19861222
Директива на Съвета
от 22 декември 1986 година
за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите-членки относно потребителския кредит
(87/102/ЕИО)
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската икономическа общност, и по-специално член 100 от него,
като взе предвид предложението на Комисията [1],
като взе предвид становището на Европейския парламент [2],
като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет [3],
като има предвид, че съществуват големи различия в законодателствата на държавите-членки в областта на потребителския кредит;
като има предвид, че тези законодателни различия могат да доведат до нарушаване на конкуренцията между кредиторите в Общия пазар;
като има предвид, че тези различия ограничават възможностите на потребителя да получи кредит в други държави-членки; като има предвид, че те засягат размера и естеството на поискания кредит, а също така и покупката на стоки и услуги;
като има предвид, че в резултат на това тези различия оказват влияние върху свободното движение на стоки и услуги, които могат да бъдат получени от потребителите чрез кредит, и така пряко да засегнат функционирането на Общия пазар;
като има предвид, че поради нарастващия размер на даден кредит, отпуснат на потребителите в Общността, изграждането на общ пазар за потребителски кредит би облагодетелствало еднакво потребители, кредитори, производители, продавачи на едро и на дребно на стоки и доставчици на услуги;
като има предвид, че програмите на Европейската икономическа общност за защита на потребителите и за информиране на потребителите [4] предвиждат, inter alia, че потребителят трябва да бъде защитен срещу неравноправни кредитни условия и че хармонизиране на общите условия за потребителския кредит следва да бъде приоритет;
като има предвид, че различията в законодателствата и практиките водят до неравна защита на потребителите в областта на потребителския кредит в отделните държави-членки;
като има предвид, че настъпиха значителни промени през последните години във вида на кредитите, отпускани на потребителите и използвани от тях; като има предвид, че се появиха и продължават да се развиват нови форми на потребителски кредит;
като има предвид, че потребителят трябва да получава подходяща информация за условията и разходите по кредита и за неговите задължения; като има предвид, че тази информация трябва да включва, inter alia, годишния процент на разходите по кредита, или, в случай че няма такъв, сумата, която потребителят следва да заплати за кредита; като има предвид, че в очакване на решение за метод или методи на Общността за изчисляване на годишния процент на разходите държавите-членки следва да могат да запазят съществуващите методи или практики за изчисляване на този процент или, в случай че няма такива, следва да приемат разпоредби за посочване на разходите по потребителския кредит;
като има предвид, че условията за кредит могат да бъдат неблагоприятни за потребителя; като има предвид, че по-добра защита на потребителите може да се постигне чрез приемане на определени изисквания, които да се прилагат към всички форми на кредит;
като има предвид, че поради характера на определени договори за кредит или видове сделки тези договори или сделки следва да бъдат, частично или напълно, изключени от приложното поле на настоящата директива;
като има предвид, че следва да бъде възможно за държавите-членки, след консултации с Комисията, да изключат от настоящата директива определени форми на кредит с нетърговски характер, отпуснати при конкретни условия;
като има предвид, че практиките, съществуващи в някои държави-членки по отношение на автентичните документи, съставени пред нотариус или съдия, са такива, че правят прилагането на определени разпоредби от настоящата директива ненужни в случая на тези документи; като има предвид, че следователно трябва да бъде възможно за държавите-членки да изключат такива документи от тези разпоредби;
като има предвид, че кредитни договори за много големи финансови суми имат тенденцията да се различават от обичайните договори за потребителски кредит; като има предвид, че прилагането на разпоредбите на настоящата директива по отношение на договори за много малки суми може да създаде ненужно административно натоварване както за потребителите, така и за кредиторите; като има предвид, че следователно договорите над или под определените финансови граници следва да бъдат изключени от настоящата директива;
като има предвид, че разпоредбата за предоставяне на информация за размера на кредит в рекламата и в търговските помещения на кредитора или на кредитния брокер може да улесни потребителя при сравняването на различни оферти;
като има предвид, че защитата на потребителите е допълнително засилена, ако договорите за кредит са сключени писмено и съдържат определени минимални особености, отнасящи се до условията по договора;
като има предвид, че при кредити, предоставени за придобиване на стоки, държавите-членки следва да определят условията, при които стоките могат да бъдат отнети, особено ако потребителят не е дал съгласието си; като има предвид, че балансът между страните следва при отнемане да бъде направен по такъв начин, че да се гарантира, че отнемането не води до неоснователно обогатяване;
като има предвид, че на потребителя следва да бъде дадена възможност да изпълни задълженията си предсрочно; като има предвид, че потребителят следва в такъв случай да има правото на справедлива отстъпка от общия размер на кредита;
като има предвид, че прехвърлянето на правата на кредитора, произтичащи от договора за кредит, не следва да дава възможност за отслабване позицията на потребителя;
като има предвид, че онези от държавите-членки, които позволяват на потребителите да използват менителници, записи на заповед или чекове във връзка с договорите за кредити, следва да гарантират, че потребителят е защитен по подходящ начин, когато използва такива инструменти;
като има предвид, че по отношение на стоки или услуги, които потребителят е договорил да получи на кредит, потребителят следва, поне при определените по-долу обстоятелства, да притежава права спрямо кредитора си, които да са в допълнение към обичайните му договорни права спрямо него и спрямо доставчика на стоките или услугите; като има предвид, че обстоятелствата, посочени преди това, са тези, при които кредиторът и доставчикът на стоки или услуги имат предварително подписан договор, по силата на който кредит се отпуска изключително само от този кредитор на клиентите на този доставчик с цел да се даде възможност на потребителя да придобие стоки или услуги от последния;
като има предвид, че екюто е определено в Регламент (ЕИО) № 3180/78 на Съвета [5] последно изменен с Регламент (ЕИО) № 2626/84 [6]; като има предвид, че държавите-членки следва в ограничена степен да разполагат със свободата да закръгляват сумите в национална валута в резултат от конверсия на сумите, посочени в настоящата директива и изразени в екю; като има предвид, че сумите, посочени в настоящата директива, следва да бъдат периодично преразглеждани в светлината на икономическите и монетарните тенденции в Общността и, при необходимост, да бъдат променяни;
като има предвид, че подходящи мерки следва да бъдат приети от държавите-членки за оторизиране на лицата, предлагащи кредит или действащи като посредници за сключване на договори за кредит, или за проверяване или наблюдаване на дейностите на лица, отпускащи кредит или уговарящи отпускането на креди,т или за да се даде възможност на потребителите да подадат жалби по отношение на договори за кредит или на кредитни условия;
като има предвид, че договорите за кредит не трябва да дерогират, в ущърб на потребителя, разпоредбите, приети в приложение на настоящата директива или съответстващи на нейните разпоредби; като има предвид, че тези разпоредби не трябва да бъдат заобикаляни в резултат на начина, по който са формулирани договорите;
като има предвид, че докато настоящата директива предвижда определена степен на сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите-членки относно потребителския кредит и определено ниво на защита на потребителите, държавите-членки не трябва да бъдат възпрепятствани да приемат по-строги мерки за защита на потребителя с оглед на задълженията им, произтичащи от Договора;
като има предвид, че не по-късно от 1 януари 1995 г. Комисията трябва да представи на Съвета доклад относно действието на настоящата директива,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
1. Настоящата директива се прилага по отношение на договорите за кредит.
2. По смисъла на настоящата директива:
а) "потребител" означава физическо лице, което при сделки, обхванати от настоящата директива, действа за цели, които могат да бъдат считани като излизащи извън неговата търговска или професионална дейност;
б) "кредитор" означава всяко физическо или юридическо лице, което предоставя кредит в рамките на упражняването на своята търговска или професионална дейност, или обединение от такива лица;
в) "договор за кредит" означава договор, по който кредитор предоставя или се задължава да предостави на потребител кредит под формата на разсрочено плащане, заем или всяка друга подобна форма на улеснение за плащане.
Договорите за предоставяне на услуги за продължителен период от време (частни или обществени), съгласно които потребителят има право да заплаща стойността на услугите чрез извършване на периодични плащания при предоставяне на услугите, не се считат за договори за кредит по смисъла на настоящата директива;
г) "обща стойност на кредита за потребителя" означава всички разходи по кредита, включително лихвите и другите разходи, пряко свързани с договора за потребителски кредит, определени в съответствие с разпоредбите или практиките, съществуващи или които ще бъдат установени от държавите-членки;
д) "годишен процент на разходите" означава общата стойност на кредита за потребителя, изразена в годишен процент от главницата на отпуснатия кредит и изчислен съгласно съществуващите методи на държавите-членки.
Член 2
1. Настоящата директива не се прилага за:
а) договори за кредит или договори с обещание за отпускане на кредит:
- предназначени главно за придобиване или запазване на права на собственост върху земя или върху съществуваща или проектирана сграда,
- предназначени за обновяване или подобряване на сграда;
б) договори за наем, освен ако те предвиждат, че собствеността ще бъде прехвърлена впоследствие на наемателя;
в) кредит, отпуснат или предоставен на разположение без изплащане на лихва или на някакви други разноски;
г) договори за кредит, по които не се дължи никаква лихва, при условие че потребителят се съгласи да изплати кредита на една вноска;
д) кредит, отпуснат от кредитна институция или от финансова институция под формата на авансово плащане по текуща сметка, различна от сметките, свързани с кредитна карта.
Въпреки това разпоредбите на член 6 се прилагат за такива кредити;
е) договори за кредит, включващи суми, по-малки от 200 ECU или по-големи от 20000 ECU;
ж) договори за кредит, по силата на които потребителят е задължен да издължи кредита:
- в рамките на период, който не надвишава три месеца, или
- най-много на четири вноски в рамките на период, който не надвишава 12 месеца.
2. Дадена държава-членка може, след консултации с Комисията, да изключи от приложението на настоящата директива определени видове кредит, които отговарят на следните условия:
- отпуснати са при размери на разноските под тези, които преобладават на пазара, и
- обикновено не се предлагат на обществеността.
3. Разпоредбите на член 4 и на членове от 6 до 12 не се прилагат към договори за кредит или към договори с обещание за отпускане на кредит, гарантирани чрез ипотека на недвижимо имущество, доколкото те не са все още изключени от приложното поле на настоящата директива, по силата на параграф 1, буква а) от настоящия член.
4. Държавите-членки могат да изключат от разпоредбите на членове от 6 до 12 договорите за кредит под формата на автентичен документ, подписан пред нотариус или съдия.
Член 3
Без да се засяга Директива 84/450/ЕИО на Съвета от 10 септември 1984 г. относно сближаването на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите-членки, свързани със заблуждаващата реклама [7] и на нормите и принципите, прилагани за непочтената реклама, всяка реклама или всяка оферта, която е изложена в търговските помещения, в която дадено лице предлага кредит или предлага да уреди договор за кредит и в която е посочен лихвеният процент или всички други цифри, свързани с размера на кредита, трябва да посочва също така дължимия годишен лихвен процент посредством представителен пример, ако не е възможно да се използват други методи.
Член 4
1. Договорите за кредит се изготвят в писмена форма. Потребителят получава екземпляр от писмения договор.
2. Писменият договор включва:
а) посочване на дължимия годишен лихвен процент;
б) посочване на условията, при които дължимият годишен лихвен процент може да бъде променен.
В случаите, когато не е възможно да се посочи дължимият годишен лихвен процент, на потребителя се предоставя задоволителна информация в писмения договор. Тази информация включва поне информацията, предоставена в член 6, параграф 1, второ тире.
3. Писменият договор включва освен това другите основни условия по договора.
Например приложението към настоящата директива съдържа списък на условията, които се считат, че са съществени, които държавите-членки могат да изискат да бъдат включени в писмения договор, като основни.
Член 5
Чрез дерогация от член 3 и член 4, параграф 2 и до приемане на решение за въвеждането на метод или методи на Общността за изчисляване на дължимия годишен лихвен процент онези от държавите-членки, които по време на нотифицирането за настоящата директива не изискват дължимият годишен лихвен процент да бъде посочен или които нямат установен метод за изчисляването му, изискват да бъде посочен поне общият размер на кредита за потребителя.
Член 6
1. Независимо от изключението, предвидено в член 2, параграф 1, буква д), когато има договор между кредитна или финансова институция и потребител за отпускането на кредит под формата на авансово плащане по текуща сметка, различна от сметките, свързани с кредитна карта, потребителят е информиран по време или преди сключването на договора:
- за горната граница на кредита, ако има такава,
- за годишния лихвен процент и разноските, приложими от момента на сключването на договора, и условията, при които те могат да бъдат променяни,
- за процедурата по прекратяване на договора.
Тази информация се потвърждава писмено.
2. Освен това през времетраенето на договора потребителят е информиран за всяка промяна на годишния лихвен процент или на съответните разноски в момента, в който настъпят. Такава информация може да бъде дадена в извлечение по сметка или по какъвто и да е друг начин, приемлив за държавите-членки.
3. В държави-членки, където мълчаливо приетото превишаване наличността по разплащателна сметка (овърдрафт) е допустимо, съответните държави-членки гарантират, че потребителят е информиран за годишния лихвен процент и приложимите разноски и за всички промени в тях, когато превишаването наличността по разплащателната сметка (овърдрафт) продължи над три месеца.
Член 7
В случая на кредит, отпуснат за придобиването на стоки, държавите-членки определят условията, при които стоките могат да бъдат върнати, по-специално ако потребителят не е дал съгласието си. Освен това те следят за това, когато кредиторът си възстанови владението върху стоките, балансът между страните да бъде направен така, че връщането на вещта на собственика ѝ да не доведе до неоснователно обогатяване.
Член 8
Потребителят има право да изпълни предварително задълженията си по договора за кредит преди срока, фиксиран от договора. В този случай в съответствие с правилата, определени от държавите-членки, потребителят има право на равностойно приспадане от общия размер на кредита.
Член 9
Когато правата на кредитора съгласно договор за кредит са прехвърлени на трето лице, потребителят има право да предяви спрямо третото лице всички възражения, с които е разполагал срещу първоначалния кредитор, включително и възражението за прихващане, когато последното е допустимо в съответната държава-членка.
Член 10
Държавите-членки, които по отношение на договорите за кредит разрешават на потребителя:
а) да извършва плащането посредством менителници, включително запис на заповед;
б) да дава гаранция посредством менителници, включително запис на заповед и чекове,
следят за това, потребителят да бъде подходящо защитен, когато използва тези финансови инструменти в посочените случаи.
Член 11
1. Държавите-членки гарантират, че съществуването на договор за кредит по никакъв начин не засяга правата на потребителя спрямо доставчика на стоки или услуги, закупени посредством такъв един договор, в случаите когато стоките или услугите не са доставени или поради други причини не са съобразени с договора за тяхната доставка.
2. Потребителят има правото да предяви претенции срещу кредитора, когато:
а) с цел да закупи стоки или да получи услуги потребителят сключва договор за кредит с лице, различно от доставчика им;
и
б) кредиторът и доставчикът на стоките или услугите имат предварително подписан договор, по силата на който кредитът се отпуска изключително от този кредитор на клиенти на този доставчик или лице, предоставящо услуги за придобиването на стоки или услуги от този доставчик или лице, предоставящо услуги; и
в) потребителят, посочен в буква а), получи кредита си съгласно този предварително подписан договор; и
г) стоките или услугите, обхванати от договора за кредит, не се доставят или са доставени само частично, или не са съобразени с договора за доставката им; и
д) потребителят е предявил претенциите си спрямо доставчика, но не е успял да получи удовлетворението, на което е имал право.
Държавите-членки определят до каква степен и при какви условия тези претенции могат да бъдат предявявани.
3. Параграф 2 не се прилага, когато въпросната отделна сделка е за сума, по-малка от еквивалента на 200 ECU.
Член 12
1. Държавите-членки:
а) гарантират, че лицата, предлагащи кредит или действащи като посредници за сключване на договори за кредит, получават официално разрешение да правят това, било изрично или като доставчици на стоки и услуги; или
б) гарантират, че лицата, отпускащи кредит или действащи като посредници за сключване на договори за кредит, подлежат на проверка или надзор върху дейността им от институция или официален орган; или
в) съдействат за създаването на подходящи органи, пред които могат да бъдат подавани жалби по отношение на договорите за кредит или кредитните условия, и предоставят съответна информация или съвет на потребителите по отношение на тях.
2. Държавите-членки могат да предвидят разрешението, посочено в параграф 1, буква а), да не се изисква, когато лицата, предлагащи да сключат или действащи като посредници за сключване на договори за кредит, отговарят на определението в член 1 от Първа директива на Съвета от 12 декември 1977 г. за сближаването на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно достъпа и упражняването на дейността на кредитни институции [8] и когато са оторизирани в съответствие с разпоредбите на посочената директива.
Когато лица, отпускащи кредит или уреждащи кредита да бъде отпуснат, са получили разрешение както изрично, така и съгласно разпоредбите на параграф 1, буква а) и също така съгласно разпоредбите на гореспоменатата директива, но последното им разрешително е било отнето впоследствие, то компетентните власти, отговарящи за издаването на разрешителни за отпускане на кредит съгласно параграф 1, буква а), следва да бъдат уведомени и следва да решат дали съответните лица могат да продължат да предоставят кредит или да уреждат предоставянето на кредит, или пък дали конкретното разрешително, предоставено съгласно параграф 1, буква а), трябва да бъде отнето.
Член 13
1. По смисъла на настоящата директива екю е това, което е определено от Регламент (ЕИО) № 3180/78, изменен с Регламент (ЕИО) № 2626/84. Еквивалентът му в национална валута се изчислява първоначално по курса, получен в деня на приемане на настоящата директива.
Държавите-членки могат да закръглят сумите в национална валута в резултат на обмяната на сумите в екю, при условие че такова закръгляне не надвишава 10 ECU.
2. На всеки пет години и за първи път през 1995 г. Съветът по предложение на Комисията преразглежда и при необходимост променя размера на сумите, посочени в настоящата директива, в светлината на икономическото и монетарното развитие в Общността.
Член 14
1. Държавите-членки гарантират, че кредитните споразумения не дерогират, в ущърб на потребителя, разпоредбите на националното законодателство, въвеждащи или съответстващи на настоящата директива.
2. Държавите-членки гарантират освен това, че разпоредбите, които приемат за въвеждането на настоящата директива, не се заобикалят в резултат на начина, по който са формулирани споразуменията, в частност чрез разпределянето на размера на кредита в няколко договора.
Член 15
Настоящата директива не е пречка държавите-членки да запазят или да приемат по-строги разпоредби за защита на потребителите, съвместими със задълженията им по договора.
Член 16
1. Държавите-членки въвеждат в действие необходимите мерки, за да приведат законодателството си в съответствие с настоящата директива, не по-късно от 1 януари 1990 г. и уведомяват незабавно Комисията за това.
2. Държавите-членки съобщават на Комисията текстовете на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 17
Не по-късно от 1 януари 1995 г. Комисията представя доклад на Съвета относно прилагането на настоящата директива.
Член 18
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Брюксел на 22 декември 1986 година.
*****
DIRETTIVA DEL CONSIGLIO
del 22 dicembre 1986
relativa al ravvicinamento delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative degli Stati membri in materia di credito al consumo
(87/102/CEE)
IL CONSIGLIO DELLE COMUNITÀ EUROPEE,
visto il trattato che istitutisce la Comunità economica europea, in particolare l'articolo 100,
vista la proposta della Commissione (1),
visto il parere del Parlamento europeo (2),
visto il parere del Comitato economico e sociale (3),
considerando che esistono notevoli divergenze nelle legislazioni degli Stati membri in materia di credito al consumo;
considerando che le divergenze tra le legislazioni possono provocare distorsioni di concorrenza fra creditori nel mercato comune;
considerando che queste stesse divergenze limitano la possibilità del consumatore di ottenere un credito in altri Stati membri; che esse influiscono sul volume e sulla natura dei crediti richiesti, nonché sull'acquisto di beni e servizi;
considerando che pertanto tali divergenze incidono sulla libera circolazione delle merci e dei servizi che il consumatore potrebbe ottenere a credito e ostacolano quindi direttamente il funzionamento del mercato comune.
considerando che, a motivo dell'aumento del volume del credito concesso ai consumatori nella Comunità, l'istituzione di un mercato comune del credito al consumo gioverebbe in egual misura ai consumatori, ai creditori, ai produttori, ai commercianti all'ingrosso e al dettaglio di beni e ai fornitori di servizi;
considerando che i programmi della Comunità economica europea per una politica di protezione e d'informazione del consumatore (4) prevedono in particolare che il consumatore deve essere protetto contro condizioni abusive di credito e che è opportuno armonizzare in via prioritaria le condizioni generali relative al credito al consumo;
considerando che le divergenze tra legislazioni e prassi si traducono, per quanto attiene al credito al consumo, in una tutela diseguale del consumatore nei vari Stati membri;
considerando che le forme di credito offerte ai consumatori e utilizzate da questi sono cambiate notevolmente negli ultimi anni; che nuove forme di credito al consumo sono state predisposte e sono in continua evoluzione;
considerando che il consumatore deve ricevere adeguate informazioni sulle condizioni e sul costo del credito e sugli obblighi contratti; che queste informazioni devono concernere, tra l'altro, il tasso annuo degli oneri inerenti al credito o, in mancanza di questo, l'importo totale che il consumatore deve pagare per il credito; considerando che in attesa di una decisione su un metodo o metodi comunitari di calcolo del tasso annuo degli oneri, gli Stati membri dovrebbero poter continuare a seguire gli attuali metodi o prassi per il calcolo di detto tasso o, in mancanza di questi, dovrebbero adottare disposizioni volte a indicare il costo totale del credito per il consumatore;
considerando che spesso le condizioni contrattuali possono essere svantaggiose per il consumatore; che si può ottenere una migliore protezione del consumatore prescrivendo determinate condizioni da applicare a tutte le forme di credito;
considerando che, data la natura specifica di taluni contratti di credito e tipi di transazione, questi contratti o transazioni dovrebbero essere del tutto o in parte esclusi dal campo d'applicazione della direttiva;
considerando che dovrebbe essere possibile per gli Stati membri, in consultazione con la Commissione, esentare dalla direttiva alcune forme di credito di carattere non commerciale concesso a particolari condizioni;
considerando che le pratiche esistenti in alcuni Stati membri per quanto riguarda gli atti autentici redatti dinnanzi ad un notaio o a un giudice sono tali da rendere superflua in questi casi l'applicazione di talune disposizioni della presente direttiva; che pertanto dovrebbe essere possibile per gli Stati membri esentare tali atti dalle disposizioni in questione;
considerando che i contratti di credito relativi a somme molto elevate tendono a differire dalle normali transazioni di credito al consumo; che l'applicazione delle disposizioni della presente direttiva a contratti relativi a importi molto modesti potrebbe comportare eccessivi oneri amministrativi sia per i consumatori che per i creditori; che pertanto i contratti per importi superiori o inferiori a determinati limiti finanziari dovrebbero essere esclusi dalla direttiva;
considerando che l'indicazione dei costi del credito nella pubblicità e negli uffici commerciali del creditore o dell'intermediario può facilitare al consumatore il confronto fra più offerte;
considerando che la tutela del consumatore viene ulteriormente migliorata ove i contratti di credito siano stipulati per iscritto e contengano determinate indicazioni minime sulle condizioni contrattuali;
considerando che in caso di crediti concessi per l'acquisizione di beni, gli Stati membri dovrebbero stabilire le condizioni alle quali il bene può essere recuperato, in particolare quando il consumatore non abbia dato il suo consenso; che, al momento del recupero, in conteggi tra le parti dovrebbero essere stabiliti in modo che il recupero non comporti un ingiustificato arrichimento;
considerando che al consumatore deve essere concessa la facoltà di adempiere anticipatamente ai suoi obblighi; che, in tal caso, deve avere diritto a una equa riduzione del costo complessivo del credito;
considerando che, nel caso di cessione dei diritti acquisiti dal creditore in forza di un contratto di credito, la posizione del consumatore non deve diventare più debole;
considerando che gli Stati membri che consentono l'uso, da parte del consumatore, di cambiali, effetti all'ordine e assegni in relazione a un contratto di credito devono assicurarsi che nell'uso di detti strumenti il consumatore sia adeguatamente protetto;
considerando che, per quanto riguarda i beni e servizi che il consumatore ha sottoscritto per contratto di acquistare a credito, il consumatore, almeno nelle circostanze sotto definite, deve godere, nei confronti del creditore, di diritti che si aggiungono ai suoi normali diritti contrattuali nei riguardi di questo e del fornitore di beni o servizi; che le circostanze di cui sopra sussistono quando tra il creditore e il fornitore di beni o servizi esiste un precedente accordo in base al quale il credito è messo da quel creditore a disposizione esclusivamente dei clienti di quel fornitore per consentire al consumatore l'acquisto di merci o di servizi da tale fornitore;
considerando che l'ECU è l'unità definita dal regolamento (CEE) n. 3180/78 (1), modificato da ultimo dal regolamento (CEE) n. 2626/84 (2); che gli Stati membri dovrebbero entro certi limiti essere liberi di arrontondare gli importi in moneta nazionale risultanti dalla conversione degli importi espressi in ECU nella presente direttiva; che gli importi della presente direttiva dovrebbero essere riesaminati periodicamente tenendo conto dell'evoluzione economica e monetaria nella Comunità e, se necessario, riveduti;
considerando che dovranno essere adottate da parte degli Stati membri opportune misure per autorizzare le persone che lo desiderano a proporre o farsi intermediari per contratti di credito, o per ispezionare o controllare le attività delle persone che concedono crediti o si fanno intermediari per la concessione di crediti o per mettere in grado i consumatori di presentare reclamo in merito ai contratti di credito oppure alle condizioni di credito;
considerando che i contratti di credito non dovrebbero derogare, a detrimento del consumatore, alle disposizioni che danno esecuzione o che corrispondono alla presente direttiva; che tali disposizioni non dovrebbero essere eluse mediante una speciale formulazione dei contratti;
considerando che la presente direttiva è intesa a conseguire un certo grado di ravvicinamento delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative degli Stati membri in materia di crediti al consumo nonché un certo livello di protezione del consumatore e pertanto non dovrebbe essere escluso che gli Stati membri possano mantenere o adottare misure più severe per la protezione del consumatore nel rispetto dei loro obblighi derivanti dal trattato;
considerando che entro il 1o gennaio 1995 la Commissione dovrebbe presentare al Consiglio una relazione in merito all'attuazione della presente direttiva,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DIRETTIVA:
Articolo 1
1. La presente direttiva si applica ai contratti di credito.
2. Ai sensi della presente direttiva si intende:
a) per « consumatore », la persona fisica che, per le transazioni disciplinate dalla presente direttiva, agisce per scopi che possono considerarsi estranei alla sua attività professionale;
b) per « creditore », una persona fisica o giuridica che concede un credito nell'esercizio di un'attività commerciale o professionale, ovvero un gruppo di tali persone;
c) per « contratto di credito », un contratto in base al quale il creditore concede o promette di concedere al consumatore un credito sotto forma di dilazione di pagamento, di prestito o di altra analoga facilitazione finanziaria.
I contratti relativi alla prestazione continuata di un servizio, pubblico o privato, in base ai quali il consumatore ha il diritto di versare il corrispettivo per tale servizio, per la durata della fornitura, mediante pagamenti rateali, non sono considerati contratti di credito ai fini della presente direttiva;
d) per « costo totale del credito al consumatore », tutti i costi del credito compresi gli interessi e gli altri oneri direttamente connessi con il contratto di credito, determinati conformemente alle disposizioni o alle prassi esistenti o da stabilire negli Stati membri;
e) per « tasso annuo effettivo globale », il costo globale del credito al consumatore, espresso in percentuale annua dell'ammontare del credito concesso e calcolato secondo i metodi esistenti negli Stati membri.
Articolo 2
1. La presente direttiva non si applica:
a) ai contratti di credito o di promessa di credito:
- destinati principalmente all'acquisto o alla conservazione di diritti di proprietà su un terreno o un immobile costruito o da costruirsi;
- destinati al restauro o al miglioramento di un immobile in quanto tale;
b) ai contratti di locazione purché non prevedano che il diritto di proprietà passi alla fine al locatario.
c) al credito concesso o messo a disposizione senza rimunerazione in interessi o altri oneri;
d) ai contratti di credito in base ai quali non si impone nessun interesse, a condizione che il consumatore accetti di rimborsare il credito con un pagamento unico;
e) al credito concesso da un istituto di credito o da un istituto finanziario sotto forma di apertura di credito in conto corrente, diversi dai conti coperti da una carta di credito.
A siffatti crediti si applicano tuttavia le disposizioni dell'articolo 6;
f) ai contratti di credito per importi inferiori a 200 ECU o superiori a 20 000 ECU;
g) ai contratti di credito in base ai quali il consumatore è tenuto a rimborsare il credito:
- o entro un periodo non superiore a tre mesi;
- oppure in non più di quattro pagamenti rateali entro un periodo non superiore a dodici mesi.
2. Uno Stato membro può, in consultazione con la Commissione, esentare dall'applicazione della presente direttiva alcuni tipi di credito:
- concessi a tassi effettivi globali inferiori a quelli prevalenti sul mercato e
- che non vengono offerti al pubblico in genere.
3. Le disposizioni dell'articolo 4 e degli articoli da 6 a 12 non si applicano ai contratti di credito o di promessa di credito garantiti da ipoteca su proprietà immobiliare, sempreché questi non siano già esclusi dalla direttiva ai sensi del paragrafo 1, lettera a), del presente articolo.
4. Gli Stati membri possono esentare dalle disposizioni degli articoli da 6 a 12 i contratti di credito sotto forma di atto autentico firmato dinanzi ad un notaio o a un giudice.
Articolo 3
Fatte salve le disposizioni della direttiva 84/450/CEE del Consiglio, del 10 settembre 1984, relativa al ravvicinamento delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative degli Stati membri in materia di pubblicità ingannevole (1), nonché le norme e i prinicpi applicabili alla pubblicità sleale, nella pubblicità o nelle offerte esposte negli uffici commerciali e con cui una persona dichiari la propria disponibilità a concedere un credito o a farsi intermediaria per la conclusione di contratti di credito e indichi il tasso di interesse o altre cifre riguardanti il costo del credito, deve essere citato anche, espresso in percentuale, il tasso annuo effettivo globale, eventualmente mediante un esempio tipico se non è possibile avvalersi di altre modalità.
Articolo 4
1. I contratti di credito deveno essere conclusi per iscritto. Il consumatore deve ricevere un esemplare del contratto scritto.
2. Il documento scritto deve contenere:
a) un'indicazione del tasso annuo effettivo globale, espresso in percentuale;
b) un'indicazione delle condizioni secondo cui il tasso annuo effettivo globale può essere modificato.
Qualora non sia possibile indicare il tasso annuo effettivo globale espresso in percentuale, saranno fornite al consumatore adeguate informazioni nel documento scritto. Tali informazioni devono almeno comprendere le informazioni previste all'articolo 6, paragrafo 1, secondo trattino.
3. Il documento scritto deve inoltre comprendere gli altri elementi essenziali del contratto.
A titolo d'esempio, nell'allegato della presente direttiva figura un elenco di elementi di cui gli Stati membri possono imporre l'inclusione obbligatoria nel contratto scritto in quanto essenziali.
Articolo 5
In deroga all'articolo 3 e all'articolo 4, paragrafo 2, e in attesa di una decisione sull'introduzione di un metodo o di metodi comunitari per il calcolo del tasso annuo effettivo globale, gli Stati membri che al momento della notifica della presente direttiva non esigono l'indicazione di tale tasso o non hanno un metodo fisso per il suo calcolo devono prescrivere almeno che al consumatore sia indicato il costo totale del credito.
Articolo 6
1. Nonostante l'esclusione prevista all'articolo 2, paragrafo 1, lettera e), in caso di accordo tra un istituto di credito o una istituzione finanziaria e un consumatore sulla concessione di crediti sotto forma di anticipi su conto corrente che non sia il conto di una carta di credito, il consumatore deve essere informato al momento o prima della conclusione del contratto:
- dell'eventuale massimale del credito;
- del tasso di interesse annuo e degli oneri applicabili dal momento della conclusione del contratto e delle condizioni a cui essi potranno essere modificati;
- delle modalità secondo cui è ammessa la risoluzione del contratto.
Queste informazioni devono essere confermate per iscritto.
2. Inoltre, nel corso del contratto di credito, il consumatore dev'essere informato di qualsiasi modifica del tasso d'interesse annuo o delle spese applicabili, al momento in cui essa entra in vigore. Tale notifica può aver luogo a mezzo di un estratto conto o in ogni altro modo accettabile per gli Stati membri.
3. Negli Stati membri in cui è ammessa la pratica della tacita accettazione degli scoperti, lo Stato deve garantire che il consumatore sia informato del tasso di interesse annuo e delle relative spese nonché di qualsiasi modifica di queste ultime, ove lo scoperto si prolunghi oltre tre mesi.
Articolo 7
In caso di crediti concessi per l'acquisizione di beni, gli Stati membri stabiliscono le condizioni alle quali il bene può essere recuperato, in particolare quando il consumatore non abbia dato il suo consenso. Essi curano inoltre che, quando il creditore rientra in possesso del bene, i conteggi tra le parti siano stabiliti in modo che tale recupero non comporti un ingiustificato arricchimento.
Articolo 8
Il consumatore deve avere la facoltà di adempiere in via anticipata gli obblighi che gli derivano dal contratto di credito. In tal caso, in conformità alle disposizioni degli Stati membri, egli deve avere diritto a una equa riduzione del costo complessivo del credito.
Articolo 9
Se i diritti del creditore derivanti da un contratto di credito sono ceduti a un terzo, il consumatore deve avere la facoltà di far valere nei confronti del terzo le eccezioni ed i mezzi di difesa che poteva far valere nei confronti del creditore originario, ivi compreso il diritto alla compensazione ove questo sia ammesso nello Stato membro in questione.
Articolo 10
Gli Stati membri che, relativamente ai contratti di credito, permettono al consumatore di:
a) effettuare un pagamento con titoli cambiari, compresi i vaglia cambiari,
b) offrire garanzie mediante titoli cambiari, compresi i vaglia cambiari ed assegni bancari,
provvedono affinché il consumatore sia adeguatamente protetto in tale uso di questi strumenti.
Articolo 11
1. Gli Stati membri provvedono affinché l'esistenza di un contratto di credito non pregiudichi in alcun modo i diritti del consumatore nei confronti del fornitore di beni o di servizi acquisiti in base a tale contratto qualora i beni o servizi non siano forniti o non siano comunque conformi al contratto di fornitura.
2. Quando:
a) per l'acquisto di beni o la fornitura di servizi il consumatore conclude un contratto di credito con una persona diversa dal fornitore, e
b) tra il creditore e il fornitore dei beni o dei servizi esiste un precedente accordo in base al quale il credito è messo esclusivamente da quel creditore a disposizione dei clienti di quel fornitore per l'acquisto di merci o di servizi di tale fornitore, e
c) il consumatore di cui alla lettera a) ottiene il credito in conformità al precedente accordo, e
d) i beni o i servizi considerati dal contratto di credito non sono forniti o sono forniti soltanto in parte, o non sono conformi al relativo contratto di fornitura, e
e) il consumatore ha proceduto contro il fornitore, ma non ha ottenuto la soddisfazione cui aveva diritto,
il consumatore ha il diritto di procedere contro il creditore.
Gli Stati membri stabiliranno entro quali limiti e a quali condizioni il diritto è esercitabile.
3. Il paragrafo 2 non è applicabile quando la singola operazione è di un valore inferiore a un importo pari a 200 ECU.
Articolo 12
1. Gli Stati membri:
a) provvedono affinché le persone che desiderano proporre o farsi intermediarie per contratti di credito ottengano un'autorizzazione ufficiale in tal senso, o specificamente o in quanto fornitori di beni e di servizi, oppure
b) provvedono affinché l'attività delle persone che concedono crediti o si fanno intermediarie per la concessione di crediti sia soggetta all'ispezione o al controllo di un'istituzione o di un'autorità, oppure
c) incoraggiano la creazione di appropriati organismi atti a ricevere i reclami in merito ai contratti di credito oppure alle condizioni di credito e a fornire ai consumatori informazioni o consigli al riguardo.
2. Gli Stati membri possono prevedere che l'autorizzazione di cui al paragrafo 1, lettera a), non sia necessaria quando le persone che propongono o si fanno intermediarie per la conclusione di contratti di credito rispondono alla definizione di cui all'articolo 1 della prima direttiva del Consiglio, del 12 dicembre 1977, relativa al coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative, riguardanti l'accesso all'attività degli enti creditizi e il suo esercizio (1), e sono autorizzate conformemente alle disposizioni di tale direttiva.
Se le persone che concedono crediti o si fanno intermediarie per la concessione di crediti sono state autorizzate, sia in modo specifico tanto ai sensi del paragrafo 1, lettera a), quanto in base alle disposizioni della direttiva sopra menzionata, ma quest'ultima autorizzazione è in seguito revocata, l'autorità competente per il rilascio dell'autorizzazione specifica di concedere crediti, di cui al paragrafo 1, lettera a), viene informata e decide se le persone in questione possono continuare a concedere crediti o a farsi intermediarie per la concessione di crediti oppure se l'autorizzazione specifica rilasciata in base al paragrafo 1, lettera a), debba essere revocata.
Articolo 13
1. Ai sensi della presente direttiva, l'ECU è l'unità definita dal regolamento (CEE) n. 3180/78, modificato dal regolamento (CEE) n. 2626/84. Il controvalore in moneta nazionale è inizialmente quello applicabile il giorno dell'adozione della presente direttiva.
Gli Stati membri possono arrotondare gli importi in moneta nazionale risultanti dalla conversione degli importi espressi in ECU purché tale arrotondamento non superi 10 ECU.
2. Il Consiglio, su proposta della Commissione, procede ogni cinque anni e per la prima volta nel 1995 all'esame e, se del caso, alla revisione degli importi della presente direttiva, tenendo conto dell'evoluzione economica e monetaria nella Comunità.
Articolo 14
1. Gli Stati membri provvedono affinché i contratti di credito non deroghino, a detrimento del consumatore, alle disposizioni del diritto nazionale che danno esecuzione o che corrispondono alla presente direttiva.
2. Gli Stati membri adottano inoltre le misure necessarie per impedire che le norme emanate in applicazione della presente direttiva siano eluse mediante una speciale formulazione dei contratti e in particolare attraverso la distribuzione dell'importo del credito in più contratti.
Articolo 15
La presente direttiva non impedisce agli Stati membri di mantenere o adottare disposizioni più rigorose a tutela dei consumatori, fermi restando gli obblighi previsti dal trattato.
Articolo 16
1. Gli Stati membri mettono in vigore le misure necessarie per conformarsi alla presente direttiva non oltre il 1o gennaio 1990 e ne informano immediatamente la Commissione.
2. Gli Stati membri comunicano alla Commissione il testo delle disposizioni essenziali di diritto interno che essi adottano nel settore disciplinato dalla presente direttiva.
Articolo 17
Entro il 1o gennaio 1995 la Commissione presenta una relazione al Consiglio in merito all'attuazione della presente direttiva.
Articolo 18
Gli Stati membri sono destinatari della presente direttiva.
Fatto a Bruxelles, addì 22 dicembre 1986.