprese di assicurazione o di riassicurazione con sede nella Comunità hanno come impresa madre la stessa società di partecipazione assicurativa e nessuna di dette imprese è stata autorizzata nello Stato membro nel quale ha sede la società di partecipazione assicurativa, dall’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa di assicurazione o di riassicurazione con il totale dello stato patrimoniale più elevato; o
v)
se il gruppo non ha un’impresa madre, o in qualsiasi altro caso diverso da quelli di cui ai punti da i) a iv), dall’autorità di vigilanza che ha autorizzato l’impresa di assicurazione o di riassicurazione con il totale dello stato patrimoniale più elevato.
3. In casi particolari, le autorità di vigilanza interessate, su richiesta di una di loro, possono adottare la decisione congiunta di derogare ai criteri fissati al paragrafo 2 qualora la loro applicazione non fosse opportuna, tenuto conto della struttura del gruppo e dell’importanza relativa delle attività delle imprese di assicurazione e di riassicurazione nei vari paesi, e designare un’altra autorità di vigilanza come autorità di vigilanza del gruppo.
A tal scopo, ciascuna delle autorità di vigilanza interessate può chiedere che sia avviata una discussione sull’opportunità di applicare i criteri di cui al paragrafo 2. Tale discussione si tiene al massimo con cadenza annuale.
Le autorità di vigilanza interessate fanno tutto quanto in loro potere per giungere ad una decisione congiunta sulla scelta dell’autorità di vigilanza di gruppo entro tre mesi dalla richiesta di discussione. Prima di adottare la loro decisione, le autorità di vigilanza interessate danno al gruppo la possibilità di esprimere il suo parere.
4. Durante il periodo di tre mesi di cui al paragrafo 3, terzo comma, ciascuna delle autorità di vigilanza interessate può chiedere che si consulti il CEIOPS. In caso di consultazione del CEIOPS, tale periodo è prolungato di due mesi.
5. Qualora il CEIOPS sia consultato, le autorità di vigilanza interessate tengono debitamente conto del parere da esso formulato prima di adottare la loro decisione congiunta. La decisione congiunta é pienamente motivata e contiene la spiegazione degli eventuali scostamenti significativi dalle posizioni adottate dal CEIOPS.
6. In mancanza di una decisione congiunta che deroga ai criteri fissati al paragrafo 2, la funzione di autorità di vigilanza del gruppo è esercitata dall’autorità di vigilanza individuata a norma del paragrafo 2.
7. Il CEIOPS informa il Parlamento europeo, il Consiglio e la Commissione, almeno una volta all’anno, delle maggiori difficoltà incontrate nell’applicazione dei criteri di cui ai paragrafi 2, 3 e 6.
Qualora nell’applicazione dei criteri fissati ai paragrafi 2 e 3 emergano difficoltà di rilievo, la Commissione adotta misure di attuazione che specificano tali criteri.
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
8. Qualora in uno Stato membro esistano più autorità di vigilanza preposte all’esercizio della vigilanza prudenziale delle imprese di assicurazione e di riassicurazione, tale Stato membro adotta i provvedimenti necessari per assicurare il coordinamento tra dette autorità.
Articolo 248
Diritti e obblighi dell’autorità di vigilanza del gruppo e delle altre autorità di vigilanza - Collegio delle autorità di vigilanza
1. Tra i diritti e gli obblighi dell’autorità di vigilanza del gruppo in merito alla vigilanza di gruppo rientra quanto segue:
a)
il coordinamento della raccolta e della diffusione delle informazioni rilevanti o essenziali, in situazioni normali e in situazioni di emergenza, ivi compresa la divulgazione di informazioni importanti per i compiti di vigilanza di un’autorità di vigilanza;
b)
il riesame da parte delle autorità di vigilanza e la valutazione della situazione finanziaria del gruppo;
c)
la valutazione del rispetto da parte del gruppo delle disposizioni in materia di solvibilità, di concentrazione di rischi e di operazioni infragruppo di cui agli articoli da 218 a 245;
d)
la valutazione del sistema di governance del gruppo, di cui all’articolo 246, e del rispetto da parte dei membri dell’organo amministrativo, direttivo o di vigilanza dell’impresa partecipante dei requisiti di cui agli articoli 42 e 257;
e)
la pianificazione e il coordinamento, tramite riunioni regolari organizzate almeno su base annuale o tramite ogni altro mezzo idoneo, delle attività di vigilanza in situazioni normali e in situazioni di emergenza, in cooperazione con le autorità di vigilanza interessate e tenendo conto della natura, della portata e della complessità dei rischi inerenti all’attività di tutte le imprese che appartengono al gruppo;
f)
altri compiti, misure e decisioni assegnate all’autorità di vigilanza del gruppo dalla presente direttiva o derivanti dall’applicazione della presente direttiva, in particolare l’espletamento della procedura di convalida del modello interno a livello di gruppo di cui agli articoli 231 e 233 e della procedura di autorizzazione ad applicare il regime di cui agli articoli da 237 a 240.
2. Per agevolare lo svolgimento dei compiti di vigilanza del gruppo di cui al paragrafo 1, è istituito un collegio delle autorità di vigilanza, presieduto dall’autorità di vigilanza del gruppo.
Il collegio delle autorità di vigilanza garantisce che le procedure di cooperazione, scambio d’informazioni e consultazione fra le autorità di vigilanza che sono membri del collegio delle autorità di vigilanza, siano effettivamente applicate in conformità del titolo III, al fine di promuovere la convergenza delle rispettive decisioni e attività.
3. Sono affiliate al collegio delle autorità di vigilanza l’autorità di vigilanza del gruppo e le autorità di vigilanza di tutti gli Stati membri in cui hanno sede tutte le imprese figlie.
Anche le autorità di vigilanza di succursali significative e imprese partecipate sono ammesse a partecipare al collegio delle autorità di vigilanza. La loro partecipazione è tuttavia limitata all’obiettivo di uno scambio efficace di informazioni.
Affinché il collegio delle autorità di vigilanza operi in modo efficiente, può essere necessario che alcune attività siano svolte da un numero ridotto di autorità di vigilanza all’interno del collegio stesso.
4. Fatte salve le misure adottate a norma della presente direttiva, l’istituzione e il funzionamento del collegio delle autorità di vigilanza si basa su accordi di coordinamento conclusi dall’autorità di vigilanza del gruppo e dalle altre autorità di vigilanza interessate.
In caso di opinioni divergenti sugli accordi di coordinamento, qualsiasi membro del collegio delle autorità di vigilanza può deferire la questione al CEIOPS.
L’autorità di vigilanza del gruppo, previa consultazione delle autorità di vigilanza interessate, prende in debita considerazione i pareri formulati dal CEIOPS entro due mesi dalla loro ricezione, prima di adottare una decisione definitiva. La decisione è pienamente motivata e contiene la spiegazione di ogni eventuale scostamento significativo dal parere del CEIOPS. L’autorità di vigilanza del gruppo trasmette la decisione alle altre autorità di vigilanza interessate.
5. Fatte salve le misure adottate ai sensi della presente direttiva, gli accordi di coordinamento di cui al paragrafo 4 specificano le procedure concernenti:
a)
il processo decisionale delle autorità di vigilanza interessate di cui agli articoli 231, 232 e 247;
b)
la consultazione di cui al paragrafo 4 del presente articolo e all’articolo 218, paragrafo 5.
Fatti salvi i diritti e gli obblighi attribuiti dalla presente direttiva all’autorità di vigilanza del gruppo e alle altre autorità di vigilanza, gli accordi di coordinamento possono assegnare ulteriori compiti all’autorità di vigilanza del gruppo o alle altre autorità di vigilanza nei casi in cui ciò accresca l’efficienza della vigilanza del gruppo e non pregiudichi le attività di vigilanza dei membri del collegio delle autorità di vigilanza rispetto alle loro responsabilità individuali.
Inoltre, gli accordi di coordinamento possono prevedere le procedure per:
a)
la consultazione tra le autorità di vigilanza interessate, con particolare riferimento agli articoli da 213 a 217, da 219 a 221, 227, da 244 a 246, 250, 256, 260 e 262;
b)
la cooperazione con altre autorità di vigilanza.
6. Il CEIOPS elabora orientamenti per il funzionamento operativo dei collegi delle autorità di vigilanza basandosi sull’esame complessivo dei loro lavori, teso a valutare il livello di convergenza tra collegi. Tale esame è effettuato almeno ogni tre anni. Gli Stati membri garantiscono che l’autorità di vigilanza del gruppo comunichi al CEIOPS le informazioni sul funzionamento dei collegi delle autorità di vigilanza e qualsiasi difficoltà incontrata che possa essere rilevante ai fini di tale esame.
7. La Commissione adotta misure di attuazione per il coordinamento della vigilanza del gruppo ai fini dei paragrafi da 1 a 6, compresa la definizione di «succursale significativa».
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 249
Cooperazione e scambio di informazioni tra autorità di vigilanza
1. Le autorità responsabili della vigilanza delle singole imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti al gruppo e l’autorità di vigilanza del gruppo collaborano strettamente, in particolare nei casi in cui un’impresa di assicurazione o di riassicurazione si trovi in difficoltà finanziarie.
Allo scopo di assicurare che le autorità di vigilanza, compresa l’autorità di vigilanza del gruppo, dispongano della stessa quantità di informazioni pertinenti, fatte salve le rispettive competenze, le autorità, anche se non stabilite nello stesso Stato membro, si scambiano reciprocamente le informazioni necessarie a consentire e agevolare l’esercizio delle funzioni di vigilanza delle altre autorità ai sensi della presente direttiva. A tale riguardo, le autorità di vigilanza interessate e l’autorità di vigilanza del gruppo si comunicano senza indugio tutte le informazioni pertinenti non appena ne entrino in possesso. Le informazioni di cui al presente comma comprendono, ma non esclusivamente, le informazioni in merito alle azioni del gruppo e delle autorità di vigilanza e le informazioni fornite dal gruppo.
2. Le autorità responsabili della vigilanza delle singole imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti a un gruppo e l’autorità di vigilanza di gruppo convocano entrambe immediatamente una riunione di tutte le autorità di vigilanza partecipanti alla vigilanza di gruppo almeno nei seguenti casi, allorché:
a)
vengono a conoscenza di una grave violazione del requisito patrimoniale di solvibilità o del requisito patrimoniale minimo di una singola impresa di assicurazione o di riassicurazione;
b)
vengono a conoscenza di una grave violazione del requisito patrimoniale di solvibilità a livello di gruppo, calcolato in base a dati consolidati, o del requisito patrimoniale di solvibilità di gruppo aggregato in conformità di qualunque metodo di calcolo usato conformemente al titolo III, capo II, sezione 1, sottosezione 4;
c)
si verificano o si sono verificate altre circostanze eccezionali.
3. La Commissione adotta misure di attuazione che stabiliscono le informazioni che l’autorità di vigilanza del gruppo deve raccogliere e trasmettere sistematicamente alle altre autorità di vigilanza interessate o che devono essere trasmesse all’autorità di vigilanza del gruppo dalle altre autorità di vigilanza interessate.
La Commissione adotta misure di attuazione che specificano le informazioni essenziali o pertinenti per la vigilanza a livello di gruppo al fine di migliorare la convergenza per quanto riguarda le informazioni da fornire alle autorità di vigilanza.
Le misure di cui al presente paragrafo, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 250
Consultazione tra autorità di vigilanza
1. Fatto salvo l’articolo 248, le autorità di vigilanza interessate, allorché una decisione è importante per i compiti di vigilanza di altre autorità di vigilanza, prima di prendere tale decisione si consultano nell’ambito del collegio delle autorità di vigilanza sui punti seguenti:
a)
modifiche dell’assetto azionario, della struttura organizzativa o direttiva delle imprese di assicurazione e di riassicurazione di un gruppo che richiedono l’approvazione o l’autorizzazione delle autorità di vigilanza; e
b)
le principali sanzioni e misure eccezionali adottate dalle autorità di vigilanza, ivi compresa l’imposizione di una maggiorazione del requisito patrimoniale di solvibilità ai sensi dell’articolo 37 e l’imposizione di limitazioni nell’uso di un modello interno per il calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità conformemente al titolo I, capo VI, sezione 4, sottosezione 3.
Ai fini della lettera b), l’autorità di vigilanza del gruppo è sempre consultata.
Inoltre, le autorità di vigilanza interessate si consultano prima di adottare decisioni basate su informazioni ricevute da altre autorità di vigilanza.
2. Fatto salvo l’articolo 248, un’autorità di vigilanza può decidere di non consultare le altre autorità in caso di urgenza o quando la consultazione rischia di compromettere l’efficacia della decisione. In tal caso, l’autorità di vigilanza informa immediatamente le altre autorità di vigilanza interessate.
Articolo 251
Richieste dell’autorità di vigilanza del gruppo alle altre autorità di vigilanza
L’autorità di vigilanza del gruppo può invitare le autorità di vigilanza dello Stato membro in cui ha sede un’impresa madre e che non esercitano esse stesse la vigilanza di gruppo ai sensi dell’articolo 247, a chiedere all’impresa madre tutte le informazioni pertinenti per l’esercizio dei suoi diritti e dei suoi obblighi di coordinamento di cui all’articolo 248, e a trasmetterle tali informazioni.
Quando ha bisogno delle informazioni di cui all’articolo 254, paragrafo 2, che sono state già trasmesse ad un’altra autorità di vigilanza, l’autorità di vigilanza del gruppo contatta, se possibile, detta autorità per evitare la duplicazione della trasmissione delle informazioni alle varie autorità che partecipano alla vigilanza.
Articolo 252
Cooperazione con le autorità responsabili per gli enti creditizi e le imprese di investimento
Quando un’impresa di assicurazione o di riassicurazione e un ente creditizio ai sensi della direttiva 2006/48/CE o un’impresa di investimento ai sensi della direttiva 2004/39/CE, o entrambi sono direttamente o indirettamente legati o hanno un’impresa partecipante comune, le autorità di vigilanza interessate e le autorità responsabili della vigilanza di queste altre imprese collaborano strettamente.
Fatte salve le loro rispettive competenze, dette autorità si scambiano tutte le informazioni atte a semplificare i loro compiti, in particolare come specificato nel presente titolo.
Articolo 253
Segreto professionale e riservatezza
Gli Stati membri autorizzano lo scambio di informazioni tra le rispettive autorità di vigilanza e tra le rispettive autorità di vigilanza e altre autorità, conformemente agli articoli da 249 a 252.
Le informazioni ricevute nel quadro della vigilanza di gruppo, in particolare le informazioni scambiate tra autorità di vigilanza o tra autorità di vigilanza e altre autorità conformemente al presente titolo, sono disciplinate dalle disposizioni dell’articolo 295.
Articolo 254
Accesso alle informazioni
1. Gli Stati membri assicurano che le persone fisiche e giuridiche che rientrano nell’ambito della vigilanza di gruppo, le loro imprese partecipate e le loro imprese partecipanti siano in grado di scambiare informazioni pertinenti ai fini della vigilanza di gruppo.
2. Gli Stati membri dispongono che le loro autorità responsabili dell’esercizio della vigilanza di gruppo abbiano accesso alle informazioni pertinenti ai fini di detta vigilanza, indipendentemente dalla natura dell’impresa interessata. Si applica, mutatis mutandis, l’articolo 35.
Le autorità di vigilanza interessate possono rivolgersi direttamente alle imprese del gruppo per ottenere le informazioni necessarie soltanto se dette informazioni sono state richieste all’impresa di assicurazione o di riassicurazione soggetta alla vigilanza di gruppo e l’impresa non le ha trasmesse entro un termine ragionevole.
Articolo 255
Verifica delle informazioni
1. Gli Stati membri assicurano che le loro autorità di vigilanza possano procedere nei rispettivi territori nazionali, direttamente o tramite persone da esse incaricate, alla verifica in loco delle informazioni di cui all’articolo 254 presso i locali di una delle imprese seguenti:
a)
l’impresa di assicurazione o di riassicurazione soggetta alla vigilanza di gruppo;
b)
le imprese partecipate di detta impresa di assicurazione o di riassicurazione;
c)
le imprese madri di detta impresa di assicurazione o di riassicurazione;
d)
le imprese partecipate di un’impresa madre di detta impresa di assicurazione o di riassicurazione.
2. Se, in casi specifici, le autorità di vigilanza desiderano verificare le informazioni relative ad un’impresa, regolamentata o meno, appartenente ad un gruppo e avente sede in un altro Stato membro, esse chiedono alle autorità di vigilanza dell’altro Stato membro di effettuare detta verifica.
Le autorità che ricevono la richiesta vi danno seguito nell’ambito delle loro competenze, procedendo direttamente alla verifica, tramite un revisore o un esperto autorizzato, o consentendo all’autorità che ha presentato la richiesta di effettuare essa stessa la verifica. L’autorità di vigilanza del gruppo è informata delle misure adottate.
L’autorità di vigilanza richiedente che non compia direttamente la verifica può, se lo desidera, prendervi parte.
Articolo 256
Relazione relativa alla solvibilità di gruppo e alla condizione finanziaria
1. Gli Stati membri prescrivono alle imprese di assicurazione e di riassicurazione partecipate o alle società di partecipazione assicurativa di pubblicare una relazione annuale sulla solvibilità e sulla condizione finanziaria a livello di gruppo. Si applicano, mutatis mutandis, l’articolo 51 e gli articoli da 53 a 55.
2. Previo accordo dell’autorità di vigilanza del gruppo, un’impresa di assicurazione o di riassicurazione partecipante o una società di partecipazione assicurativa può, se vuole, presentare un’unica relazione sulla solvibilità e sulla condizione finanziaria contenente i seguenti elementi:
a)
le informazioni a livello del gruppo che devono essere pubblicate conformemente al paragrafo 1;
b)
le informazioni relative a ciascuna delle imprese figlie del gruppo che devono essere identificabili singolarmente e pubblicate conformemente agli articoli 51 e da 53 e 55.
Prima di concedere l’accordo conformemente al primo comma, l’autorità di vigilanza del gruppo consulta i membri del collegio delle autorità di vigilanza e tiene in debito conto i pareri e le riserve da loro espressi.
3. Se la relazione di cui al paragrafo 2 non contiene le informazioni che l’autorità di vigilanza che ha autorizzato un’impresa figlia del gruppo impone ad imprese analoghe di fornire, e se questa omissione è sostanziale, l’autorità di vigilanza interessata ha il potere di richiedere all’impresa figlia interessata di pubblicare le informazioni complementari necessarie.
4. La Commissione adotta misure di attuazione che specificano maggiormente le informazioni da pubblicare e i mezzi di pubblicazione da utilizzare per quanto concerne la singola relazione sulla solvibilità e la condizione finanziaria
Tali misure, intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 257
Organo amministrativo, direttivo o di vigilanza delle società di partecipazione assicurativa
Gli Stati membri impongono che tutte le persone che dirigono effettivamente la società di partecipazione assicurativa soddisfino i requisiti di competenza e onorabilità.
Si applica, mutatis mutandis, l’articolo 42.
Articolo 258
Misure di esecuzione
1. Se le imprese di assicurazione o di riassicurazione di un gruppo non rispettano i requisiti di cui agli articoli da 218 a 246, o se i requisiti sono rispettati ma la solvibilità è a rischio, o se le operazioni infragruppo o le concentrazioni dei rischi minacciano la situazione finanziaria delle imprese di assicurazione o di riassicurazione, le seguenti autorità impongono che siano adottate le misure necessarie per rimediare il più rapidamente possibile alla situazione:
a)
l’autorità di vigilanza del gruppo nei confronti della società di partecipazione assicurativa;
b)
le autorità di vigilanza nei confronti delle imprese di assicurazione e di riassicurazione.
Se, nel caso di cui al primo comma, lettera a), l’autorità di vigilanza del gruppo non è una delle autorità di vigilanza dello Stato membro in cui ha sede la società di partecipazione assicurativa, l’autorità di vigilanza del gruppo informa dette autorità di vigilanza delle sue conclusioni al fine di permettere loro di adottare le misure necessarie.
Se, nel caso di cui al primo comma, lettera b), l’autorità di vigilanza del gruppo non è una delle autorità di vigilanza dello Stato membro in cui ha sede l’impresa di assicurazione o di riassicurazione, l’autorità di vigilanza del gruppo informa dette autorità di vigilanza delle sue conclusioni al fine di permettere loro di adottare le misure necessarie.
Fatto salvo il paragrafo 2, gli Stati membri determinano le misure che le loro autorità di vigilanza possono adottare nei confronti delle società di partecipazione assicurativa.
Le autorità di vigilanza interessate, compresa l’autorità di vigilanza del gruppo, coordinano, se necessario, le loro misure di esecuzione.
2. Fatte salve le disposizioni nazionali di diritto penale, gli Stati membri assicurano che possano essere imposte sanzioni o misure alle società di partecipazione assicurativa o alle persone che dirigono effettivamente dette imprese, in caso di violazione delle disposizioni legislative, regolamentari o amministrative adottate in attuazione del presente titolo. Le autorità di vigilanza collaborano strettamente per assicurare che dette sanzioni o misure siano efficaci, in particolare se l’amministrazione centrale o lo stabilimento principale della società di partecipazione assicurativa non sono situati presso la sede legale.
3. La Commissione può adottare misure di attuazione per il coordinamento delle misure di esecuzione di cui ai paragrafi 1 e 2.
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
Articolo 259
Resoconto del CEIOPS
1. Il CEIOPS partecipa annualmente a un’audizione generale di una commissione parlamentare del Parlamento europeo. Quando tale partecipazione coincide con l’obbligo di riferire, di cui all’articolo 71, paragrafo 3, tale obbligo si intende soddisfatto, per quanto riguarda il Parlamento europeo, mediante la partecipazione del CEIOPS a tale audizione.
2. All’audizione di cui al paragrafo 1, il CEIOPS riferisce, tra l’altro, in merito a tutte le pertinenti esperienze di rilievo maturate nel quadro delle attività di vigilanza e di cooperazione tra autorità previste dal titolo III e, in particolare:
a)
la procedura di nomina dell’autorità di vigilanza del gruppo, il numero delle autorità di vigilanza del gruppo e la loro distribuzione geografica;
b)
l’attività del collegio delle autorità di vigilanza, in particolare il coinvolgimento e l’impegno di autorità di vigilanza che non sono autorità di vigilanza del gruppo.
3. Ai fini del paragrafo 1, il CEIOPS può altresì riferire, se del caso, in merito ai principali insegnamenti tratti dall’esame di cui all’articolo 248, paragrafo 6.
CAPO IV
Paesi terzi
Articolo 260
Imprese madri con sede fuori della Comunità: verifica dell’equivalenza
1. Nel caso di cui all’articolo 213, paragrafo 2, lettera c), le autorità di vigilanza interessate verificano se le imprese di assicurazione e di riassicurazione la cui impresa madre abbia sede fuori della Comunità siano soggette alla vigilanza di un’autorità di vigilanza di un paese terzo equivalente a quella prevista dal presente titolo sulla vigilanza a livello di gruppo di imprese di assicurazione e di riassicurazione di cui all’articolo 213, paragrafo 2, lettere a) e b).
La verifica è effettuata dall’autorità di vigilanza che avrebbe la funzione di autorità di vigilanza del gruppo se si applicassero i criteri fissati all’articolo 247, paragrafo 2, su richiesta dell’impresa madre o di una delle imprese di assicurazione e di riassicurazione autorizzate nella Comunità, o di propria iniziativa, salvo qualora la Commissione abbia deciso precedentemente in merito all’equivalenza del paese terzo interessato. Così facendo, detta autorità di vigilanza consulta le altre autorità di vigilanza interessate e il CEIOPS, prima di adottare una decisione.
2. La Commissione può adottare misure di attuazione che specificano i criteri per valutare se il regime prudenziale di vigilanza di gruppo di un paese terzo è equivalente al regime stabilito nel presente titolo. Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 301, paragrafo 3.
3. Previa consultazione del comitato europeo delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali e conformemente alla procedura di cui all’articolo 301, paragrafo 2, nonché tenendo conto dei criteri adottati conformemente al paragrafo 2, la Commissione può adottare una decisione sull’equivalenza del regime prudenziale di vigilanza di gruppo di un paese terzo rispetto al regime stabilito dal presente titolo.
Tali decisioni sono regolarmente riesaminate per tenere conto di ogni eventuale modifica al regime prudenziale del vigilanza di gruppo stabilito dal presente titolo e al regime prudenziale di vigilanza del gruppo del paese terzo, nonché di ogni altra modifica alla regolamentazione che può influire sulla decisione sull’equivalenza.
Quando la Commissione adotta una decisione in merito ad un paese terzo, conformemente al primo comma, la decisione è considerata determinante ai fini della verifica di cui al paragrafo 1.
Articolo 261
Imprese madri con sede fuori della Comunità: equivalenza
1. In caso di equivalenza della vigilanza in virtù dell’articolo 260, gli Stati membri si basano sulla vigilanza di gruppo equivalente esercitata dalle autorità di vigilanza del paese terzo conformemente al paragrafo 2.
2. Gli articoli da 247 a 258 si applicano, mutatis mutandis, alla cooperazione con autorità di vigilanza di paesi terzi.
Articolo 262
Imprese madri con sede fuori della Comunità: mancanza di equivalenza
1. In mancanza di vigilanza equivalente di cui all’articolo 260, gli Stati membri applicano, mutatis mutandis, alle imprese di assicurazione e di riassicurazione gli articoli da 218 a 258, ad eccezione degli articoli da 236 a 243, o uno dei metodi di cui al paragrafo 2.
I principi generali e i metodi stabiliti agli articoli da 218 a 258 si applicano a livello della società di partecipazione assicurativa o dell’impresa di assicurazione o di riassicurazione di un paese terzo.
Ai soli fini del calcolo della solvibilità del gruppo, l’impresa madre è considerata come un’impresa di assicurazione o di riassicurazione soggetta alle condizioni fissate al titolo I, capo VI, sezione 3, sottosezioni 1, 2 e 3 per quanto riguarda i fondi propri ammissibili per il requisito patrimoniale di solvibilità e ad uno dei due requisiti seguenti:
a)
il requisito patrimoniale di solvibilità determinato conformemente ai principi dell’articolo 226, qualora si tratti di una società di partecipazione assicurativa;
b)
il requisito patrimoniale di solvibilità determinato conformemente ai principi dell’articolo 227, qualora si tratti di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione di un paese terzo.
2. Gli Stati membri consentono alle loro autorità di vigilanza di applicare altri metodi che assicurino una vigilanza adeguata delle imprese di assicurazione e di riassicurazione appartenenti ad un gruppo. Tali metodi devono essere approvati dall’autorità di vigilanza del gruppo, previa consultazione delle altre autorità di vigilanza interessate.
Le autorità di vigilanza possono, in particolare, esigere la costituzione di una società di partecipazione assicurativa con sede nella Comunità e applicare il presente titolo alle imprese di assicurazione e di riassicurazione del gruppo di cui la predetta società di partecipazione assicurativa è capogruppo.
I metodi scelti permettono il conseguimento degli obiettivi della vigilanza di gruppo definiti nel presente titolo e sono comunicati alle altre autorità di vigilanza interessate e alla Commissione.
Articolo 263
Imprese madri con sede fuori della Comunità: livelli
Se l’impresa madre di cui all’articolo 260 è essa stessa un’impresa figlia di una società di partecipazione assicurativa con sede fuori della Comunità o di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione di un paese terzo, gli Stati membri effettuano la verifica di cui all’articolo 260 soltanto a livello dell’impresa capogruppo che sia una società di partecipazione assicurativa di un paese terzo o un’impresa di assicurazione o di riassicurazione di un paese terzo.
Tuttavia, gli Stati membri consentono alle loro autorità di vigilanza di decidere, in mancanza di vigilanza equivalente ai sensi dell’articolo 260, di effettuare una nuova verifica ad un livello inferiore dove esiste un’impresa madre di imprese di assicurazione o di riassicurazione, che si tratti di una società di partecipazione assicurativa di un paese terzo o di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione di un paese terzo.
In tal caso, le autorità di vigilanza di cui all’articolo 260, paragrafo 1, secondo comma spiegano la loro decisione al gruppo.
Si applica, mutatis mutandis, l’articolo 262.
Articolo 264
Cooperazione con le autorità di vigilanza di paesi terzi
1. La Commissione può presentare al Consiglio proposte per negoziare accordi con uno o più paesi terzi in merito alle modalità di esercizio della vigilanza di gruppo su:
a)
imprese di assicurazione o di riassicurazione che hanno come imprese partecipanti imprese ai sensi dell’articolo 213 aventi la sede in un paese terzo; e
b)
imprese di assicurazione o di riassicurazione di paesi terzi che hanno come imprese partecipanti imprese ai sensi dell’articolo 213 aventi la sede nella Comunità.
2. Gli accordi di cui al paragrafo 1 mirano, in particolare, a permettere:
a)
alle autorità di vigilanza degli Stati membri di ottenere le informazioni necessarie per la vigilanza a livello di gruppo delle imprese di assicurazione o di riassicurazione con sede nella Comunità che hanno imprese figlie o detengono partecipazioni in imprese fuori della Comunità; e
b)
alle autorità di vigilanza di paesi terzi di ottenere le informazioni necessarie per la vigilanza a livello di gruppo delle imprese di assicurazione o di riassicurazione di paesi terzi con sede nel loro territorio che hanno imprese figlie o detengono partecipazioni in imprese in uno o più Stati membri.
3. Fatto salvo l’articolo 300, paragrafi 1 e 2, del trattato, la Commissione, assistita dal comitato europeo delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali, esamina il risultato dei negoziati di cui al paragrafo 1.
CAPO V
Società di partecipazione assicurativa mista
Articolo 265
Operazioni infragruppo
1. Gli Stati membri assicurano che se l’impresa madre di una o più imprese di assicurazione o di riassicurazione è una società di partecipazione assicurativa mista, le autorità di vigilanza responsabili per la vigilanza di dette imprese di assicurazione o di riassicurazione esercitino la vigilanza generale sulle operazioni tra dette imprese di assicurazione o di riassicurazione e la società di partecipazione assicurativa mista e le sue imprese partecipate.
2. Si applicano, mutatis mutandis, l’articolo 245, gli articoli da 249 a 255 e l’articolo 258.
Articolo 266
Cooperazione con paesi terzi
Alla cooperazione con i paesi terzi si applica, mutatis mutandis, l’articolo 264.
TITOLO IV
RISANAMENTO E LIQUIDAZIONE DELLE IMPRESE DI ASSICURAZIONE
CAPO I
Ambito di applicazione e definizioni
Articolo 267
Ambito di applicazione del presente titolo
Il presente titolo si applica ai provvedimenti di risanamento e alle procedure di liquidazione riguardanti:
a)
le imprese di assicurazione;
b)
le succursali, situate nel territorio della Comunità, di imprese di assicurazione di un paese terzo.
Articolo 268
Definizioni
1. Ai fini del presente titolo si intende per:
a)
«autorità competenti», le autorità amministrative o giudiziarie degli Stati membri competenti in materia di provvedimenti di risanamento o di procedure di liquidazione;
b)
«succursale», una presenza permanente di un’impresa di assicurazione nel territorio di uno Stato membro diverso dallo Stato membro di origine, che svolge attività assicurative;
c)
«provvedimenti di risanamento», i provvedimenti che implicano un intervento dell’autorità competente, destinati a salvaguardare o riassestare la situazione finanziaria di un’impresa di assicurazione e che incidono sui diritti preesistenti di parti diverse dall’impresa di assicurazione stessa, compresi, ma non solo, i provvedimenti che comportano la possibilità di una sospensione dei pagamenti, di una sospensione delle procedure di esecuzione o di una riduzione dei crediti;
d)
«procedure di liquidazione», le procedure concorsuali comportanti la realizzazione dell’attivo di un’impresa di assicurazione e l’appropriata distribuzione dei proventi tra i creditori, gli azionisti o i membri, che implicano necessariamente un intervento delle autorità competenti, compreso il caso in cui la procedura concorsuale si concluda con un concordato o un provvedimento analogo, e indipendentemente dal fatto che tali procedure si basino o meno sull’insolvenza e abbiano carattere volontario o obbligatorio;
e)
«amministratore straordinario», la persona o l’organo nominato dalle autorità competenti con la funzione di gestire i provvedimenti di risanamento;
f)
«liquidatore», la persona o l’organo nominato dalle autorità competenti o dagli organi di un’impresa di assicurazione con la funzione di gestire le procedure di liquidazione;
g)
«credito di assicurazione», un importo dovuto da un’impresa di assicurazione ad assicurati, contraenti, beneficiari o altre parti lese aventi diritto ad agire direttamente contro l’impresa di assicurazione, e derivante da un contratto di assicurazione o da operazioni di cui all’articolo 2, paragrafo 3, lettere b) e c), nell’ambito di attività di assicurazione diretta, compresi gli importi detenuti in riserva per la copertura a favore delle predette persone, allorquando alcuni elementi del debito non sono ancora conosciuti.
Sono parimenti considerati crediti di assicurazione i premi detenuti da un’impresa di assicurazione prima dell’avvio delle procedure di liquidazione in seguito alla mancata stipulazione o alla risoluzione di contratti e operazioni, di cui al primo comma, lettera g), in virtù della legge applicabile a tali contratti e operazioni.
2. Ai fini dell’applicazione del presente titolo ai provvedimenti di risanamento e alle procedure di liquidazione sulla succursale, situata in uno Stato membro, di un’impresa di assicurazione di un paese terzo, si intende per:
a)
«Stato membro di origine», lo Stato membro in cui alla succursale è stata rilasciata l’autorizzazione conformemente agli articoli da 145 a 149;
b)
«autorità di vigilanza», le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine;
c)
«autorità competenti», le autorità competenti dello Stato membro di origine.
CAPO II
Provvedimenti di risanamento
Articolo 269
Adozione dei provvedimenti di risanamento Legge applicabile
1. Le autorità competenti dello Stato membro di origine sono le sole competenti a decidere l’applicazione di provvedimenti di risanamento ad un’impresa di assicurazione, incluse le succursali.
2. I provvedimenti di risanamento non ostano all’apertura di procedure di liquidazione da parte dello Stato membro di origine.
3. I provvedimenti di risanamento sono disciplinati dalle leggi, dai regolamenti e dalle procedure applicabili nello Stato membro di origine, salvo se gli articoli da 285 a 292 dispongano diversamente.
4. I provvedimenti di risanamento adottati in conformità alla legislazione dello Stato membro di origine producono tutti i loro effetti in tutta la Comunità, senza ulteriori formalità, inclusi quelli nei confronti dei terzi negli altri Stati membri, anche se la legge di questi altri Stati membri non prevede siffatti provvedimenti di risanamento o ne subordina l’applicazione a condizioni che non ricorrono.
5. I provvedimenti di risanamento producono i loro effetti in tutta la Comunità non appena hanno efficacia nello Stato membro di origine.
Articolo 270
Informazione delle autorità di vigilanza
Le autorità competenti dello Stato membro di origine informano con la massima celerità le autorità di vigilanza di tale Stato membro della propria decisione in merito a provvedimenti di risanamento, possibilmente prima dell’adozione, o altrimenti subito dopo.
Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine informano con la massima celerità le autorità di vigilanza di tutti gli altri Stati membri della decisione di adottare provvedimenti di risanamento, nonché degli effetti concreti che da tali provvedimenti potrebbero derivare.
Articolo 271
Pubblicazione delle decisioni relative ai provvedimenti di risanamento
1. Se nello Stato membro di origine è possibile impugnare un provvedimento di risanamento, le autorità competenti dello Stato membro di origine, l’amministratore straordinario o ogni altra persona a ciò legittimata nello Stato membro di origine rendono pubblica la decisione su un provvedimento di risanamento secondo le procedure di pubblicazione previste nello Stato membro di origine e, inoltre, pubblicano nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea con la massima celerità un estratto dell’atto che adotta il provvedimento di risanamento.
Le autorità di vigilanza degli altri Stati membri che sono state informate della decisione in merito ad un provvedimento di risanamento a norma dell’articolo 270 possono provvedere alla pubblicazione di detta decisione nei rispettivi territori nel modo che ritengono opportuno.
2. Le pubblicazioni di cui al paragrafo 1 specificano l’autorità competente dello Stato membro di origine, la legge applicabile ai sensi dell’articolo 269, paragrafo 3, e l’amministratore straordinario eventualmente nominato. Esse avvengono nella lingua ufficiale o in una delle lingue ufficiali dello Stato membro in cui si pubblica l’informazione.
3. I provvedimenti di risanamento si applicano indipendentemente dalle disposizioni in materia di pubblicazione di cui ai paragrafi 1 e 2 e producono tutti i loro effetti nei riguardi dei creditori, a meno che le autorità competenti dello Stato membro di origine o la legge di tale Stato membro dispongano diversamente.
4. Se i provvedimenti di risanamento ledono esclusivamente i diritti di azionisti, membri o dipendenti di un’impresa di assicurazione, in tali qualità, i paragrafi 1, 2 e 3 non si applicano a meno che la legge applicabile ai provvedimenti di risanamento lo preveda.
Le autorità competenti stabiliscono come informare le parti di cui al primo comma in conformità della legge applicabile.
Articolo 272
Informazione dei creditori noti Diritto di insinuare crediti
1. Se la legge dello Stato membro di origine esige che, per essere riconosciuto, un credito debba essere insinuato o prevede l’obbligo di notificare il provvedimento di risanamento ai creditori la cui residenza abituale, domicilio o sede è situato in tale Stato, le autorità competenti dello Stato membro di origine o l’amministratore straordinario informano altresì i creditori noti aventi la cui residenza abituale, domicilio o sede è situato in un altro Stato membro, secondo l’articolo 281 e l’articolo 283, paragrafo 1.
2. Se la legge dello Stato membro di origine prevede per i creditori la cui residenza abituale, domicilio o sede è situato in tale Stato membro il diritto di insinuare i loro crediti o di presentare le osservazioni ad essi relative, lo stesso diritto spetta ai creditori la cui residenza abituale, domicilio o sede è situato in un altro Stato membro, secondo l’articolo 282 e l’articolo 283, paragrafo 2.
CAPO III
Procedure di liquidazione
Articolo 273
Apertura delle procedure di liquidazione Informazione delle autorità di vigilanza
1. Le autorità competenti dello Stato membro di origine sono le sole competenti a decidere dell’apertura di una procedura di liquidazione nei confronti di un’impresa di assicurazione, incluse le sue succursali in altri Stati membri. Tale decisione può essere presa in assenza o a seguito dell’adozione di provvedimenti di risanamento.
2. La decisione relativa all’apertura di una procedura di liquidazione di un’impresa di assicurazione, incluse le sue succursali in altri Stati membri, adottata ai sensi della legge dello Stato membro di origine è riconosciuta, senza ulteriori formalità in tutta la Comunità e vi produce effetti non appena la decisione stessa produce effetti nello Stato membro in cui è stata aperta la procedura.
3. Le autorità competenti dello Stato membro di origine informano con la massima celerità le autorità di vigilanza di detto Stato membro della decisione di aprire una procedura di liquidazione, possibilmente prima dell’apertura della procedura, o altrimenti subito dopo.
Le autorità di vigilanza dello Stato membro di origine informano con la massima celerità le autorità di vigilanza di tutti gli altri Stati membri della decisione di aprire una procedura di liquidazione nonché degli effetti concreti che tale procedura potrebbe avere.
Articolo 274
Legge applicabile
1. La decisione di aprire una procedura di liquidazione relativa ad un’impresa di assicurazione, la procedura di liquidazione ed i relativi effetti sono disciplinati dalla legge applicabile nello Stato membro di origine, salvo se gli articoli da 285 a 292 dispongano altrimenti.
2. La legge dello Stato membro di origine determina almeno quanto segue:
a)
i beni che sono oggetto di spossessamento e la sorte dei beni acquisiti dall’impresa di assicurazione dopo l’apertura della procedura di liquidazione;
b)
i poteri dell’impresa di assicurazione e del liquidatore;
c)
le condizioni di opponibilità della compensazione;
d)
gli effetti della procedura di liquidazione sui contratti in corso di cui l’impresa di assicurazione è parte;
e)
gli effetti della procedura di liquidazione sulle azioni giudiziarie individuali, eccettuati i procedimenti pendenti, di cui all’articolo 292;
f)
i crediti da insinuare al passivo dell’impresa di assicurazione e la sorte di quelli successivi all’apertura della procedura di liquidazione;
g)
le disposizioni relative all’insinuazione, alla verifica e all’ammissione dei crediti;
h)
le disposizioni relative alla ripartizione del ricavato della liquidazione dei beni, il grado dei crediti e i diritti dei creditori che sono stati in parte soddisfatti dopo l’apertura della procedura di liquidazione in base a un diritto reale o mediante compensazione;
i)
le condizioni e gli effetti della chiusura della procedura di liquidazione, in particolare mediante concordato;
j)
i diritti dei creditori dopo la chiusura della procedura di liquidazione;
k)
la parte che deve sostenere l’onere delle spese derivanti dalla procedura di liquidazione; e
l)
le disposizioni relative alla nullità, all’annullamento o all’inopponibilità degli atti pregiudizievoli per la massa dei creditori.
Articolo 275
Trattamento dei crediti di assicurazione
1. Gli Stati membri provvedono affinché i crediti di assicurazione prevalgano sugli altri crediti verso l’impresa di assicurazione come uno o entrambi i casi seguenti:
a)
per quanto riguarda le attività che rappresentano le riserve tecniche, i crediti di assicurazione beneficiano di un privilegio assoluto su ogni altro credito verso l’impresa di assicurazione; o
b)
per quanto riguarda l’insieme delle attività dell’impresa di assicurazione, i crediti di assicurazione hanno un privilegio di grado superiore a tutti gli altri crediti verso l’impresa di assicurazione con l’unica eccezione possibile dei:
i)
crediti di lavoratori dipendenti risultanti da contratti o da rapporti di lavoro;
ii)
crediti di imposta vantati da enti pubblici;
iii)
crediti di regimi di previdenza sociale;
iv)
crediti rispetto ad attività sulle quali gravano diritti reali.
2. Fatto salvo il paragrafo 1, gli Stati membri possono prevedere che una parte o tutte le spese della procedura di liquidazione, determinate sulla base delle rispettive leggi nazionali, prevalgano sui crediti di assicurazione.
3. Gli Stati membri che scelgono l’opzione di cui al paragrafo 1, lettera a), impongono alle imprese di assicurazione di redigere e tenere aggiornato un registro speciale conformemente all’articolo 276.
Articolo 276
Registro speciale
1. Ogni impresa di assicurazione tiene, presso la propria sede, un registro speciale delle attività che rappresentano le riserve tecniche calcolate e investite secondo la legge dello Stato membro di origine.
2. Se l’impresa di assicurazione esercita contemporaneamente attività del ramo vita e del ramo non vita, essa tiene, presso la propria sede, un registro separato per ciascuna di tali attività.
Tuttavia, lo Stato membro che autorizzi le imprese di assicurazione ad operare nel ramo vita e nei rischi di cui ai rami 1 e 2, dell’allegato I, parte A, può prevedere che tali imprese di assicurazione debbano tenere un registro unico per l’insieme delle loro attività.
3. In qualsiasi momento l’importo totale delle attività registrate, valutate secondo la legge dello Stato membro di origine, è almeno pari all’importo delle riserve tecniche.
4. Se un’attività iscritta nel registro è gravata da un diritto reale a favore di un creditore o di un terzo che renda indisponibile una parte di tale attività per la copertura degli impegni, il registro ne reca menzione e il totale di cui al paragrafo 3 non tiene conto dell’importo non disponibile.
5. Il trattamento di un’attività in caso di liquidazione dell’impresa di assicurazione in relazione al metodo di cui all’articolo 275, paragrafo 1, lettera a), è stabilito dalla legge dello Stato membro di origine, tranne il caso in cui all’attività si applichino gli articoli 286, 287 o 288, se:
a)
l’attività utilizzata al fine di coprire riserve tecniche è gravata da un diritto reale a favore di un creditore o di un terzo senza che ricorrano le condizioni di cui al paragrafo 4;
b)
tale attività è oggetto di una riserva di proprietà a favore di un creditore o di un terzo; o
c)
un creditore ha il diritto di chiedere la compensazione del proprio credito con il credito dell’impresa di assicurazione.
6. Una volta che la procedura di liquidazione sia stata avviata, la composizione delle attività iscritte nel registro tenuto ai sensi dei paragrafi da 1 a 5 non è più modificata e i registri non sono più modificati, se non per correggere errori meramente materiali, senza l’autorizzazione dell’autorità competente.
Tuttavia, i liquidatori aggiungono alle attività in questione i proventi finanziari da queste risultanti, nonché l’importo dei premi puri incassati in relazione al ramo assicurativo in questione nel periodo compreso tra l’apertura della procedura di liquidazione e il pagamento dei crediti di assicurazione, ovvero fino all’eventuale trasferimento del portafoglio.
7. Se il ricavato della liquidazione delle attività è inferiore alla loro valutazione nei registri, i liquidatori ne danno giustificazione alle autorità di vigilanza dello Stato membro di origine.
Articolo 277
Surrogazione a un regime di garanzia
Lo Stato membro di origine può prevedere che, qualora i diritti dei creditori di assicurazione siano stati oggetto di surrogazione a un regime di garanzia stabilito in tale Stato membro, i crediti di detto regime non beneficino delle disposizioni dell’articolo 275, paragrafo 1.
Articolo 278
Rappresentanza di crediti privilegiati tramite attività
Gli Stati membri che scelgono l’opzione di cui all’articolo 275, paragrafo 1, lettera b), esigono che ogni impresa di assicurazione assicuri che i crediti che, a norma dell’articolo 275, paragrafo 1, lettera b) possono prevalere su quelli di assicurazione e che sono registrati nella contabilità dell’impresa di assicurazione, siano rappresentati, in qualsiasi momento e indipendentemente da un’eventuale liquidazione con attività.
Articolo 279
Revoca dell’autorizzazione
1. Quando è decisa l’apertura di una procedura di liquidazione nei confronti di un’impresa di assicurazione, l’autorizzazione dell’impresa in questione è revocata conformemente alla procedura di cui all’articolo 144, eccetto per quanto necessario a conformarsi alle disposizioni di cui al paragrafo 2.
2. La revoca dell’autorizzazione a norma del paragrafo 1 non impedisce al liquidatore o a qualsiasi altra persona nominata dalle autorità competenti di proseguire talune attività dell’impresa di assicurazione, quando ciò sia necessario od opportuno ai fini della liquidazione.
Lo Stato membro di origine può prevedere che tali attività siano svolte con il consenso e sotto la sorveglianza delle proprie autorità di vigilanza.
Articolo 280
Pubblicazione delle decisioni di apertura delle procedure di liquidazione
1. L’autorità competente, il liquidatore o qualsiasi persona nominata a tal fine dall’autorità competente assicurano la pubblicazione della decisione di apertura della procedura di liquidazione secondo le modalità previste nello Stato membro di origine e ne pubblica altresì un estratto nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Le autorità di vigilanza di tutti gli altri Stati membri che sono state informate della decisione di aprire una procedura di liquidazione a norma dell’articolo 273, paragrafo 3, possono assicurare la pubblicazione di detta decisione nei rispettivi territori nel modo che ritengono opportuno.
2. La pubblicazione di cui al paragrafo 1 indica l’autorità competente dello Stato membro di origine, la legge applicabile e il liquidatore nominato. Essa avviene nella lingua ufficiale o in una delle lingue ufficiali dello Stato membro in cui si pubblica l’informazione.
Articolo 281
Informazione ai creditori noti
1. Allorché è aperta una procedura di liquidazione, le autorità competenti dello Stato membro di origine, il liquidatore o qualsiasi persona nominata a tal fine dalle autorità competenti informano per iscritto senza indugio e individualmente i creditori noti la cui residenza abituale, domicilio o sede è situato in un altro Stato membro.
2. L’avviso di cui al paragrafo 1 indica i termini da rispettare, le sanzioni previste circa tali termini, l’organo o l’autorità legittimata a ricevere l’insinuazione dei crediti o le osservazioni relative ai crediti ed eventuali altre misure.
L’avviso indica anche se i creditori privilegiati o assistiti da una garanzia reale debbano insinuare il credito.
Per i crediti di assicurazione, l’avviso indica inoltre gli effetti generali della procedura di liquidazione sui contratti di assicurazione, in particolare la data in cui i contratti di assicurazione o le operazioni cesseranno di produrre effetti e i diritti e gli obblighi dell’assicurato rispetto al contratto o all’operazione.
Articolo 282
Diritto di insinuazione dei crediti
1. Il creditore, comprese le pubbliche amministrazioni degli Stati membri, che ha la residenza abituale, il domicilio o la sede in uno Stato membro diverso dallo Stato membro di origine ha il diritto di insinuare i crediti o di presentare per iscritto le osservazioni relative ai suoi crediti.
2. I crediti di tutti i creditori di cui al paragrafo 1 beneficiano dello stesso trattamento e dello stesso grado dei crediti di natura equivalente che possono essere insinuati dai creditori la cui residenza abituale, domicilio o sede è situato nello Stato membro di origine. Le autorità competenti agiscono quindi senza operare discriminazioni a livello comunitario.
3. Ad eccezione dei casi in cui la legge dello Stato membro di origine dispone diversamente, il creditore invia alle autorità competenti una copia di eventuali documenti giustificativi e indica quanto segue:
a)
la natura e l’importo del credito;
b)
la data in cui il credito è sorto;
c)
se vanta un privilegio, una garanzia reale o una riserva di proprietà;
d)
se del caso, quali sono le attività che garantiscono il credito.
Non è necessario indicare il privilegio concesso ai crediti di assicurazione dall’articolo 275.
Articolo 283
Lingue e forma
1. L’informazione nell’avviso di cui all’articolo 281, paragrafo 1 avviene nella lingua ufficiale o in una delle lingue ufficiali dello Stato membro di origine.
A tal fine si usa un formulario che reca uno dei seguenti titoli in tutte le lingue ufficiali dell’Unione europea:
a)
«Invito all’insinuazione di un credito. Termini da osservare»; o
b)
se la legge dello Stato membro di origine prevede la presentazione delle osservazioni relative ai crediti, «Invito a presentare le osservazioni relative ai crediti. Termini da osservare».
Tuttavia, se un creditore noto è il titolare di un credito di assicurazione, l’informazione nell’avviso di cui all’articolo 281, paragrafo 1, avviene nella lingua ufficiale o in una delle lingue ufficiali dello Stato membro in cui è situata la residenza abituale, il domicilio o la sede del creditore.
2. I creditori la cui residenza abituale, domicilio o sede è situato in uno Stato membro diverso da quello di origine possono insinuare il credito o presentare le osservazioni relative al proprio credito nella lingua ufficiale o in una delle lingue ufficiali di tale Stato membro.
Tuttavia, in tal caso, la dichiarazione di insinuazione ovvero la presentazione di osservazioni relative al loro credito reca, nella lingua ufficiale o in una delle lingue ufficiali dello Stato membro di origine, il titolo «Insinuazione di credito» ovvero «Presentazione delle osservazioni relative ai crediti».
Articolo 284
Informazione regolare dei creditori
1. I liquidatori informano regolarmente i creditori, in forma appropriata, sull’andamento della liquidazione.
2. Le autorità di vigilanza degli Stati membri possono chiedere informazioni sullo svolgimento della procedura di liquidazione alle autorità di vigilanza dello Stato membro di origine.
CAPO IV
Disposizioni comuni
Articolo 285
Effetti su taluni contratti e diritti
In deroga agli articoli 269 e 274, gli effetti dell’adozione di un provvedimento di risanamento o dell’apertura di una procedura di liquidazione sono disciplinati come segue:
a)
per quanto riguarda contratti e rapporti di lavoro, esclusivamente dalla legge dello Stato membro applicabile al contratto o rapporto di lavoro;
b)
per quanto riguarda contratti che danno diritto al godimento di un bene immobile o al suo acquisto, esclusivamente dalla legge dello Stato membro in cui l’immobile è situato; e
c)
per quanto riguarda diritti dell’impresa di assicurazione su un bene immobile, su una nave o su un aeromobile, soggetti ad iscrizione in un pubblico registro, dalla legge dello Stato membro sotto la cui autorità si tiene il registro.
Articolo 286
Diritti reali dei terzi
1. L’adozione di un provvedimento di risanamento o l’apertura della procedura di liquidazione non pregiudica il diritto reale del creditore o del terzo sui beni materiali o immateriali, mobili o immobili, siano essi beni determinati o universalità di beni indeterminati variabili nel tempo, di proprietà dell’impresa di assicurazione e che al momento dell’adozione di tale provvedimento o dell’apertura della procedura si trovano nel territorio di un altro Stato membro.
2. I diritti di cui al paragrafo 1 includono almeno:
a)
il diritto di liquidare o di far liquidare il bene e di essere soddisfatto sul ricavato o sui frutti del bene stesso, in particolare in virtù di un pegno o di un’ipoteca;
b)
il diritto esclusivo di recuperare il credito, in particolare in seguito alla costituzione di un pegno o alla cessione di tale credito a titolo di garanzia;
c)
il diritto di esigere il bene o di chiederne la restituzione al debitore o a chiunque lo detenga o lo abbia in godimento contro la volontà dell’avente diritto;
d)
il diritto di acquistare i frutti di un bene.
3. È assimilato a un diritto reale il diritto, iscritto in un pubblico registro e opponibile a terzi, che consente di ottenere un diritto reale ai sensi del paragrafo 1.
4. Il paragrafo 1 non osta alle azioni di annullamento, di nullità o di inopponibilità di cui all’articolo 274, paragrafo 2, lettera l).
Articolo 287
Riserva di proprietà
1. L’adozione di un provvedimento di risanamento o l’apertura della procedura di liquidazione nei confronti di un’impresa di assicurazione che acquista un bene non pregiudica i diritti del venditore fondati sulla riserva di proprietà allorché il bene, nel momento in cui è adottato tale provvedimento o è aperta la procedura, si trova nel territorio di uno Stato membro diverso da quello di adozione del provvedimento o di apertura della procedura.
2. L’adozione di un provvedimento di risanamento o l’apertura della procedura di liquidazione nei confronti di un’impresa di assicurazione che vende un bene, dopo la consegna di quest’ultimo, non costituisce causa di scioglimento del contratto di vendita e non impedisce che l’acquirente ne acquisti la proprietà qualora, nel momento in cui è adottato tale provvedimento o è aperta la procedura, esso si trovi nel territorio di uno Stato membro diverso da quello di adozione del provvedimento o di apertura della procedura.
3. I paragrafi 1 e 2 non ostano alle azioni di nullità, di annullamento o di inopponibilità di cui all’articolo 274, paragrafo 2, lettera l).
Articolo 288
Compensazione
1. L’adozione di un provvedimento di risanamento o l’apertura della procedura di liquidazione non pregiudica il diritto del creditore di invocare la compensazione del proprio credito con il credito dell’impresa di assicurazione, quando la compensazione è consentita dalla legge applicabile al credito dell’impresa di assicurazione.
2. Il paragrafo 1 non osta alle azioni di annullamento, di nullità o di inopponibilità di cui all’articolo 274, paragrafo 2, lettera l).
Articolo 289
Mercati regolamentati
1. Fatto salvo l’articolo 286, gli effetti dell’adozione di un provvedimento di risanamento o dell’apertura di una procedura di liquidazione sui diritti e sugli obblighi dei partecipanti a un mercato regolamentato sono disciplinati esclusivamente dalla legge applicabile a tale mercato.
2. Il paragrafo 1 non osta alle azioni di nullità, di annullamento o di inopponibilità di cui all’articolo 274, paragrafo 2, lettera l) dei pagamenti o delle operazioni in virtù della legge applicabile al mercato in questione.
Articolo 290
Atti pregiudizievoli
Non si applica l’articolo 274, paragrafo 2, lettera l), quando chi ha beneficiato di un atto pregiudizievole per la massa dei creditori prova che tale atto è soggetto alla legge di uno Stato membro diverso dallo Stato membro di origine e prova che tale legge non consente, nella fattispecie, di impugnare tale atto con alcun mezzo.
Articolo 291
Tutela del terzo acquirente
Qualora, per effetto di un atto concluso dopo l’adozione di un provvedimento di risanamento o dopo l’apertura della procedura di liquidazione, l’impresa di assicurazione disponga a titolo oneroso di uno degli elementi seguenti, si applica la legge indicata di seguito:
a)
con riguardo a beni immobili, la legge dello Stato membro in cui l’immobile è situato;
b)
per quanto riguarda navi o aeromobili soggetti all’iscrizione in un pubblico registro, la legge dello Stato membro sotto la cui autorità si tiene il registro;
c)
per quanto riguarda valori mobiliari o di titoli la cui esistenza o il cui trasferimento presuppongono l’iscrizione in un registro o in un conto previsto dalla legge, ovvero che siano immessi in un sistema di depositi centrale disciplinato dalla legge di uno Stato membro, la legge dello Stato membro in cui è situato il bene immobile o sotto la cui autorità si tiene il registro o il conto o il sistema.
Articolo 292
Procedimenti pendenti
Gli effetti dei provvedimenti di risanamento o della procedura di liquidazione su un procedimento pendente relativo a un bene o a un diritto del quale l’impresa di assicurazione è spossessata sono disciplinati esclusivamente dalla legge dello Stato membro nel quale il procedimento è pendente.
Articolo 293
Amministratori straordinari e liquidatori
1. La nomina dell’amministratore straordinario o del liquidatore è formalizzata con la presentazione di una copia certificata conforme all’originale della decisione di nomina o di qualsiasi altro certificato rilasciato dalle autorità competenti dello Stato membro di origine.
Lo Stato membro in cui l’amministratore straordinario o il liquidatore intende agire può richiedere una traduzione nella sua lingua ufficiale o in una delle sue lingue ufficiali. Non è richiesta l’autenticazione formale della traduzione o altra formalità analoga.
2. Gli amministratori straordinari e i liquidatori hanno la facoltà di esercitare nel territorio di tutti gli Stati membri tutti i poteri che esercitano nel territorio dello Stato membro di origine.
Possono essere designate persone incaricate di assisterli o di rappresentarli nello svolgimento del provvedimento di risanamento o della procedura di liquidazione, secondo la legge dello Stato membro di origine, in particolare negli Stati membri ospitanti in particolare per agevolare la risoluzione delle difficoltà eventualmente incontrate dai creditori in detto Stato.
3. Nell’esercizio dei propri poteri secondo la legge dello Stato membro di origine, l’amministratore straordinario o il liquidatore deve rispettare la legge degli Stati membri in cui intende agire, in particolare per quanto attiene alle modalità di realizzazione delle attività e all’informazione dei lavoratori subordinati.
Tali poteri non includono l’impiego della forza, o il diritto di deliberare su una controversia o un contenzioso.
Articolo 294
Annotazione in un pubblico registro
1. L’amministratore straordinario, il liquidatore o qualsiasi autorità o persona debitamente legittimata nello Stato membro di origine può chiedere che un provvedimento di risanamento o la decisione di apertura di una procedura di liquidazione sia annotata in ogni pubblico registro pertinente tenuto negli altri Stati membri.
Tuttavia, se uno Stato membro prevede l’annotazione obbligatoria, la persona o l’autorità di cui al primo comma adotta le misure necessarie per l’annotazione.
2. Le spese di annotazione sono considerate spese della procedura.
Articolo 295
Segreto di ufficio
Tutte le persone chiamate a ricevere o a fornire informazioni nel quadro delle procedure di cui agli articoli 270, 273 e 296, sono soggette alle disposizioni sul segreto di ufficio, secondo quanto previsto agli articoli da 64 a 69, tranne le autorità giudiziarie, alle quali si applicano le disposizioni nazionali vigenti.
Articolo 296
Trattamento di succursali di imprese di assicurazione di paesi terzi
Qualora un’impresa di assicurazione di un paese terzo abbia succursali stabilite in più di uno Stato membro, ciascuna succursale forma oggetto di un trattamento autonomo per quanto riguarda l’applicazione del presente titolo.
Le autorità competenti e le autorità di vigilanza di tali Stati membri si adoperano per coordinare le loro azioni.
Anche gli eventuali amministratori straordinari o liquidatori si adoperano per coordinare le loro azioni.
TITOLO V
ALTRE DISPOSIZIONI
Articolo 297
Ricorso giurisdizionale
Gli Stati membri provvedono affinché le decisioni prese nei confronti di un’impresa di assicurazione o di riassicurazione a norma delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative di attuazione della presente direttiva possano essere oggetto di ricorso giurisdizionale.
Articolo 298
Cooperazione tra gli Stati membri e la Commissione
1. Gli Stati membri collaborano fra loro per facilitare la vigilanza sull’assicurazione e sulla riassicurazione all’interno della Comunità e l’applicazione della presente direttiva.
2. La Commissione e le autorità di vigilanza degli Stati membri collaborano strettamente fra loro per facilitare la vigilanza sull’assicurazione e sulla riassicurazione all’interno della Comunità ed esaminare eventuali difficoltà derivanti dall’applicazione della presente direttiva.
3. Gli Stati membri informano la Commissione delle principali difficoltà incontrate nell’applicazione della presente direttiva.
La Commissione e le autorità di vigilanza degli Stati membri interessati esaminano tali difficoltà il più rapidamente possibile per trovare una soluzione adeguata.
Articolo 299
EUR
Ogni volta che la presente direttiva fa riferimento all’euro, il controvalore in valuta nazionale da prendere in considerazione a decorrere dal 31 dicembre di ogni anno è quello dell’ultimo giorno dell’ottobre precedente per il quale siano disponibili i controvalori dell’euro in tutte le valute della Comunità.
Articolo 300
Revisione degli importi espressi in euro
Gli importi espressi in euro nella presente direttiva sono rivisti ogni cinque anni, aumentando l’importo di base in euro della variazione percentuale degli Indici Armonizzati dei Prezzi al Consumo di tutti gli Stati membri pubblicati da Eurostat, a partire dal 31 ottobre 2012 fino alla data di revisione e arrotondando tale importo a un multiplo di 100 000 EUR.
Se la variazione percentuale rispetto alla precedente revisione è inferiore al 5 %, gli importi non sono rivisti.
La Commissione pubblica gli importi rivisti nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Gli importi rivisti sono applicati dagli Stati membri entro dodici mesi dalla data di pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Articolo 301
Procedura di comitato
1. La Commissione è assistita dal comitato europeo delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali.
2. Nei casi in cui è fatto riferimento al presente paragrafo, si applicano gli articoli 5 e 7 della decisione 1999/468/CE, tenendo conto delle disposizioni dell’articolo 8 della stessa.
3. Nei casi in cui è fatto riferimento al presente paragrafo, si applica l’articolo 5 bis, paragrafi da 1 a 4 e l’articolo 7 della decisione 1999/468/CE, tenendo conto delle disposizioni dell’articolo 8 della stessa.
Articolo 302
Notifiche presentate prima dell’entrata in vigore delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative necessarie per conformarsi agli articoli da 57 a 63
La procedura di valutazione applicata ai progetti di acquisizione per i quali notifiche di cui all’articolo 57 siano state presentate alle autorità competenti prima dell’entrata in vigore delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative necessarie per conformarsi agli articoli da 57 a 63, è effettuata conformemente alla legislazione nazionale degli Stati membri in vigore al momento della notifica.
Articolo 303
Modifiche alla direttiva 2003/41/CE
La direttiva 2003/41/CE è così modificata:
1)
all’articolo 17, il paragrafo 2 è sostituito dal seguente:
«2. Per calcolare l’importo minimo delle attività supplementari si applicano le disposizioni degli articoli da 17 bis a 17 quinquies.»;
2)
sono inseriti i seguenti articoli:
«Articolo 17 bis
Margine di solvibilità disponibile
1. Ciascuno Stato membro impone ad ogni ente di cui all’articolo 17, paragrafo 1, la cui sede si trova sul suo territorio, di disporre costantemente di un margine di solvibilità sufficiente per l’insieme delle sue attività almeno equivalente ai requisiti fissati dalla presente direttiva.
2. Il margine di solvibilità disponibile è costituito dal patrimonio dell’ente di cui sopra, libero da qualsiasi impegno prevedibile, al netto degli elementi immateriali, comprendente:
a)
il capitale sociale versato ovvero, nel caso di un ente che assuma la forma di un’impresa mutua, il fondo iniziale effettivo versato, aumentato dei conti degli iscritti dell’impresa mutua, a condizione che detti conti soddisfino i criteri seguenti:
i)
l’atto costitutivo e lo statuto devono disporre che i pagamenti attraverso tali conti a favore degli iscritti dell’impresa mutua possano essere effettuati soltanto nella misura in cui ciò non comporti la riduzione del margine di solvibilità disponibile al di sotto del livello richiesto oppure, dopo lo scioglimento dell’impresa, soltanto nella misura in cui tutti gli altri debiti contratti dall’impresa siano stati pagati;
ii)
l’atto costitutivo e lo statuto devono disporre che, per quanto riguarda i pagamenti di cui al punto i) effettuati per ragioni diverse dal recesso individuale degli iscritti all’impresa mutua, le autorità competenti siano informate con almeno un mese di anticipo ed entro tale termine possano vietarli; e
iii)
le pertinenti disposizioni dell’atto costitutivo e dello statuto possono essere modificate soltanto dopo che le autorità competenti abbiano dichiarato di non opporsi alla modifica, fatti salvi i criteri di cui ai punti i) e ii);
b)
le riserve (legali e libere) non corrispondenti ad impegni;
c)
gli utili o le perdite riportati previa deduzione dei dividendi da pagare; e
d)
qualora la legislazione nazionale lo autorizzi, le riserve di utili che figurano nello stato patrimoniale, quando esse possono essere utilizzate per coprire eventuali perdite e non sono state destinate alla partecipazione degli iscritti e dei beneficiari.
Il margine di solvibilità disponibile è diminuito dell’importo delle azioni proprie detenute direttamente dall’ente.
3. Gli Stati membri possono stabilire che possono altresì essere ammessi a costituire il margine di solvibilità disponibile:
a)
le azioni preferenziali cumulative e i prestiti subordinati sino a concorrenza del 50 % del margine di solvibilità disponibile o, se inferiore, del margine di solvibilità richiesto, di cui il 25 % al massimo comprende prestiti subordinati a scadenza fissa o azioni preferenziali cumulative a durata determinata purché esistano accordi vincolanti in base a cui, in caso di fallimento o liquidazione dell’ente, i prestiti subordinati o le azioni preferenziali abbiano un grado inferiore rispetto ai crediti di tutti gli altri creditori e siano rimborsati solo previo pagamento di tutti gli altri debiti in essere a quella data;
b)
i titoli a durata indeterminata e altri strumenti, comprese le azioni preferenziali cumulative diverse da quelle di cui alla lettera a), sino a un massimo del 50 % del margine di solvibilità disponibile o, se inferiore, del margine di solvibilità richiesto per il totale di detti titoli e dei prestiti subordinati di cui alla lettera a), che soddisfino le seguenti condizioni:
i)
non devono essere rimborsati su iniziativa del portatore o senza il preventivo accordo dell’autorità competente;
ii)
il contratto di emissione deve dare all’ente la possibilità di differire il pagamento degli interessi del prestito;
iii)
i crediti del mutuante verso l’ente devono essere interamente subordinati a quelli di tutti i creditori non subordinati;
iv)
i documenti che disciplinano l’emissione dei titoli devono prevedere la capacità del debito e degli interessi non versati di assorbire le perdite, consentendo nel contempo all’ente di proseguire le sue attività; e
v)
si deve tener conto solo degli importi effettivamente versati.
Ai fini della lettera a), i prestiti subordinati soddisfano anche le seguenti condizioni:
i)
sono presi in considerazione solo i fondi effettivamente versati;
ii)
per i prestiti a scadenza fissa, la scadenza iniziale non è inferiore a cinque anni. Al più tardi un anno prima della scadenza, l’ente sottopone all’approvazione delle autorità competenti un piano che precisa le modalità per mantenere o portare al livello voluto alla scadenza il margine di solvibilità disponibile, a meno che l’importo a concorrenza del quale il prestito può essere incluso nelle componenti del margine di solvibilità disponibile non sia gradualmente ridotto almeno nel corso dei cinque anni prima della scadenza. Le autorità competenti possono autorizzare il rimborso anticipato di tali fondi a condizione che la domanda sia presentata dall’ente emittente e che il margine di solvibilità disponibile della stessa non scenda al di sotto del livello richiesto;
iii)
i prestiti per i quali non è fissata la scadenza del debito sono rimborsabili soltanto mediante preavviso di cinque anni, salvo che detti prestiti non siano più considerati una componente del margine di solvibilità disponibile o che l’accordo preventivo delle autorità competenti sia formalmente richiesto per il rimborso anticipato. In quest’ultimo caso l’ente informa le autorità competenti almeno sei mesi prima della data del rimborso proposta, indicando il margine di solvibilità disponibile e il margine di solvibilità richiesto prima e dopo detto rimborso. Le autorità competenti autorizzano il rimborso soltanto se il margine di solvibilità disponibile dell’ente non rischia di scendere al di sotto del livello richiesto;
iv)
il contratto di prestito non include clausole in forza delle quali, in determinati casi diversi dalla liquidazione dell’ente, il debito sarà rimborsabile prima della scadenza convenuta; e
v)
il contratto di prestito può essere modificato solo dopo che le autorità competenti abbiano dichiarato di non opporsi alla modifica.
4. Su domanda, debitamente documentata, dell’ente all’autorità competente dello Stato membro di origine e con l’accordo di detta autorità competente, possono altresì essere ammessi a costituire il margine di solvibilità disponibile:
a)
in caso di non zillmeraggio o in caso di zillmeraggio inferiore al caricamento per spese di acquisizione contenuto nel premio, la differenza tra la riserva matematica non zillmerata o parzialmente zillmerata ed una riserva matematica zillmerata ad un tasso di zillmeraggio pari al caricamento per spese di acquisizione contenuto nel premio;
b)
eventuali plusvalenze nette latenti risultanti dalla valutazione degli elementi dell’attivo, purché tali plusvalenze non abbiano carattere eccezionale;
c)
la metà dell’aliquota non versata del capitale sociale o del fondo iniziale appena la parte versata raggiunge il 25 % di questo capitale o fondo, sino a concorrenza del 50 % del margine di solvibilità disponibile o, se inferiore, del margine di solvibilità richiesto.
L’importo di cui alla lettera a) non può tuttavia superare il 3,5 % della somma delle differenze tra i capitali in questione dell’attività vita e regimi pensionistici professionali e le riserve matematiche per tutti i contratti in cui sia possibile lo zillmeraggio. Questa differenza è ridotta dell’importo di eventuali spese di acquisizione non ammortizzate eventualmente iscritto nell’attivo.
5. La Commissione può adottare misure di attuazione in relazione ai paragrafi da 2 a 4 per tenere conto degli sviluppi che giustificano un adeguamento tecnico degli elementi ammessi a costituire il margine di solvibilità disponibile.
Tali misure intese a modificare elementi non essenziali della presente direttiva, completandola, sono adottate secondo la procedura di regolamentazione con controllo di cui all’articolo 21 ter.
Articolo 17 ter
Margine di solvibilità richiesto
1. Fatto salvo l’articolo 17 quater, il margine di solvibilità richiesto è determinato come disposto nei paragrafi da 2 a 6 secondo le passività sottoscritte.
2. Il margine di solvibilità richiesto è uguale alla somma dei due risultati seguenti:
a)
il primo risultato:
un valore corrispondente al 4 % delle riserve matematiche relative alle operazioni dirette e alle accettazioni in riassicurazione, senza deduzione delle cessioni in riassicurazione, moltiplicato per il rapporto, non inferiore all’85 %, esistente nell’esercizio precedente tra l’importo delle riserve matematiche, previa detrazione delle cessioni in riassicurazione, e l’importo lordo delle riserve matematiche;
b)
il secondo risultato:
per i contratti i cui capitali sotto rischio non sono negativi, un valore corrispondente allo 0,3 % di tali capitali presi a carico dall’ente moltiplicato per il rapporto, non inferiore al 50 %, esistente, per l’esercizio precedente, tra l’importo dei capitali sotto rischio che rimangono a carico dell’ente, dopo aver detratto le cessioni e le retrocessioni in riassicurazione, e l’importo dei capitali sotto rischio, senza detrazione della riassicurazione.
Per le assicurazioni temporanee in caso di decesso aventi una durata massima di tre anni, tale percentuale è pari allo 0,1 %. Per quelle di durata superiore a tre anni ma inferiore o pari a cinque anni, tale percentuale è pari allo 0,15 %.
3. Per le assicurazioni complementari di cui all’articolo 2, paragrafo 3, lettera a), punto iii), della direttiva 2009/138/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 25 novembre 2009 in materia di accesso ed esercizio delle attività di assicurazione e di riassicurazione (Solvibilità II) (37), il margine di solvibilità richiesto è uguale al margine di solvibilità richiesto per gli enti di cui all’articolo 17 quinquies.
4. Per le operazioni di capitalizzazione di cui all’articolo 2, paragrafo 3, lettera b), punto ii), della direttiva 2009/138/CE, il margine di solvibilità richiesto è pari al 4 % delle riserve matematiche calcolato a norma del paragrafo 2, lettera a).
5. Per le operazioni di cui all’articolo 2, paragrafo 3, lettera b), punto i), della direttiva 2009/138/CE, il margine di solvibilità richiesto è pari all’1 % delle attività.
6. Per le assicurazioni coperte dall’articolo 2, paragrafo 3, lettera a), punti i) e ii), della direttiva 2009/138/CE, collegate ai fondi di investimento e per le operazioni di cui all’articolo 2, paragrafo 3, lettera b), punti iii), iv) e v) della direttiva 2009/138/CE, il margine di solvibilità richiesto è pari alla somma di:
a)
un valore corrispondente al 4 % delle riserve tecniche, calcolato a norma del paragrafo 2, lettera a), nella misura in cui l’ente assuma un rischio d’investimento;
b)
un valore corrispondente all’1 % delle riserve tecniche, calcolato a norma del paragrafo 2, lettera a), nella misura in cui l’ente non assuma rischi d’investimento, ma lo stanziamento destinato a coprire le spese di gestione sia fissato per un periodo superiore a cinque anni;
c)
un valore corrispondente al 25 % delle spese nette di amministrazione dell’esercizio finanziario precedente pertinenti all’attività in questione, nella misura in cui l’ente non assuma rischi d’investimento e lo stanziamento destinato a coprire le spese di gestione non sia fissato per un periodo superiore a cinque anni;
d)
un valore corrispondente allo 0,3 % dei capitali sotto rischio, calcolato a norma del paragrafo 2, lettera b), nella misura in cui l’ente di assicurazione copra un rischio di mortalità.
Articolo 17 ter
Fondo di garanzia
1. Gli Stati membri possono prevedere che un terzo del margine di solvibilità richiesto di cui all’articolo 17 ter costituisce il fondo di garanzia. Tale fondo è costituito dagli elementi di cui all’articolo 17 bis, paragrafi 2 e 3 e, previo accordo delle autorità competenti dello Stato membro d’origine, all’articolo 17 bis, paragrafo 4, lettera b).
2. Il fondo di garanzia non è inferiore a 3 000 000 EUR. Ogni Stato membro può prevedere la riduzione del 25 % del fondo di garanzia minimo per le mutue e le imprese a forma mutualistica.
Articolo 17 quinquies
Margine di solvibilità richiesto ai fini dell’articolo 17 ter, paragrafo 3
1. Il margine di solvibilità richiesto è determinato in rapporto all’ammontare annuo dei premi o contributi, oppure in rapporto all’onere medio dei sinistri per i tre ultimi esercizi sociali.
2. L’ammontare del margine di solvibilità richiesto è pari al più elevato dei due risultati di cui ai paragrafi 3 e 4.
3. La base dei premi è calcolata a partire dall’importo più elevato dei premi o contributi lordi contabilizzati, secondo il calcolo riportato di seguito, e dei premi o contributi lordi acquisiti.
I premi o contributi (compresi gli oneri accessori a detti premi o contributi) dovuti per l’attività diretta nel corso dell’esercizio precedente sono cumulati.
A tale risultato ottenuto si aggiunge l’importo dei premi accettati in riassicurazione nel corso dell’esercizio precedente.
Da tale risultato ottenuto si detrae l’importo totale dei premi o contributi annullati nel corso dell’esercizio precedente, nonché l’importo totale delle imposte e tasse relative ai premi o contributi compresi nel cumulo.
L’importo così ottenuto è suddiviso in due quote, la prima fino a 50 000 000 EUR, la seconda comprendente l’eccedenza; a tali quote si applicano il 18 % della prima e il 16 % della seconda e si sommano gli importi.
L’importo così ottenuto è moltiplicato per il rapporto esistente, per la somma dei tre esercizi precedenti, tra l’ammontare dei sinistri che restano a carico dell’ente dopo aver dedotto gli importi recuperabili per effetto della cessione in riassicurazione e l’ammontare dei sinistri lordi. Tale rapporto non è inferiore al 50 %.
4. La base dei sinistri è calcolata come segue:
gli importi dei sinistri pagati per l’attività diretta nel corso dei periodi di cui al paragrafo 1 sono cumulati (senza detrarre i sinistri a carico dei cessionari e retrocessionari).
A tale risultato si aggiunge l’importo dei sinistri pagati a titolo di accettazioni in riassicurazione o in retrocessione nel corso degli stessi periodi nonché l’ammontare degli accantonamenti per sinistri da pagare, costituiti alla fine dell’esercizio precedente, sia per l’attività diretta che per le accettazioni in riassicurazione.
Da tale importo si detrae l’ammontare dei recuperi effettuati durante i periodi di cui al paragrafo 1.
Dall’importo rimasto si detrae l’ammontare degli accantonamenti per sinistri da pagare, costituiti all’inizio del secondo esercizio finanziario precedente l’ultimo esercizio considerato, sia per l’attività diretta che per le accettazioni in riassicurazione.
Un terzo dell’importo così ottenuto è suddiviso in due quote, la prima fino a35 000 000 EUR e la seconda comprendente l’eccedenza; a tali quote si applicano il 26 % della prima e il 23 % della seconda e si sommano gli importi.
L’importo così ottenuto è moltiplicato per il rapporto esistente, per la somma dei tre esercizi precedenti, tra l’ammontare dei sinistri che restano a carico dell’ente dopo aver dedotto gli importi recuperabili per effetto della cessione in riassicurazione e l’ammontare dei sinistri lordi. Tale rapporto non è inferiore al 50 %.
5. Se il margine di solvibilità richiesto calcolato a norma dei paragrafi da 2 a 4 è inferiore al margine di solvibilità richiesto per l’esercizio precedente, il margine di solvibilità richiesto è pari almeno al margine di solvibilità richiesto per l’esercizio precedente moltiplicato per il rapporto tra l’ammontare delle riserve tecniche per sinistri da pagare al termine dell’esercizio precedente e l’ammontare delle riserve tecniche per sinistri da pagare all’inizio dell’esercizio precedente. In questi calcoli le riserve tecniche sono calcolate al netto della riassicurazione mentre il rapporto non è mai superiore a uno.
3)
sono inseriti i seguenti articoli:
«Articolo 21 bis
Revisione dell’importo del fondo di garanzia
1. L’importo in euro di cui all’articolo 17 quater, paragrafo 2, è rivisto annualmente, e per la prima volta il 31 ottobre 2012, per tenere conto delle variazioni degli Indici Armonizzati dei Prezzi al Consumo per l’insieme degli Stati membri pubblicato da Eurostat.
Tale importo è adeguato automaticamente, aumentando l’importo di base in euro della variazione percentuale di detto indice nel periodo tra il 31 dicembre 2009 e la data di revisione e arrotondando tale importo ad un multiplo di 100 000 EUR.
Se la variazione percentuale rispetto all’ultimo adeguamento è inferiore al 5 % non si opera alcun adeguamento.
2. La Commissione informa ogni anno il Parlamento europeo e il Consiglio dell’esito del riesame degli importi e dell’eventuale adeguamento di cui al paragrafo 1.
Articolo 21 ter
Procedura di comitato
1. La Commissione è assistita dal comitato europeo delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali istituito con decisione 2004/9/CE della Commissione (38).
2. Nei casi in cui è fatto riferimento al presente paragrafo, si applicano l’articolo 5 bis, paragrafi da 1 a 4, e l’articolo 7 della decisione 1999/468/CE, tenendo conto delle disposizioni dell’articolo 8 della stessa.
Articolo 304
Sottomodulo del rischio azionario basato sulla durata
1. Gli Stati membri possono autorizzare le imprese di assicurazione vita che forniscono:
a)
attività nel settore delle pensioni aziendali e professionali ai sensi dell’articolo 4 della direttiva 2003/41/CE, o
b)
prestazioni pensionistiche pagate in relazione al raggiungimento o in previsione del raggiungimento del pensionamento, laddove i premi pagati per tali prestazioni abbiano una deduzione fiscale autorizzata per i contraenti in conformità della legislazione nazionale dello Stato membro che ha autorizzato l’impresa;
ove
i)
tutte le poste dell’attivo e del passivo corrispondenti alle attività siano individuate, gestite e organizzate separatamente dalle altre attività delle compagnie di assicurazione, senza che vi sia la possibilità di trasferimento;
ii)
le attività dell’impresa di cui alle lettere a) e b), alle quali si applica il metodo di cui al presente paragrafo, siano realizzate solo nello Stato membro in cui l’impresa è stata autorizzata; e
iii)
la durata media delle passività corrispondenti alle attività detenute dall’impresa superi i dodici anni;
ad applicare un sottomodulo del rischio azionario del requisito patrimoniale di solvibilità, che è calibrato utilizzando la misura del valore a rischio, su un periodo di tempo determinato che è in linea con il periodo tipico di detenzione degli investimenti in strumenti di capitale per l’impresa interessata, con un livello di confidenza che offra ai contraenti e ai beneficiari un livello di protezione equivalente a quello previsto all’articolo 101, se il metodo previsto al presente articolo non è utilizzato solo in relazione alle attività e passività di cui al punto i). Nel calcolo del requisito patrimoniale di solvibilità si tiene pienamente conto di tali attività e passività al fine di valutare gli effetti di diversificazione, fatta salva la necessità di tutelare gli interessi dei contraenti e dei beneficiari in altri Stati membri.
Ferma restando l’approvazione delle autorità di vigilanza, il metodo esposto al primo comma è utilizzato unicamente se la solvibilità e la liquidità nonché le strategie, i processi e le procedure di segnalazione dell’impresa interessata in relazione alla gestione delle attività e delle passività sono tali da assicurare, a titolo permanente, che essa è in grado di detenere investimenti in strumenti di capitale per un periodo coerente con il periodo tipico di detenzione degli investimenti in strumenti di capitale per l’impresa interessata. L’impresa deve poter dimostrare all’autorità di vigilanza che il rispetto di tale condizione è verificato con il livello di confidenza necessario per offrire ai contraenti e ai beneficiari un livello di protezione equivalente a quello stabilito all’articolo 101.
Le imprese di assicurazione e di riassicurazione non possono tornare ad applicare il metodo di cui all’articolo 105, salvo in casi debitamente giustificati e previa approvazione delle autorità di vigilanza.
2. Entro il 31 ottobre 2015, la Commissione trasmette al comitato europeo delle assicurazioni e delle pensioni aziendali o professionali e al Parlamento europeo una relazione sull’applicazione del metodo di cui al paragrafo 1 e sulle prassi delle autorità di vigilanza adottate a norma del paragrafo 1, corredata, se del caso, di proposte adeguate. Detta relazione tratta in particolare gli effetti transnazionali del ricorso a tale metodo, nella prospettiva di evitare fenomeni di arbitraggio normativo da parte delle imprese di assicurazione e di riassicurazione.
TITOLO VI
DISPOSIZIONI TRANSITORIE E FINALI
CAPO I
Disposizioni transitorie
Sezione 1
Assicurazione
Articolo 305
Deroghe e abrogazione delle misure restrittive
1. Gli Stati membri possono dispensare le imprese di assicurazione non vita che al 31 gennaio 1975 non soddisfacevano i requisiti di cui agli articoli 16 e 17 della direttiva 73/239/CEE e che al 31 luglio 1978 non avevano raggiunto una raccolta annua di premi e contributi pari al sestuplo del fondo minimo di garanzia di cui all’articolo 17, paragrafo 2, della direttiva 73/239/CEE, dall’obbligo di costituire tale fondo prima della fine dell’esercizio per il quale i premi o i contributi avranno raggiunto il sestuplo di detto fondo di garanzia. Alla luce dei risultati dell’esame previsto all’articolo 298, paragrafo 2, il Consiglio decide all’unanimità, su proposta della Commissione, quando gli Stati membri devono sopprimere la dispensa di cui trattasi.
2. Le imprese di assicurazione non vita costituite nel Regno Unito «by Royal Charter», «by private Act» o «by special public Act» possono proseguire le loro attività sotto la forma giuridica in cui erano costituite al 31 luglio 1973 senza limitazione di tempo.
Le imprese di assicurazione vita costituite nel Regno Unito «by Royal Charter», «by private Act» o «by special public Act» possono proseguire le loro attività nella forma giuridica in cui erano costituite al 15 marzo 1979 senza limitazione di tempo.
Il Regno Unito predispone un elenco delle imprese di cui al primo e al secondo comma e lo comunica agli altri Stati membri e alla Commissione.
3. Le società costituite a norma del «Friendly Societies ACTS» nel Regno Unito possono proseguire le attività di assicurazione vita e le operazioni di risparmio che, conformemente ai loro scopi, esercitavano alla data del 15 marzo 1979.
4. A richiesta delle imprese di assicurazione non vita che soddisfano agli obblighi previsti dal titolo I, capo VI, sezioni 2, 4 e 5, gli Stati membri sopprimono le misure restrittive quali ipoteche, depositi e cauzioni.
Articolo 306
Diritti acquisiti delle succursali e delle imprese di assicurazione già esistenti
1. Si ritiene che le succursali che hanno iniziato la propria attività conformemente alle disposizioni dello Stato membro in cui sono situate prima del 1o luglio 1994 siano state oggetto della procedura prevista agli articoli 145 e 146.
2. Gli articoli 147 e 148 lasciano impregiudicati i diritti acquisiti dalle imprese di assicurazione che svolgevano la propria attività in regime di libera prestazione di servizi prima del 1o luglio 1994.
Sezione 2
Riassicurazione
Articolo 307
Periodo transitorio per l’articolo 57, paragrafo 3, e l’articolo 60, paragrafo 6 della direttiva 2005/68/CE
Uno Stato membro può posticipare l’applicazione del disposto dell’articolo 57, paragrafo 3, della direttiva 2005/68/CE, che modifica l’articolo 15, paragrafo 3, della direttiva 73/239/CEE, e del disposto dell’articolo 60, paragrafo 6, della direttiva 2005/68/CE fino al 10 dicembre 2008.
Articolo 308
Diritti acquisiti delle imprese di riassicurazione esistenti
1. Si ritengono autorizzate a norma dell’articolo 14 le imprese di riassicurazione soggette alla presente direttiva, che siano state autorizzate o abilitate, prima del 10 dicembre 2005, all’esercizio dell’attività riassicurativa conformemente alle disposizioni dello Stato membro nel quale hanno loro sede.
Esse sono, tuttavia, obbligate a conformarsi alle disposizioni della presente direttiva concernenti l’esercizio dell’attività riassicurativa e ai requisiti di cui all’articolo 18, paragrafo 1, lettera b) e lettere da d) a g), agli articoli 19, 20 e 24 e al titolo I, capo VI, sezioni 2, 3 e 4 a decorrere dal 10 dicembre 2007.
2. Gli Stati membri possono concedere alle imprese di riassicurazione di cui al paragrafo 1 che al 10 dicembre 2005 non abbiano ottemperato all’articolo 18, paragrafo 1, lettera b), agli articoli 19 e 20 e al titolo I, capo VI, sezioni 2, 3 e 4, un termine fino al 10 dicembre 2008 per conformarsi a tali disposizioni.
CAPO II
Disposizioni finali
Articolo 309
Attuazione
1. Gli Stati membri mettono in vigore le disposizioni legislative, regolamentari e amministrative necessarie per conformarsi agli articoli 4, 10, 13, 14, 18, 23, da 26 a 32, da 34 a 49, da 51 a 55, 67, 68, 71, 72, da 74 a 85, da 87 a 91, da 93 a 96, 98, da 100 a 110, 112, 113, da 115 a 126, 128, 129, da 131 a 134, da 136 a 142, 144, 146, 148, da 162 a 167, 172, 173, 178, 185, 190, 192, da 210 a 233, da 235 a 240, da 243 a 258, da 260 a 263, 265, 266, 303 e 304 e agli allegati III e IV entro il 31 ottobre 2012.
Quando gli Stati membri adottano tali disposizioni, queste contengono un riferimento alla presente direttiva o sono corredate di un siffatto riferimento all’atto della pubblicazione ufficiale. Esse recano altresì l’indicazione che i riferimenti alle direttive abrogate dalla presente direttiva, contenuti nelle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative vigenti, si intendono fatti alla presente direttiva. Le modalità di riferimento nonché la formulazione di tale indicazione sono decise dagli Stati membri.
2. Gli Stati membri comunicano alla Commissione il testo delle disposizioni essenziali di diritto interno che essi adottano nel settore disciplinato dalla presente direttiva.
Articolo 310
Abrogazione
Le direttive 64/225/CEE, 73/239/CEE, 73/240/CEE, 76/580/CEE, 78/473/CEE, 84/641/CEE, 87/344/CEEC, 88/357/CEE, 92/49/CEE, 98/78/CE, 2001/17/CE, 2002/83/CE e 2005/68/CE, come modificate dagli atti elencati all’allegato VI, parte A, sono abrogate a decorrere dal 1o novembre 2012, fatti salvi gli obblighi degli Stati membri relativi ai termini di recepimento nel diritto nazionale e di applicazione delle direttive di cui all’allegato VI, parte B.
I riferimenti alle direttive abrogate si intendono fatti alla presente direttiva e si leggono secondo la tavola di concordanza di cui all’allegato VII.
Articolo 311
Entrata in vigore
La presente direttiva entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Gli articoli da 1 a 3, da 5 a 9, 11, 12, da 15 a 17, da 19 a 22, 24, 25, 33, da 56 a 66, 69, 70, 73, 143, 145, 147, da 149 a 161, da 168 a 171, da 174 a 177, da 179 a 184, da 186 a 189, 191, da 193 a 209, da 267 a 300, 302, da 305 a 308 e gli allegati I, II, V, VI e VII si applicano a decorrere dal 1o novembre 2012.
Articolo 312
Destinatari
Gli Stati membri sono destinatari della presente direttiva.
Fatto a Strasburgo, il 25 novembre 2009