32006L0123
L 376/36
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА 2006/123/ЕО НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 12 декември 2006 година
относно услугите на вътрешния пазар
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално първото и третото изречение на член 47, параграф 2 и член 55 от него,
като взеха предвид предложението на Комисията,
като взеха предвид становището на Европейския икономическия и социален комитет (1),
като взеха предвид становището на Комитета на регионите (2),
в съответствие с процедурата, предвидена в член 251 от Договора (3),
като имат предвид, че:
(1)
Европейската общност се стреми да изгражда все по-тесни връзки между държавите и народите на Европа и да гарантира икономически и социален прогрес. В съответствие с член 14, параграф 2 от Договора, вътрешният пазар включва пространство без вътрешни граници, в което е гарантирано свободното движение на услуги. Гарантирана е свободата на установяване, в съответствие с член 43 от Договора. Член 49 от Договора установява правото да се предоставят услуги в рамките на Общността. Премахването на бариерите пред развитието на дейностите по предлагане на услуги между държавите-членки е от съществено значение с цел да се засили интеграцията на народите на Европа и да се насърчи балансирания и устойчив икономически и социален прогрес. При премахването на пречките е от съществено значение да се гарантира, че развитието на дейностите по предоставяне на услуги допринася за изпълнението на задачите, определени в член 2 от Договора за насърчаване на хармоничното, балансирано и устойчиво развитие на икономическите дейности в цялата Общност, високо равнище на заетост и на социална закрила, равнопоставеност между мъже и жени, устойчив и неинфлационен растеж, висока степен на конкурентоспособност и сближаване на икономическите показатели, високо ниво на защита и подобряване качеството на околната среда, повишаване на жизнения стандарт и качеството на живот, и икономическото и социалното сближаване, и солидарността между държавите-членки.
(2)
Конкурентоспособния пазар на услуги е от съществено значение за насърчаване на икономическия растеж и създаването на възможности за заетост в Европейския съюз. Понастоящем многобройни бариери в рамките на вътрешния пазар пречат на доставчиците, особено на малките и средни предприятия (МСП) да разширят своите дейности отвъд своите национални граници като се възползват изцяло от предимствата на вътрешния пазар. Това отслабва конкурентоспособността на доставчиците от Европейския съюз на световния пазар. Един свободен пазар, който задължава държавите-членки да премахнат ограниченията за презграничното предоставяне на услуги, като същевременно засилва прозрачността и увеличава информацията за потребителите, ще предостави на последните по-широк избор и по-добри услуги на по-ниски цени.
(3)
Докладът на Комисията за „Състоянието на вътрешния пазар на услуги“ изготви списък на голям брой бариери, които възспират или забавят развитието на услугите между държавите-членки, особено на онези, предоставяни от МСП, които доминират в сферата на услугите. Докладът стига до заключението, че едно десетилетие след предвиденото завършване на вътрешния пазар, все още съществува сериозна пропаст между визията за интегрирана икономика на Европейския съюз и реалността, в която живеят европейските граждани и доставчици. Бариерите влияят на широк спектър от дейности в сферата на услугите, на всички стадии от дейността на доставчиците и притежават значителен брой общи черти, включително фактът, че често са създадени от административни тежести, правната несигурност, свързана с презграничните дейности и липсата на взаимно доверие между държавите-членки.
(4)
Тъй като услугите представляват двигателя на икономическия растеж и създават 70 % от БВП и заетостта в повечето държави-членки, тази фрагментация на вътрешния пазар има отрицателен ефект върху цялата европейска икономика, особено върху конкурентоспособността на МСП и движението на работници, което пречи на потребителите да се сдобият с достъп до по-голямо разнообразие от услуги на конкурентни цени. Важно е да се посочи, че секторът на услугите е ключов за заетостта особено на жените и следователно те могат да се облагодетелстват в значителна степен от новите възможности, предлагани от завършването на вътрешния пазар на услуги. Европейският парламент и Съветът са подчертали, че премахването на правните бариери пред установяването на истински вътрешен пазар е приоритет във връзка с постигането на целта, поставена от Европейския съвет в Лисабон от 23 и 24 март 2000 г. за подобряване на социалната кохезия и кохезията в сферата на заетостта и постигането на устойчив икономически растеж, така че Европейският съюз да стане най-конкурентоспособната и динамична, основаваща се на знанието икономика в света до 2010 г., с повече и по-добри възможности за заетост. Така, премахването на тези пречки, като същевременно се гарантира развитият европейски социален модел, става предпоставка за преодоляване на трудностите, срещнати при прилагането на Лисабонската стратегия и за съживяване на европейската икономика, особено по отношение на заетостта и инвестициите. Следователно е важно да се създаде вътрешен пазар за услуги, който да постига правилен баланс между откриване на пазара и запазване на обществените интереси, социалните права и правата на потребителите.
(5)
Следователно, необходимо е да се премахнат бариерите пред свободата на установяване за доставчиците в държавите-членки и бариерите за свободното движение на услуги между държавите-членки, и да се гарантира на получателите и доставчиците правната сигурност, необходима за да бъдат осъществявани на практика тези две основни свободи, предвидени в Договора. Тъй като бариерите на вътрешния пазар за услуги се отразяват на оператори, които искат да се установят в други държави-членки, а също и на онези, които предоставят услуги в друга държава-членка без да са установени в нея, необходимо е на доставчиците да се даде възможност да развият своите дейности по предоставяне на услуги в рамките на вътрешния пазар или като се установят в дадена държава-членка, или като се възползват от свободното движение на услуги. Доставчиците следва да имат възможност да избират между тези две свободи, в зависимост от стратегията им за разрастване във всяка държава-членка.
(6)
Тези бариери не могат да бъдат премахнати като се разчита единствено на прякото прилагане на членове 43 и 49 от Договора, тъй като от една страна разглеждането им като отделни случаи чрез процедурите за нарушения срещу засегнатите държави-членки би било, особено след разширяването, изключително сложно за националните институции и тези на Общността и, от друга страна, премахването на много от пречките изисква предварителна координация на законови схеми, включително установяването на административно сътрудничество. Както са признали Европейският парламент и Съветът, един законодателен инструмент на Общността ще направи възможно постигането на истински вътрешен пазар на услуги.
(7)
Настоящата директива установява обща правна рамка, която облагодетелства широка гама услуги, като същевременно отчита отличителните черти на всеки вид дейност или професия и неговата система за регулиране. Тази рамка е основана на селективен и динамичен подход, състоящ се в премахването, като приоритетна задача, на бариерите, които могат да бъдат премахнати бързо, а за другите в започването на процес на оценка, консултации и всеобхватна хармонизация на специфични въпроси, което да направи възможно прогресивната и координирана модернизация на националните регулаторни системи на дейностите в сферата на услугите, което е жизнено важно с оглед постигането на истински вътрешен пазар на услуги към 2010 г. Следва да се предвиди комбинация от мерки, включващи целева хармонизация, административно сътрудничество, осигуряване на правото да се предоставят услуги и поощряване на развитието на кодекси на поведение по определени въпроси. Тази координация на националните законодателни режими следва да осигури висока степен на правна интеграция в Общността и високо ниво на защита на целите от общ интерес, особено защитата на потребителите, което е жизнено важно с оглед установяването на взаимно доверие между държавите-членки. Настоящата директива отчита и други цели от общ интерес, включително опазване на околната среда, обществена сигурност и здраве, а също и необходимостта да бъде съблюдавано трудовото законодателство.
(8)
Уместно е разпоредбите на настоящата директива относно свободата на установяване и свободното движение на услуги да се прилагат само до степента, до която въпросните дейности са отворени за конкуренция, така че да не задължават държавите-членки да либерализират услуги от общ икономически интерес или да приватизират публични субекти, които предоставят такива услуги, или да премахват съществуващи монополи за други дейности или определени услуги, свързани с разпределението.
(9)
Настоящата директива се прилага само спрямо изисквания, които касаят достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга. Следователно тя не се прилага за изисквания като правила за движение по пътищата, правила относно развитието и използването на земята, териториалното и селищно устройство, стандартите на строителство, а също и административни санкции, налагани за несъобразяването с такива правила, които не регулират или не влияят по специфичен начин на дейности по оказването на услуги, но трябва да бъдат спазвани от доставчиците в хода на тяхната икономическа дейност, по същия начин, по който и от частни лица.
(10)
Настоящата директива не засяга изисквания, които определят достъпа до публични средства за някои доставчици. Такива изисквания включват особено онези, които съдържат условия, при които доставчиците имат право да получават публични средства, включително специфични условия по договори, и по-специално стандарти за качество, които трябва да бъдат съблюдавани като условия за получаването на публични средства, например за услуги в социалната сфера.
(11)
Настоящата директива не влияе на мерките, предприети от държавите-членки, в съответствие с правото на Общността, във връзка със закрилата и насърчаването на езиковото разнообразие и плурализма на медиите, включително и финансирането с тази цел. Настоящата директива не създава пречки за държавите-членки да прилагат своите основни правила, относно свободата на пресата и свободата на изразяване на мнение. Настоящата директива не се отразява на законите на държавите-членки, които забраняват дискриминацията на основата на националната принадлежност или на основания като онези, посочени в член 13 от Договора.
(12)
Настоящата директива има за цел създаването на правна рамка, която да осигури свободата на установяване и свободата на движението на услуги между държавите-членки и не хармонизира, нито влиза в противоречие с наказателното право. Независимо от това, държавите-членки не следва да имат възможност да ограничават свободата да се предоставят услуги чрез прилагането на наказателноправни разпоредби, които по специфичен начин влияят върху достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги, като заобикалят правилата, залегнали в настоящата директива.
(13)
Не по-малко важно е, че тази директива е изцяло съобразена с инициативите на Общността, основани на член 137 от Договора, с оглед постигането на целите по член 136 от него, относно насърчаването на заетостта и подобряването на условията на живот и работа.
(14)
Настоящата директива не се отразява на условията на заетост, включително максималната продължителност на работното време и минималната продължителност на почивките, минималния платен годишен отпуск, минималните размери на трудовото възнаграждение, а също и здравословните, безопасни и хигиенни условия на труд, които държавите-членки прилагат в съответствие с правото на Общността, нито пък се отразява на отношенията между социалните партньори, включително върху правото да се преговаря и сключват колективни трудови договори, правото на стачка и правото да се предприемат индустриални действия, в съответствие с националното право и практика, които са съобразени с правото на Общността, нито пък се прилага спрямо услугите предоставяни от агенциите за временна заетост. Настоящата директива не се отразява върху законодателството на държавите-членки в сферата на социалната сигурност.
(15)
Настоящата директива се съобразява с основните права, приложими в държавите-членки и признати в Хартата на основните права на Европейския съюз и обясненията към нея, привеждащи ги в съответствие с основните свободи, залегнали в членове 43 и 49 от Договора. Тези основни права включват правото да се предприемат индустриални действия в съответствие с националното право и практики, които съблюдават правото на Общността.
(16)
Настоящата директива се отнася само за доставчици, установени в дадена държава-членка и не обхваща външните аспекти. Тя не касае преговори в рамките на международни организации за търговски услуги, по-специално в рамките на Общото споразумение за търговията с услуги (GATS).
(17)
Настоящата директива обхваща само услуги, които се осъществяват с икономически интерес. Услугите от общ интерес не се покриват от определението в член 50 от Договора и следователно не попадат в обхвата на настоящата директива. Услуги от общ икономически интерес са услуги, които се осъществяват с икономически интерес и следователно всъщност попадат в обхвата на настоящата директива. Независимо от това, някои услуги от общ икономически интерес, като онези които могат да съществуват в областта на транспорта, са изключени от обхвата на настоящата директива, а някои други услуги от общ икономически интерес, например тези, които могат да съществуват в сферата на пощенските услуги, са обект на дерогация от разпоредбата за свобода на предоставянето на услуги, определена в настоящата директива. Настоящата директива не се занимава с финансирането на услуги от общ икономически интерес и не се прилага за системите за предоставяне на помощ от държавите-членки, особено в социалната област, в съответствие с правилата на Общността за конкуренцията. Тази директива не се занимава с последващите действия по Бялата книга на Комисията за услугите от общ интерес.
(18)
Финансовите услуги следва да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива, тъй като тези дейности са обект на специално законодателство на Общността, целящо както и настоящата директива, постигането на истински вътрешен пазар на услуги. Следователно това изключение следва да обхване всички финансови услуги като банкиране, кредитиране, застраховане и презастраховане, професионални и лични пенсии, ценни книжа, инвестиционни фондове, консултации в сферата на плащанията и инвестициите, включително услугите, изброени в приложение I към Директива 2006/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 г. относно предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции (4).
(19)
С оглед приемането през 2002 г. на пакет от законодателни инструменти, свързани с електронните съобщителни мрежи и услуги, а също и със свързаните с тях ресурси и услуги, който установи регулативна рамка за улесняване достъпа до тези дейности на вътрешния пазар, особено чрез премахване на повечето схеми за индивидуални разрешения, въпросите, с които се занимават тези инструменти следва да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива.
(20)
Изключването от обхвата на настоящата директива на въпросите на електронните съобщителни услуги, както са обхванати от Директиви 2002/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях (Директива за достъпа) (5), 2002/20/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно разрешението на електронни съобщителни мрежи и услуги (Директива за разрешение) (6), 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (7), 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (8) и 2002/58/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 юли 2002 г. относно обработката на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации (Директива за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации) (9), се отнася не само за въпроси, които са изрично разгледани в тези директиви, но също така и за онези, за които директивите изрично предоставят на държавите-членки възможност за приемане на определени мерки на национално ниво.
(21)
Транспортните услуги, включително градски транспорт, таксита и линейки, а също така и пристанищните услуги следва да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива.
(22)
Изключването на здравеопазването от обхвата на настоящата директива следва да включва здравните и фармацевтични услуги, оказвани от професионалисти в сферата на здравеопазването на пациенти при оценка, поддържане или възстановяване състоянието на тяхното здраве, когато тези дейности са включени в рамките на регулирана здравна професия в държавата-членка, където се предоставят.
(23)
Настоящата директива не засяга заплащането на здравните грижи, предоставяни в държава-членка, различна от тази на местожителството на техния получател. Този въпрос е разгледан от Съда на Европейските общности в множество дела и съдът е признал правата на пациентите. Важно е с този въпрос да се занимае друг правен инструмент на Общността, за да бъдат постигнати по-голяма правна яснота и сигурност, до степента, до която този въпрос вече не е разгледан в Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 г. за прилагането на схеми за социално осигуряване на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (10).
(24)
Аудиовизуалните услуги, независимо по какъв начин се предават, включително и в кината, следва също да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива. В допълнение на това настоящата директива не следва да се прилага за помощите, предоставени от държавите-членки в аудиовизуалния сектор, които са обхванати от правилата на Общността относно конкуренцията.
(25)
Хазартът, включително лотарията и транзакциите при залагания, следва да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива, с оглед специфичния характер на тези дейности, които предполагат прилагането от страна на държавите-членки на политики свързани с обществената политика и защитата на потребителите.
(26)
Настоящата директива не влиза в противоречие с прилагането на член 45 от Договора.
(27)
Настоящата директива не следва да обхваща онези услуги в социалната област като настаняване, грижи за децата и подпомагането на семейства и лица в нужда, които се предоставят от държавата на национално, регионално и местно ниво, от доставчици упълномощени от държавата или от благотворителни организации, признати за такива от държавата, с цел осигуряване на подкрепа за онези, които са временно или постоянно в нужда, поради недостатъчен семеен доход, частична или пълна липса на независимост, както и за онези, пред които стои риск от маргинализиране. Тези услуги са от изключителна важност с цел гарантиране на основното право на човешко достойнство и са израз на принципите на социална кохезия и солидарност, и не следва да бъдат повлияни от настоящата директива.
(28)
Настоящата директива не се занимава с финансирането или системите за отпускане на помощи, във връзка с услугите в социалната сфера. Тя не влияе на критериите или условията, определени от държавите-членки с цел гарантиране, че социалните служби осъществяват ефективно функции, които са от полза за обществения интерес и социалната кохезия. В допълнение на това, настоящата директива не следва да се отразява на принципа на универсалност на услугата в социалните служби на държавите-членки.
(29)
Като се има предвид, че договорът предвижда специфични правни основи за данъчно облагане, и като се отчитат вече приетите инструменти на Общността в тази област, необходимо е данъчното облагане да бъде изключено от обхвата на настоящата директива.
(30)
Вече съществува значително по обем законодателство на Общността в сферата на услугите. Настоящата директива надгражда и по този начин допълва достиженията на правото на Общността. Установени са и е обърнато внимание на противоречията между настоящата директива и други инструменти на Общността, включително и посредством дерогации. Независимо от това, е необходимо да се предвиди правило за всички остатъчни или изключителни случаи, където е налице противоречие между разпоредбите на настоящата директива и тези на друг инструмент на Общността. Наличието на такъв конфликт се определя в съответствие с правилата на Договора относно правото на установяване и свободното движение на услуги.
(31)
Настоящата директива съответства и не влияе на Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 г. относно признаването на професионалните квалификации (11). Тя се занимава с въпроси, различни от тези за професионалната квалификация например застраховането за професионална отговорност, търговски съобщения, мултидисциплинарни дейности и административно опростяване. По отношение на временното презгранично предоставяне на услуги, дерогацията на разпоредбата за свободата на предоставяне на услуги в настоящата директива, гарантира неприкосновеността на дял II за свободното предоставяне на услуги на Директива 2005/36/ЕО. Следователно, нито една от мерките приложими по тази директива в държавата-членка, където се извършва услугата не е засегната от свободата на предоставяне на услуги.
(32)
Настоящата директива е съобразена със законодателството на Общността за защита на потребителите, като Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 г. относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар („Директива за нелоялни търговски практики“) (12) и Регламент (ЕО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 27 октомври 2004 г. за сътрудничество между националните органи, отговорни за прилагане на законодателството за защита на потребителите (регламент за сътрудничество в областта на защита на потребителите) (13).
(33)
Услугите, обхванати от настоящата директива, засягат широка гама от непрекъснато променящи се дейности, включително бизнес услуги като управленски консултации, сертифициране и изпитване, управление на обекти, включително поддържане на офиси, реклама, услуги по набиране на персонал и услугите на търговските агенти. Обхванатите услуги са насочени както към бизнеса, така и към потребителите, като например правни и финансови консултации, услуги свързани с недвижимите имоти като агенции за недвижими имоти, строителство, включително услугите на архитектите, дистрибуторска търговия, организиране на търговски панаири, даване на коли под наем и туристически агенции. Обхванати са и услуги за потребители като тези в сферата на туризма, включително туристически гидове, услуги по осигуряване на почивка, спортни центрове и паркове за забавления, и до степента, до която те не са изключени от обхвата на настоящата директива, услуги по поддържане на домакинството, като например оказване помощ на възрастни хора. Тези услуги може да са такива, които изискват близост между доставчик и получател, услуги, които изискват пътуване от страна на получателя или доставчика, и услуги, които може да бъдат оказвани от разстояние, включително чрез Интернет.
(34)
Съгласно практиката на Съда на Европейските общности преценката дали някои дейности, особено такива, които са публично финансирани или се предоставят от публични субекти, представлява „услуга“, следва да се извършва в рамките на всеки конкретен случай, в светлината на нейните характеристики, по-специално начинът по който тя се извършва, организира и финансира от съответната държава-членка. Съдът счита, че съществената характеристика на възнаграждението е във факта, че то представлява насрещна престация за извършване на въпросната услуга и е признал, че характеристиката на възнаграждението липсва в случаите на дейности осъществявани без икономически интерес като основание, от държавата или от името на държавата, в контекста на задължения в социалната, културната, образователната или правната сфера, като курсове, провеждани в рамките на национална образователна система, или управление на схеми за социално осигуряване, които не се ангажират с икономическа дейност. Заплащането на такси от получателите, например на такса за семестър или за записване, плащана от студентите, с цел да се подпомогнат оперативните разходи на системата, само по себе си не представлява възнаграждение, тъй като услугата си остава в голяма степен финансирана с обществени средства. Следователно такива дейности не попадат в рамките на определението за услуга по член 50 от Договора и по тази причина са извън обхвата на настоящата директива.
(35)
Аматьорските спортни дейности с нестопанска цел са от значителна обществена важност. Често те имат изцяло социални или здравни цели. По тази причина може да не са стопански дейности по смисъла на правото на Общността и следва да останат извън обхвата на настоящата директива.
(36)
Концепцията за „доставчик“ следва да обхваща всяко физическо лице, което е гражданин на държава-членка или всяко юридическо лице, осъществяващо дейност по предоставяне на услуги в държава-членка, като упражнява или свободата на установяване или свободата на движение на услуги. По този начин концепцията за доставчик следва да не бъде ограничена само до презгранично предоставяне на услуги в рамките на свободното движение на услуги, но да обхваща и случаи, където операторът е установен в дадена държава-членка с цел да развие своите дейности по предоставянето на услуги в нея. От друга страна, концепцията за доставчик не следва да обхваща и клоновете в дадена държава-членка на компании от трети страни, тъй като по член 48 от Договора свободата на установяване и свободното на движение на услугите важат само за компании, създадени в съответствие със законите на държава-членка чието седалище според устройствения акт, главно ауправление или основно място на дейност се намират в рамките на Общността. Концепцията за „получател“ следва да обхваща и граждани на трети страни, които вече се ползват от правата, предоставени им от актове на Общността като Регламент (ЕИО) № 1408/71, Директива 2003/109/ЕО на Съвета от 25 ноември 2003 г. относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страни (14), Регламент (ЕО) № 859/2003 на Съвета от 14 май 2003 г. за разширяване на приложното поле на разпоредбите на Регламент (ЕИО) № 1408/71 и Регламент (ЕИО) № 574/72 за граждани на трети страни, които все още не са субект на тези разпоредби единствено на основание тяхното гражданство (15) и Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 г. относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите-членки (16). В допълнение на това държавите-членки могат да разширят концепцията за получател спрямо други граждани на трети страни, които се намират на тяхна територия.
(37)
Мястото, на което е установен даден доставчик, се определя в съответствие с практиката на Съда на Европейските общности, според която концепцията за установяване включва действителното осъществяване на стопанска дейност чрез фиксирано установяване за неопределен период. Това изискване може да бъде изпълнено и в случаи, когато дадена компания е основана за определен период или когато тя наема сграда или съоръжение, чрез което осъществява своята дейност. То може да бъде изпълнено и когато дадена държава-членка предоставя разрешения за ограничен период от време във връзка с определен вид услуги. Няма нужда установяването да става под формата на дъщерна компания, клон или представителство, като то може да се състои от офис, ръководен от собствения персонал на доставчика или от независимо лице, упълномощено да действа постоянно от името на предприятието, както би бил случаят с агенция. Според тази дефиниция, която изисква действително осъществяване на стопанска дейност на мястото на установяване на доставчика, наличието на пощенска кутия не е установяване. Когато даден доставчик е установен на няколко места, е важно да се определи мястото на установяване, откъдето действително се оказва съответната услуга. Когато е трудно да се определи от кое от няколкото места на установяване е оказвана услугата, за място на установяване се приема местоположението на центъра на дейността на доставчика, свързана със съответната услуга.
(38)
Концепцията за „юридическо лице“, според разпоредбите на Договора относно установяването, оставя на операторите свобода да избират правно организационната форма, която смятат за подходяща за осъществяването на своята дейност. В съответствие с това „юридически лица“ по смисъла на Договора, означава всякакви организации, учредени в съответствие със или регулирани от законите на държава-членка, независимо от тяхната правно-организационна форма.
(39)
Концепцията за „разрешителен режим“ обхваща, inter alia, административните процедури за предоставяне на разрешения, лицензии, одобрения или концесии, а също и задълженията, необходими за да може да се получи разрешение за осъществяването на определен вид дейност, да бъде регистрирано дадено лице като член на професия или да бъде вписано в регистър, списък или база данни, да бъде официално назначено в орган или да получи карта, свидетелстваща за членство в дадена професионална група. Разрешителни могат да бъдат предоставяни не само с изрични решения, но също така и чрез конкурентни действия, например бездействие на компетентната власт, или от факта, че заинтересованата страна трябва да изчака съобщение за приемането на декларация, с цел да започне дадена дейност или с оглед тази дейност да бъде законна.
(40)
Концепцията за „наложителни причини, свързани с обществения интерес“, която се посочва в някои разпоредби на настоящата директива, е развита от Съда на Европейските общности в неговата практика по членове 43 и 49 от Договора и следователно може да продължи да еволюира. Тази идея, както е призната в практиката на Съда, обхваща най-малкото следните основания: обществена политика, обществена сигурност и обществено здраве, по смисъла на членове 46 и 55 от Договора, опазването на обществения ред, цели на социалната политика, защита на получателите на услуги, защита на потребителите, защита на работниците, включително социална защита на работниците, хуманно отношение към животните, запазване на финансовата стабилност на системата за обществено осигуряване, предотвратяването на измами, предотвратяването на нелоялна конкуренция, опазване на околната и градската среда, включително планиране на териториалното и селищно устройство, защита на интересите на кредиторите, опазване на стабилитета на съдебната система, безопасността по пътищата, защитата на интелектуалната собственост, цели на културната политика, включително закрила на свободата на изразяване на мнение, особено във връзка със социални, културни, религиозни и философски ценности на обществото, необходимостта от осигуряване на високо ниво на образованието, поддържане на разнообразие на пресата и насърчаване на националния език, опазване на националното историческо и културно наследство, ветеринарна политика.
(41)
Концепцията за „обществена политика“, както е разтълкувана от Съда на Европейските общности, обхваща защита от реална и достатъчно сериозна заплаха за някои от основните обществени интереси и може да включва по-специално въпроси, свързани с човешкото достойнство, закрилата на непълнолетните и уязвимите пълнолетни, както и хуманното отношение към животните. По подобен начин концепцията за обществена сигурност включва въпроси на обществената безопасност.
(42)
Правилата, свързани с административните процедури, следва да имат за цел не хармонизирането на административните процедури, а премахването на тежки разрешителни режими, процедури и формалности, които пречат на свободата на установяване и по този начин на създаването на нови предприятия, предлагащи нови услуги.
(43)
Една от основните трудности, особено за МСП, при достъпа и упражняването на дейности, свързани с предоставянето на услуги е сложността, продължителността и правната несигурност на административните процедури. По тази причина, като се следва примера на някои модернизационни и добри инициативи във връзка с административни практики, предприети на национално ниво и в Общността, необходимо е да се установят принципи на административно опростяване, включително inter alia чрез ограничаване на задължението за предварително разрешение до случаи, където това е от особена важност и въвеждането на принципа на мълчаливото разрешаване от компетентните органи след изтичането на определен период от време. Тези модернизационни действия, като запазват изискването за прозрачност и осъвременяването на информацията за операторите, са предназначени да премахнат забавянето, разходите и възпиращия ефект, които произтичат например от ненужно или прекомерно усложнени и тежки процедури, дублирането на процедури, бюрокрацията при представянето на документи, произволното използване на правомощия от компетентните власти, неопределени и прекомерно дълги периоди преди даване на отговор, ограничената продължителност на разрешителните, непропорционалните такси и санкции. Такива практики имат особено важен възпиращ ефект спрямо доставчиците, желаещи да развиват дейност в други държави-членки и изискват координирана модернизация в рамките на разширения вътрешен пазар от двадесет и пет държави-членки.
(44)
Държавите-членки следва да въведат, където това е уместно, формуляри хармонизирани на нивото на Общността, както е установено от Комисията, които ще служат като еквиваленти на удостоверения, атестации и други документи, свързани с установяването.
(45)
С цел да се проучи необходимостта от опростени процедури и формалности, държавите-членки следва да имат възможността да отчетат преди всичко тяхната необходимост, брой, възможно дублиране, цена, яснота и достъпност, а също и забавянето и практическите трудности, които могат да поставят пред засегнатия доставчик.
(46)
С оглед улесняването на достъпа и упражняването на дейностите по предоставяне на услуги на вътрешния пазар, е необходимо определянето на обща цел за всички държави-членки, а именно административно опростяване и въвеждането на разпоредби относно, inter alia, правото на информация, електронни процедури и създаването на рамка за разрешителните режими. Други мерки, предприети на национално ниво за постигане на тази цел могат да включват намаляване броя на процедурите и формалностите, прилагани спрямо дейностите по предоставяне на услуги, и ограничаването на тези процедури и формалности до такива, необходими за постигането на цели от общ интерес, които не се дублират една друга с оглед на техните съдържания и цели.
(47)
С цел административно опростяване следва да не се налагат общи формални изисквания като представянето на оригинални документи, заверени копия или заверени преводи, освен когато това не е обективно оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес, като закрила на работниците, общественото здраве, опазването на околната среда или защита на потребителите. Необходимо е да се гарантира и това, че като общо правило разрешението за достъп или упражняване на дадена дейност по предоставяне на услуги обхваща цялата национална територия, освен в случаите когато новото разрешение за всяко отделно установяване, например за всеки нов хипермаркет или разрешение, ограничено до специфична част от националната територия, не са обективно оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес.
(48)
С цел по-нататъшно опростяване на административните процедури е подходящо да се осигури за всеки доставчик една точка, от която той да може да извърши всички необходими процедури и формалности (наричани по-нататък „Единични звена за контакт“). Броят на Единичните звена за контакт за една държава-членка може да варира в зависимост от регионалната и местна компетентност или в зависимост от вида дейност. Създаването на Единични звена за контакт следва да не пречи на разпределението на функции между компетентните власти в рамките на всяка национална система. Когато има няколко компетентни органа на регионално и местно ниво, един от тях може да приеме ролята на Единично звено за контакт и функциите на координатор. Единични звена за контакт могат да бъдат установявани не само от административните органи, но също така и от търговски или занаятчийски камари, или от професионални организации или частни институции, на които дадена държава-членка е решила да повери тази функция. Единичните звена за контакт имат важна роля в осигуряването за доставчиците на помощ, било като орган, който е непосредствено компетентен да издаде документите, необходими за достъп до дадена дейност по предоставяне на услуги или като посредник между доставчик и органите, които са непосредствено компетентни.
(49)
Таксите, които Единичните звена за контакт може да налагат, следва да са пропорционални на разходите по процедурите и формалностите, с които се занимават. Това не трябва да пречи на държавите-членки да възлагат на Единичните звена за контакт събирането на други административни такси, като например таксите на надзорния орган.
(50)
Необходимо е доставчиците и получателите да имат лесен достъп до определени видове информация. Всяка държава-членка, в рамките на настоящата директива, сама определя начина по който на доставчиците и получателите се осигурява информация. По-конкретно, държавите-членки могат да изпълнят своето задължение за гарантиране, че съответната информация е лесно достъпна за доставчици и получатели, и че тя е достъпна за обществеността без препятствия, като направят въпросната информация достъпна на интернет страницата. Всичката предоставена информация следва да е ясна и недвусмислена.
(51)
По-специално, информацията, предоставяна на доставчиците и получателите на услуги, следва да включва данни за процедурите и формалностите, данни за контакт с компетентните органи, условия за достъп до обществените регистри и бази данни, информация за наличните средства за защита, и данни за контакт със сдружения и организации, от които доставчиците или получателите могат да получат практическа помощ. Задължението на компетентните власти да подпомагат доставчици и получатели не включва предоставянето на правни консултации по конкретни случаи. Независимо от това, следва да се предоставя и обща информация за начина, по който обикновено се тълкуват изискванията. Въпроси като отговорност за представянето на невярна или въвеждаща в заблуждение информация следва да се решават от държавите-членки.
(52)
Създаването, в едно разумно близко бъдеще, на електронни средства за осъществяване на процедурите и формалностите, ще бъде жизнено важно за административното опростяване в областта на дейностите по предоставяне на услуги, ще облагодетелства доставчици, получатели и компетентни органи. С цел да се изпълни това задължение, с оглед на целения резултат, може да се наложи адаптиране на националното законодателство и други правила, приложими в сферата на услугите. Това задължение не лишава държавите-членки от възможността да предвиждат други начини за осъществяване на такива процедури и формалности, като допълнение на електронните. Фактът, че трябва да има възможност за осъществяване от разстояние на тези процедури и формалности означава, по-специално, че държавите-членки следва да гарантират възможността за тяхното презгранично осъществяване. По отношение на резултатите, задължението не обхваща процедури и формалности, които по своята същност са невъзможни за осъществяване от разстояние. В допълнение на това, задължението не засяга законодателството на държавите-членки по отношение на използването на езика.
(53)
Издаването на лицензии за някои дейности, свързани с предоставянето на услуги, може да изисква провеждането на интервю с кандидата, за да може компетентният орган да оцени личните достойнства на кандидата и степента, до която той е подходящ за осъществяване на въпросната услуга. В такива случаи осъществяването на формалностите по електронен път може и да не е уместно.
(54)
Възможността получаването на достъп до дадена дейност по предоставянето на услуги следва да е поставена в зависимост от разрешение на компетентен орган, само ако това решение отговаря на критериите за недискриминация, необходимост и пропорционалност. По-специално, това означава, че разрешителните режими следва да са допустими само в случаите, когато една последваща инспекция не би била ефективна, поради невъзможността за последваща оценка на дефектите в дадена услуга, като се отчита в необходимата степен риска и опасността, които могат да възникнат при отсъствието на предварителна проверка. Независимо от това, разпоредбата в това отношение по настоящата директива не може до бъде използвана с цел оправдаването на разрешителни режими, които са забранени от други инструменти на Общността като Директива 1999/93/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 1999 г. относно правната рамка на Общността за електронните подписи (17) или Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 г. за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (Директива за електронната търговия) (18). Резултатите от процеса на взаимна оценка ще направят възможно да се определят на нивото на Общността, видовете дейност, за които разрешителните режими следва да бъдат премахнати.
(55)
Настоящата директива не следва да засяга възможността държавите-членки да оттеглят издадени разрешения, ако условията за тяхното издаване вече не се изпълняват.
(56)
Според практиката на Съда на Европейските общности общественото здраве, защитата на потребителите, здравето на животните и опазването на околната среда в градовете представляват наложителни причини от обществен интерес. Такива наложителни причини могат да оправдават прилагането на разрешителни режими и други ограничения. Същевременно, тези разрешителни режими или ограничения не трябва да дискриминират на основание национална принадлежност. В допълнение на това, следва винаги да бъдат спазвани принципите на необходимостта и пропорционалността.
(57)
Разпоредбите на настоящата директива относно разрешителните режими следва да се отнасят до случаи, където достъпа до и упражняването на дейност по предоставянето на услуга от страна на операторите изисква решение на компетентен орган на власт. Това не важи за решения на компетентните власти, с които се създават публични или частни лица за предоставянето на даден вид услуга, нито за сключването на договори от компетентните власти за предоставянето на дадена услуга, които се подчиняват на правилата за обществените поръчки, тъй като настоящата директива не се занимава с правилата относно обществените поръчки.
(58)
С цел да се улесни достъпа до и упражняването на дейност по предоставянето на услуги е важно разрешителните режими и начините, по които те се обосновават да бъдат оценени и докладвани. Това задължение за докладване касае само съществуващите разрешителни режими, но не и критериите и условията за предоставяне на разрешение.
(59)
Като правило разрешението следва да създава възможност доставчикът да има достъп до и да упражнява дейността по предоставяне на дадена услуга в рамките на цялата национална територия, освен ако териториалното ограничение не е оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес. Така например, опазването на околната среда може да оправдае изискване за получаване на индивидуално разрешение за всяка една инсталация на националната територия. Тази разпоредба не следва да засяга регионалните или местни компетентности за предоставяне на разрешения в рамките на държавите-членки.
(60)
Настоящата директива и особено нейните разпоредби относно разрешителните режими и териториалния обхват на разрешенията не следва да пречи на регионалното и местно разпределение на компетенциите в рамките на държавите-членки, включително регионалното и местно самоуправление, а също и използването на официални езици.
(61)
Разпоредбата относно липсата на дублиране при условията за предоставяне на разрешение не лишава държавите-членки от възможността да прилагат свои собствени условия, както е предвидено в разрешителния режим. Тя следва да изисква само, когато компетентните власти проверяват дали условията са изпълнени от кандидата, те да отчитат еквивалентните условия, които вече са били изпълнени от него в друга държава-членка. Тази разпоредба не следва да изисква прилагането на условия за предоставяне на разрешение, които са предвидени в разрешителния режим на друга държава-членка.
(62)
Когато броят на разрешителните за дадена дейност е ограничен поради недостиг на природни ресурси или технически капацитет, следва да се прилага процедура за подбор между няколко кандидати, с цел развитието, чрез открита конкуренция, на качеството и условията на предоставяне на услуги за потребителите. Тази процедура следва да предвижда гаранции за прозрачност и безпристрастност, а предоставеното по нея разрешение, не трябва да има прекомерна продължителност, не трябва да подлежи на автоматично подновяване или да предоставя предимства на доставчика, чието разрешително току-що е изтекло. По-специално, продължителността на предоставеното разрешение следва да е фиксирана по такъв начин, че да не ограничава свободната конкуренция отвъд необходимото, за да може доставчикът да си възстанови разходите по инвестицията и да получи разумна възвращаемост от инвестирания капитал. Тази разпоредба не следва да лишава държавите-членки от възможността да ограничават броя на разрешителните по причини различни от недостиг на природни ресурси или технически капацитет. При всички случаи тези разрешителни остават обект на действие на останалите разпоредби на настоящата директива относно разрешителните режими.
(63)
Ако не е предвидено друго, липсата на отговор за определен период от време, следва да се смята за даване на разрешение. Независимо от това, по отношение на дадени дейности могат да бъдат предвидени други условия, когато това е оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес, включително и легитимните интереси на трети страни. Тези различни условия биха могли да включват национални правила, според които отсъствието на отговор от страна на компетентната власт означава, че молбата е отхвърлена, като това отхвърляне подлежи на обжалване пред съд.
(64)
С цел да се създаде реален вътрешен пазар на услуги е необходимо да се премахнат всички пречки пред свободата на установяване и свободното движение на услуги, които са въплътени в законите на някои държави-членки и които са несъвместими със съответно членове 43 и 49 от Договора. Подлежащите на забрана ограничения се отнасят специално до вътрешния пазар на услуги и следва да бъдат систематично премахвани във възможно най-кратки срокове.
(65)
Свободата на установяване е по-специално предопределена от принципа на равнопоставеност, който предполага не само забрана на всякакъв вид дискриминация, основана на националност, но също така и всякаква непряка дискриминация на други основания, която може да доведе до същия резултат. Така достъпът до или упражняването на дейност по предоставяне на услуги в дадена държава-членка, като основна или вторична дейност, следва да не зависи от критерии като място на установяване, местожителство, местонахождение или основна дейност по предоставяне на услуги. Независимо от това тези критерии следва да не включват изисквания, според които доставчикът или заето от него лице, или негов представител трябва да присъстват по време на осъществяване на дейността, когато това е оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес. В допълнение на това държавите-членки следва да не ограничават правоспособността или правото на компании, основани в съответствие със законите на друга държава-членка, на чиято територия е първоначалното им място на установяване, да инициират правни процедури. Също така една държава-членка не следва да има възможността да предоставя предимства на доставчици със специфична национална или местна социоикономическа връзка; нито пък да има възможност да ограничава на основание място на установяване, свободата на доставчика да придобива, потребява и се разпорежда с права и предмети или да има достъп до различни форми на кредит или настаняване, доколкото тези възможности са полезни за достъпа до неговата дейност и за ефективното ѝ упражняване.
(66)
Достъпът до или упражняването на дадена дейност по предоставянето на услуги на територията на определена държава-членка следва да не зависи от икономически тестове. Забраната за икономически тестове като предпоставка за предоставяне на разрешение следва да обхваща икономическите тестове сами по себе си, но не и изисквания, които са обективно оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес, като опазване на околната среда в градовете, социална политика или обществено здраве. Забраната не влияе по никакъв начин на правомощията на органите, отговарящи за прилагането на законовите разпоредби относно конкуренцията.
(67)
По отношение на финансовите гаранции или застраховането забраната за изисквания следва да се отнася само до задължението, изискваните гаранции или застраховки да бъдат получени от финансова институция, установена в съответната държава-членка.
(68)
По отношение на предварителната регистрация забраната за изисквания следва да се отнася само до задължението доставчикът да бъде предварително регистриран за даден период в регистър, поддържан от съответната държавна-членка, още преди момента на установяването.
(69)
С цел да се координира осъвременяването на националните правила и разпоредби, по начин съвместим с изискванията на вътрешния пазар, е необходимо да се оценят някои недискриминационни национални изисквания, които по самата си същност могат сериозно да ограничат или дори да премахнат възможността за достъп до или упражняване на дейност в съответствие със свободата на установяване. Този процес на оценка следва да бъде ограничен до съвместимостта на изискванията с критериите за свобода на установяване, вече определени от Съда на Европейските общности. Той не следва да засяга прилагането на правото на конкуренция на Общността. Когато изискванията са дискриминационни или не са обективно оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес, или когато са непропорционални, те трябва да бъдат премахнати или изменени. Крайният резултат от оценката ще е различен в зависимост от характера на дейността и засегнатия обществен интерес. Такива изисквания може да се окажат напълно оправдани, особено в случаите, когато преследват цели на социалната политика.
(70)
За целите на настоящата директива и без това да влиза в противоречие с член 16 от Договора дадена услуга може да бъде приета за услуга от общ икономически интерес, само ако е предоставяна в рамките на изпълнението на специална задача от обществен интерес, поверена на доставчика от съответната държава-членка. Това възлагане следва да става с един или повече актове, формата на които се определя от съответната държава-членка и трябва да посочва точно специфичния характер на специалната задача.
(71)
Процесът по взаимна оценка, предвиден в настоящата директива следва да не ограничава свободата на държавите-членки да въвеждат в своето законодателство високи нива на защита на обществения интерес, особено във връзка с целите на социалната политика. В допълнение на това, необходимо е процесът по взаимно оценяване да отчита изцяло спецификата на услугите от общ икономически интерес и на особеностите на задачите, възложени на тях. Това може да оправдае някои ограничения върху свободата на установяване, особено когато тези ограничения целят защита на общественото здраве и преследват цели на социалната политика, и когато отговарят на условията, предвидени в член 15, параграф 3, букви а), б) и в). Така например, с оглед задължението да се приеме специфична правно организационна форма, с цел осъществяване услуги в социалната област, Съдът на Европейските общности вече е признал, че може да бъде оправдано от доставчика да се иска да бъде организация с нестопанска цел.
(72)
Услугите от общ икономически интерес имат важни задачи, свързани със социалната и териториална кохезия. Изпълнението на тази задача не трябва да бъде възпрепятствано в резултат на процеса по оценяване, предвиден в настоящата директива. Изисквания, необходими за изпълнението на такива задачи следва да не изпитват влиянието на този процес, като същевременно той следва да обърне внимание на неоправданите ограничения на свободата на установяване.
(73)
Изискванията, подлежащи на разглеждане, включват национални правила, които на основания различни от професионалната квалификация, запазват достъпа до определени дейности за специфични доставчици. Тези изисквания включват и задълженията на даден доставчик да приема специфична правно-организационна форма, особено да бъде юридическо лице, компания с индивидуална собственост, организация с нестопанска цел или компания, притежавана изключително от физически лица, а също така и изисквания относно притежанието на дялове и акции на компании, особено изискването да се притежава минимален размер капитал за определени дейности или да е налице специфична квалификация, за да може да се притежават дялове или акции, или да се управляват определени компании. Оценката на съвместимостта на фиксираните минимални и/или максимални тарифи със свободата на установяване се отнася само за тарифи, налагани от компетентните власти специално за предоставянето на определени услуги, но не и например, за общи правила относно определянето на цените, като тези за отдаването на къщи под наем.
(74)
Процесът по взаимно оценяване означава, че през периода на транспониране държавите-членки първо ще трябва да прегледат своето законодателство, за да установят дали в техните правни системи са налице някои от гореизложените изисквания. Най-късно към края на периода на транспониране, държавите-членки следва да изготвят доклади за осъществения преглед. Всеки един доклад се представя пред всички останали държави-членки и заинтересовани страни. След това държавите-членки ще трябва да фиксират период от шест месеца, в рамките на който да представят своите съображения по докладите. Най-късно една година след датата на транспониране на настоящата директива Комисията следва да изготви общ доклад, придружен, където това е подходящо, с предложения за по-нататъшни инициативи. Ако е необходимо, Комисията може да подпомогне държавите-членки, в сътрудничество с тях, в изготвянето на общ метод.
(75)
Фактът, че настоящата директива посочва изрично известен брой изисквания, които да бъдат премахнати или оценени от държавите-членки по време на периода за транспониране, не ограничава възможността за провеждането на процедури по нарушения срещу държава-членка за неизпълнение на задължения по членове 43 или 49 от Договора.
(76)
Настоящата директива не засяга членове 28 до 30 от Договора относно свободното движение на стоки. Ограниченията, забранени в съответствие със свободата да се предоставят услуги обхващат изисквания, приложими към достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги, а не тези, приложими към стоките като такива.
(77)
Когато даден оператор пътува към друга държава-членка, за да упражнява там дейност по предоставяне на услуги, следва да се прави разлика между обстоятелства, попадащи под свободата на установяване и онези, попадащи, в резултат на временния характер на съответните дейности, под свободното движение на услуги. Според практиката на Съда на Европейските общности по отношение разграничението между свобода на установяване и свободно движение на услуги, ключовият елемент е дали операторът е установен в държавата-членка, където предоставя услуги. Ако операторът е установен в държавата-членка, където предоставя услуги, случаят попада в обхвата на приложението на свободата на установяване. Ако обратното, операторът не е установен в държавата-членка, където предоставя услуги, неговата дейност се обхваща от свободата на движение на услуги. Съдът систематично поддържа, че временният характер на дейността следва да се определя не само в светлината на продължителността на услугата, но също така и с оглед нейната редовност, периодичност или последователност. Фактът, че дадена дейност е временна, не означава че доставчикът не може да се снабди с някакъв вид инфраструктура в държавата-членка, където предлага услугата като офис, зали или кабинети за консултации, доколкото такава инфраструктура е необходима за целите на предоставянето на въпросната услуга.
(78)
С цел да се гарантира ефективното прилагане на свободното движение на услуги и да се осигури на получателите и доставчиците възможността да ползват и предоставят услуги в рамките на Общността, независимо от границите, необходимо е да се изясни степента, до която могат да се налагат изискванията на държавите-членки, където се предоставя дадена услуга. Задължително е да се предвиди, че разпоредбите за свободата да се предоставят услуги не лишават държавите-членки, където се предлага дадена услуга, от възможността да налагат, в съответствие с принципите, посочени в член 16, параграф 1, букви от а) до в), специфични изисквания по съображения, свързани с обществената политика или обществената сигурност, или за закрила на общественото здраве или опазването на околната среда.
(79)
Съдът на Европейските общности систематично поддържа, че държавите-членки запазват правото да предприемат мерки за предотвратяване възможността доставчиците да злоупотребяват с предимствата на вътрешния пазар. Наличието на злоупотреба от страна на доставчиците следва да се установява с оглед обстоятелствата по всеки конкретен случай.
(80)
Необходимо е да се гарантира възможността доставчиците да взимат със себе си оборудване, което е неотменима част от предоставянето на услугата, когато пътуват с цел осъществяване на услуги в друга държава-членка. Особено важно е да се избягват случаи, където услугата не би могла да бъде осъществявана без оборудването или обстоятелства, при които доставчиците понасят допълнителни разходи, например за наемането или закупуването на различно оборудване, от онова, което обичайно използват, или поради нуждата да се отклонят значително от обичайния начин на осъществяване на дейността им.
(81)
Концепцията за оборудване не се отнася за физически обекти, които доставчиците предоставят на клиентите или които стават част от физически обекти в резултат на дейността по предоставяне на услугата, като строителни материали или резервни части, или които се консумират или оставят на място в хода на предоставянето на услугата, като горива, експлозиви, фойерверки, пестициди, отрови или лекарства.
(82)
Разпоредбите на настоящата директива не изключват прилагането от страна на дадена държава-членка на условия, свързани със заетостта. Правила, въведени със законови, подзаконови актове или административни разпоредби следва, в съответствие с Договора, да са оправдани от причини, свързани със защитата на работниците, да бъдат недискриминационни, необходими и пропорционални, както това се тълкува от Съда на Европейските общности и да са съобразени с другите релевантни разпоредби на правото на Общността.
(83)
Необходимо е да се гарантира, че отклоненията от разпоредбата за свобода на предоставянето на услуги, са възможни само в хипотезите на предвидените дерогации. Тези дерогации са необходими с цел да се отчетат нивото на интеграция на вътрешния пазар и някои инструменти на Общността, свързани с услугите, според които даден доставчик попада под действието на закон, различен от този на държавата-членка, в която е установен. В допълнение на това, по изключение, могат да бъдат предприемани и мерки срещу даден доставчик, в определени отделни случаи и при строги процедурни и материалноправни условия. Също така, всички ограничения на свободата на движение на услуги се разрешават по изключение, само ако са съвместими с основните права, които формират неразделна част от общите правни принципи, въплътени в правния ред на Общността.
(84)
Дерогацията от разпоредбата за свобода да се предоставят услуги относно пощенските услуги обхваща както универсалните услуги, така и други пощенски услуги.
(85)
Дерогацията от разпоредбата за свобода да се предоставят услуги относно съдебното събиране на дългове и споменаването на възможен бъдещ инструмент за хармонизация, се отнасят само до достъпа до и упражняването на дейности, които се състоят изключително от предприемането на съдебни действия, във връзка със сбирането на дългове.
(86)
Настоящата директива не следва да се отразява на условията за заетост, които, в съответствие с Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 г. относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги (19), се прилагат към работници, командировани с цел предоставянето на услуги на територията на друга държава-членка. В тези случаи Директива 96/71/ЕО предвижда, че доставчиците трябва да се съобразяват с условията в изброените сфери, приложими в държавата-членка, където се предоставя услугата. Те са: максимална продължителност на работното време и минимална продължителност на почивките, минимални платени годишни отпуски, минимални размери на възнаграждението, включително и за извънреден труд, условията за наемане на работа, особено за закрила на работниците, заети от временни предприятия, здравословни, безопасни и хигиенни условия на работа, мерки за закрила по отношение на условията за наемане на бременни жени или жени родили наскоро, и на деца и младежи, и равнопоставеност между мъже и жени, и други разпоредби, свързани с недискриминацията. Това се отнася не само за условията на заетост, предвидени в законодателството, но и за онези, предвидени в колективни трудови договори или арбитражни решения, които са официално обявени или са de facto универсално приложими по смисъла на Директива 96/71/ЕО. В допълнение на това, настоящата директива следва да не ограничава възможността на държавите-членки да прилагат условия относно заетостта, по въпроси различни от онези, изброени в член 3, параграф 1 от Директива 96/71/ЕО, на основание обществен ред.
(87)
Настоящата директива също така не следва да се отразява и на условията за заетост в случаите, където работникът, нает за предоставянето на презгранична услуга, е сключил договор в държавата -членка, където се предоставя услугата. В допълнение на това, настоящата директива не следва да се отразява на правото на държавите-членки, където се предоставя услугата, да определят наличието на трудово правоотношение и разликата между самостоятелно заети и заети лица, включително и „фалшиви самостоятелно заети лица“. В това отношение основните характеристики на трудовото правоотношение по смисъла на член 39 от Договора следва да са фактът, че за определен период от време, дадено лице предоставя услуги за и под ръководството на друго лице, в замяна на което получава възнаграждение. Всякаква дейност, която дадено лице осъществява извън отношение на подчиненост, трябва да се класифицира като дейност осъществявана при положение на самостоятелна заетост, за целите на членове 43 и 49 от Договора.
(88)
Разпоредбата за свобода на предоставянето на услуги не следва да се прилага в случаи, където в съответствие с правото на Общността, дадена дейност в определена държава-членка е запазена за специфична професия, например изисквания, които запазват правните консултации за адвокатите.
(89)
Дерогацията от разпоредбата за свобода да се предоставят услуги относно въпросите, свързани с регистрацията на превозни средства отдавани по наем в държава-членка, различна от тази, в която те се ползват, произтича от практиката на Съда на Европейските общности, който е признал, че дадена държава-членка може да наложи такова задължение, в случай на превозни средства, ползвани на нейна територия. Това изключение не обхваща случаите на случаен или временен наем.
(90)
Договорните отношения между доставчик и клиенти, и между работодател и работник не са обект на настоящата директива. Приложимият закон относно договорните и извън договорните задължения на доставчика следва да се определя от правилата на международното частно право.
(91)
Необходимо е да се предостави на държавите-членки възможност, по изключение и с оглед обстоятелствата по конкретния случай, да вземат мерки, които да са дерогация от разпоредбата за свободата на предоставяне на услуги, по отношение на доставчик, установен в друга държава-членка, на основание безопасност на услугите. Същевременно, предприемането на такива мерки следва да е възможно само при отсъствие на хармонизация на нивото на Общността.
(92)
Ограничения на свободното движение на услуги, противоречащи на настоящата директива, могат да възникнат не само от мерки, прилагани спрямо доставчиците, но също и от пречки пред използването на услуги от получателите, особено потребителите. Настоящата директива посочва като илюстрация, някои видове ограничения, прилагани към получатели, желаещи да използват услуга, осъществявана от доставчик, установен в друга държава-членка. Това включва и случаи, където получателите на дадена услуга имат задължението да получат разрешение или да представят декларация пред своите компетентни власти, с цел получаването на услуга от доставчик, установен в друга държава-членка. Това не се отнася за общи разрешителни режими, които се прилагат и за използването на услуги, предоставяни от доставчици, установени в същата държава-членка.
(93)
Концепцията за финансова помощ, предоставяна за ползването на дадена услуга, следва да не се прилага за схеми на помощи, предоставяни от държавите-членки особено в социалната област и културния сектор, които са обхванати от правилата на Общността относно конкуренцията, нито спрямо общата финансова помощ, несвързана с ползването на определена услуга, например финансиране и заеми за студенти.
(94)
В съответствие с правилата на Договора дискриминацията на основание националност на получателя, местожителство в дадена държава или район, е забранена. Тази дискриминация може да се яви под формата на задължение само за граждани на други държави-членки да предоставят оригинални документи, заверени техни копия, удостоверения за гражданство или официални преводи на документи, с цел да се възползват от дадена услуга или от по-благоприятни ценови условия. Независимо от това забраната на дискриминационни изисквания не изключва запазването на предимства, особено с оглед тарифите, за някои получатели, ако такива запазвания са основани на легитимни и обективни критерии.
(95)
Принципът на недискриминация в рамките на вътрешния пазар означава, че достъпът за получатели и особено на потребители до публично предлагана услуга не може да бъде забранен или ограничен от прилагането на критерий, включен в общите условия достъпни за обществеността, свързан с националната принадлежност или местожителството. От това не следва, че ще е налице незаконна дискриминация, ако в такива общи условия са включени разпоредби за различни тарифи и условия на дадена услуга, когато тези тарифи, цени и условия са оправдани от обективни причини, които могат да варират в различните страни, като например допълнителните разходи, свързани с разстоянието или техническите характеристики на предоставянето на услугата, или различните пазарни условия, като например по-високото или по-ниско търсене, повлияно от сезоните, различните периоди на почивки в държавите-членки, цените на различни конкуренти или допълнителните рискове, свързани с разликите в правилата в сравнение с държавата-членка на установяване. От това не следва и че е налице дискриминация, когато на потребител се отказва доставянето на услуга поради липсата на необходимите права върху интелектуалната собственост в рамките на дадена територия.
(96)
Подходящо е да се предвиди, че едно от средствата чрез които доставчикът прави лесно достъпна информацията, която е длъжен да предостави на получателя, е предоставянето на електронен адрес, включително на интернет страницата на доставчика. В допълнение на това задължението в документацията на доставчика да присъства определена информация, която представя неговите услуги в детайли, не трябва да обхваща търговските съобщения от общ характер, като реклами, а по-скоро документи представящи подробности за предлаганите услуги, включително документи на интернет страницата.
(97)
Необходимо е настоящата директива да предвиди някои правила относно високото качество на услугите, особено такива гарантиращи изисквания за информация и прозрачност. Тези правила следва да се прилагат както в случаи на презгранично предоставяне на услуги между държавите-членки, така и в случаите на услуги, предоставяни в държава-членка от доставчик установен там, без да се налагат ненужни тежести върху МСП. Те по никакъв начин не трябва да ограничават държавите-членки в прилагането на допълнителни или различни изисквания за качество, в съответствие с настоящата директива и други разпоредби на правото на Общността.
(98)
Всеки оператор, който предоставящ услуги, които включват специфични рискове, свързани със здравето, безопасността или финансовите рискове за получателя или трето лице, следва по принцип, да има подходяща застраховка за професионална отговорност или друга еквивалентна, или сравнима форма на гаранция, което по-специално означава, че като общо правило такъв оператор следва да има адекватно застрахователно обезпечение за услугите, предоставяни в една или повече държави-членки, различни от тази, където е установен.
(99)
Застраховката или гаранцията следва да са адекватни на характера и степента на риска. Следователно доставчикът трябва да има презгранично обезпечение само ако той действително предоставя услуги в други държави-членки. Държавите-членки не следва да въвеждат по-подробни правила относно застрахователното обезпечение и да фиксират например минимални прагове на застрахователни суми или ограничения върху изключенията от застрахователно обезпечение. Доставчиците и застрахователните компании следва да поддържат необходимата гъвкавост, за да договарят застрахователни полици, които са точно насочени към характера и степента на риска. В допълнение на това не е необходимо задължението за подходящо застраховане да бъде предвидено в закон. Достатъчно е то да е част от етичните правила, въведени от професионалните организации. Накрая, застрахователните компании не следва да бъдат задължавани да предоставят застрахователно обезпечение.
(100)
Необходимо е да се сложи край на тоталната забрана за търговски съобщения при регулираните професии, не чрез вдигането на забраните относно съдържанието на търговските съобщения, а по-скоро чрез премахване на онези забрани, които по един общ начин, в рамките на дадена професия, забраняват една или повече форми на търговски съобщения, като например пълната забрана за рекламиране в една или повече медии. По отношение на съдържанието и методите на търговска комуникация, е необходимо да се насърчат професионалистите да изготвят, в съответствие с правото на Общността, кодекси на поведение на равнище Общност.
(101)
Необходимо е, в интерес на получателите и особено потребителите, да се гарантира наличието на възможност за доставчиците да предлагат мултидисциплинарни услуги и ограниченията в това отношение да не надхвърлят необходимото за осигуряване безпристрастност, независимост и почтеност на регулираните професии. Това не се отразява на ограниченията и забраните за осъществяването на специфични дейност, които имат за цел постигането на независимост, в случаите когато държавите-членки, поверяват на даден доставчик специфична задача, особено в сферата на околната среда в градовете, нито пък следва да се отразява на прилагането на правилата на конкуренцията.
(102)
С цел да се увеличи прозрачността и да се насърчат оценките, основани на сравними критерии по отношение качеството на предлаганите и предоставяни на получателите услуги, е важно информацията за значението на етикетите за качество и другите отличителни маркировки, свързана с тези услуги, да бъде леснодостъпна. Това задължение за прозрачност е от особена важност в сфери като туризма, особено хотелския бизнес, където използването на системи за класификации е широкоразпространено. В допълнение на това е уместно да се разгледа степента, до която европейската стандартизация би могла да улесни съвместимостта и качеството на услугите. Европейските стандарти се установяват от европейските органи по стандартизация, Европейския комитет по стандартизация (CEN), Европейския комитет за стандартизация в електротехниката (CENELEC) и Европейския институт за далекосъобщителни стандарти (ETSI). Където това е подходящо, Комисията може, в съответствие с процедурите, предвидени в Директива 98/34/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 1998 г. относно определяне на процедура за предоставяне на информация в областта на техническите стандарти и регламенти (20) и за правила за услугите в информационното общество, да издаде мандат за изготвяне на специфични европейски стандарти.
(103)
С цел да бъдат разрешени потенциалните проблеми на съобразяването със съдебните решения, уместно е да се предвиди, че държавите-членки ще признават еквивалентни гаранции, депозирани при институции като банки, застрахователи или други доставчици на финансови услуги, установени в друга държава-членка.
(104)
Развитието на мрежа от органи по защита на потребителите в държавите-членки, с което се занимава Регламент (ЕО) № 2006/2004, допълва сътрудничеството, предвидено в настоящата директива. Прилагането на законодателството за защита на потребителите в презгранични случаи, по-специално спрямо новите практики на маркетинг и продажба, а също и необходимостта да се премахнат някои специфични пречки пред сътрудничеството в тази област, налага по-висока степен на сътрудничество между държавите-членки. По-специално, необходимо е в тази сфера да бъде гарантирано, че държавите-членки изискват прекратяването на незаконни практики на операторите на тяхна територия, които са насочени към потребители в друга държава-членка.
(105)
Административното сътрудничество е от жизненоважно значение за осигуряване правилното функциониране на вътрешния пазар. Липсата на сътрудничество между държавите-членки води до разрастване на правилата, приложими спрямо доставчиците или дублиране на контрола върху презграничните дейности, което може да бъде използвано от недобросъвестни търговци за избягване на надзора и заобикаляне на националните правила за услугите. Следователно е от основно значение да се предвидят ясни, правнообвързващи задължения държавите-членки да си сътрудничат ефективно.
(106)
За целите на главата за административното сътрудничество „надзор“ следва да обхваща дейности като мониторинг, установяване на факти, разрешаване на проблеми, налагане на санкции и последващи действия.
(107)
При нормални обстоятелства взаимната помощ следва да се оказва непосредствено между компетентните власти. Точките на връзка, посочени от държавите-членки, следва да улесняват този процес само в случаи на трудности, например ако се иска помощ за идентифициране на съответната компетентна власт.
(108)
Някои задължения за взаимна помощ следва да се прилагат по всички въпроси, обхванати от настоящата директива, включително и онези, свързани с установяването на доставчик в друга държава-членка. Други задължения за взаимно подпомагане следва да се прилагат само в случаи на презгранично предоставяне на услуги, където се прилага разпоредбата за свободно движение на услуги. Трета група задължения следва да се прилагат само във всички случаи на презгранично предоставяне на услуги, включително и в сфери необхванати от свободата да се предоставят услуги. Презграничното предоставяне на услуги следва да включва случаи, където услугите се предоставят от разстояние и където получателите пътуват до държавата-членка на установяване на доставчика с цел да получат услугите.
(109)
В случаите, когато доставчикът се придвижва временно до държава-членка, различна от държавата-членка, където е установен, е необходимо да се предвиди взаимно подпомагане между тези две държави-членки, така че първата да може да осъществява проверки, инспекции и разследвания, по искане на държавата-членка на установяване или да осъществява такива проверки по своя инициатива, ако те са само за проверка на фактите.
(110)
За държавите-членки следва да бъде невъзможно да заобикалят правилата, определени в настоящата директива, включително разпоредбата за свободата на предоставяне на услуги, чрез провеждане на проверки, инспекции или разследвания, които са дискриминационни или непропорционални.
(111)
Разпоредбите на настоящата директива относно обмена на информация във връзка с добрата репутация на доставчиците, следва да не са с предимство пред инициативите в сферата на полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, особено обмена на информация между правоприлагащите органи на държавите-членки и на криминални досиета.
(112)
Сътрудничеството между държавите-членки изисква добре функционираща електронна информационна система, която да позволява на компетентните органи лесно да откриват своите събеседници в други държави-членки и да комуникират по ефикасен начин.
(113)
Необходимо е да се предвиди, че държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, трябва да насърчават заинтересованите страни да изготвят кодекси за поведение на нивото на Общността, особено с цел, насърчаване на качеството на услугите и отчитане специфичните характеристики на всяка професия. Тези кодекси за поведение следва да са съобразени с правото на Общността, особено правото относно конкуренцията. Те следва да са съвместими с правно задължителните разпоредби, регулиращи професионалната етика и поведение в държавите-членки.
(114)
Държавите-членки следва да насърчават създаването на кодекси за поведение, особено от професионални органи, организации и сдружения на нивото на Общността. Тези кодекси за поведение следва да включват, в зависимост от специфичния характер на всяка професия, правила за търговските съобщения при регулираните професии и правила за професионалните етика и поведение на регулираните професии, които целят преди всичко гарантиране на независимостта, безпристрастността и професионалната тайна. В допълнение на това, в тези кодекси за поведение следва да бъдат включени и условията за дейностите на агентите по недвижими имоти. Държавите-членки следва да предприемат допълнителни мерки, за да насърчат професионални институции, организации и сдружения да прилагат на национално ниво кодексите за поведение, приети на ниво на Общността.
(115)
Кодексите за поведение на нивото на Общността са предназначени да въведат минимални стандарти на поведение и да допълнят правните изисквания на държавите-членки. Те не лишават държавите-членки от възможността, в съответствие с правото на Общността, да предприемат по-строги правни мерки или националните професионални организации да предвидят по-сериозна защита в своите национални кодекси за поведение.
(116)
Тъй като целите на настоящата директива, а именно премахването на пречките пред свободата на установяване на доставчиците в държавите-членки и пред свободното предоставяне на услуги между държавите-членки, не могат да бъдат осъществени в достатъчна степен от държавите-членки и следователно с оглед мащаба на действието, могат да бъдат осъществени по-добре на ниво Общност, Общността може да предприеме мерки, в съответствие с принципа на субсидиарността, както е предвидено в член 5 от Договора. В съответствие с принципа на пропорционалността, предвиден в този член, настоящата директива не отива отвъд необходимото за постигането на тези цели.
(117)
Мерките, необходими за прилагането на настоящата директива следва да бъдат приети в съответствие с Решение 1999/468/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 г. относно установяване на условията и реда за упражняване на изпълнителните правомощия, предоставени на Комисията (21).
(118)
В съответствие с параграф 34 от Междуинституционалното споразумение за по-добро законодателство (22) държавите-членки са насърчени да изготвят за себе си и в интерес на Общността, свои собствени таблици, които доколкото е възможно да илюстрират, връзката между директивата и мерките по нейното транспониране, както и да ги правят публично достояние,
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
ГЛАВА I
ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
Член 1
Предмет
1. Настоящата директива установява общи разпоредби за улесняване упражняването на свободата на установяване за доставчиците на услуги и свободното движение на услуги, като същевременно се запазва високото качество на услугите.
2. Настоящата директива не се прилага относно либерализацията на услугите от общ икономически интерес, запазени за публични или частни субекти, нито относно приватизацията на публични субекти, които предоставят услуги.
3. Настоящата директива не се прилага относно премахването на монополи, предоставящи услуги, нито относно помощи, предоставяни от държави-членки, които са предмет на правилата на Общността относно конкуренцията.
Настоящата директива не засяга свободата на държавите-членки да определят, в съответствие с правото на Общността, какво за тях са услуги от общ икономически интерес, как се организират и финансират такива услуги, в съответствие с правилата за държавните помощи и какви специфични задължения са свързани с тях.
4. Настоящата директива не засяга мерките предприети на нивото на Общността или на национално ниво, в съответствие с правото на Общността, за защита и насърчаване на културното или езиково разнообразие, или на плурализма на медиите.
5. Настоящата директива не засяга правилата на наказателното право на държавите-членки. Независимо от това, държавите-членки не могат да ограничават свободата да се предоставят услуги чрез прилагане на наказателноправни разпоредби, които специално регулират или влияят на достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуги, заобикаляйки правилата, залегнали в настоящата директива.
6. Настоящата директива не засяга трудовото право, което е всяка законова или договорна разпоредба относно условията на заетост, условията на работа, включително здравословните и безопасни условия на труд, и отношенията между работодател и работник, които държавите-членки прилагат в съответствие с националното право, съобразявайки се с правото на Общността. По същия начин настоящата директива не засяга законодателството на държавите-членки в сферата на общественото осигуряване.
7. Настоящата директива не засяга упражняването на основни права, както са признати от правото на държавите-членки и правото на Общността. Тя не засяга и правото да се договарят, сключват и прилагат колективни трудови договори и да се предприемат индустриални действия, в съответствие с националните право и практики, съобразени с правото на Общността.
Член 2
Обхват
1. Настоящата директива се прилага за услуги, предоставяни от доставчици, установени в държава-членка.
2. Настоящата директива не се прилага спрямо следните дейности:
а)
нестопански услуги от общ интерес;
б)
финансови услуги като банкиране, кредитиране, застраховане и презастраховане, професионални или лични пенсии, ценни книжа, инвестиционни фондове, консултации в сферата на плащанията и инвестициите, включително услугите, изброени в приложение I на Директива 2006/48/ЕО;
в)
електронните съобщителни услуги и мрежи, и свързаните с тях структури и услуги, по отношение на въпросите, обхванати от Директиви 2002/19/ ЕО, 2002/20/ЕО, 2002/21/ЕО, 2002/22/ЕО и 2002/58/ЕО;
г)
услуги в областта на транспорта, включително пристанищни услуги, попадащи в обхвата на дял V от Договора;
д)
услуги на агенции за временна заетост;
е)
здравни услуги, независимо дали са предоставени чрез здравни заведения, и независимо от начина, по който са организирани и финансирани на национално ниво, и дали са публични или частни;
ж)
аудиовизуални услуги, включително кинематографски услуги, независимо от начина им на производство, разпространение, предаване и радио излъчване;
з)
хазартни дейности, които включват правенето на залози с материална стойност в игри на късмета, включително лотарии, хазарт в казина и транзакции по залагането;
и)
дейности, свързани с упражняването на официална власт, както е посочено в член 45 от Договора;
й)
социални услуги по социално настаняване, грижи за деца и подпомагане на семейства или лица, временно или постоянно в нужда, които се предоставят от държавата, чрез доставчици получили мандат от нея или благотворителни организации, признати за такива от държавата;
к)
частни услуги за сигурност;
л)
услуги, предоставяни от нотариуси и пристави, които са назначени с официален правителствен акт.
3. Настоящата директива не се прилага в областта на данъчното облагане.
Член 3
Отношения с други разпоредби на правото на Общността
1. Ако разпоредбите на настоящата директива влизат в противоречие с разпоредба на друг акт на Общността, регулираща специфични аспекти на достъпа до или упражняването на дейност по предоставяне на услуги в специфичен сектор или за специфични професии, предимство има разпоредбата на другия акт на Общността и тя се прилага към тези специфични сектори или професии. Това правило включва:
а)
Директива 96/71/ЕО;
б)
Регламент (ЕИО) № 1408/71;
в)
Директива 89/552/ЕИО на Съвета от 3 октомври 1989 г. относно координирането на някои разпоредби, формулирани в действащи закони, подзаконови и административни актове на държавите-членки, отнасящи се до упражняване на телевизионна дейност (23);
г)
Директива 2005/36/ЕО.
2. Настоящата директива не се отнася до правила на международното частно право, особено до правила, които регулират приложимото право спрямо договорни и извън договорни задължения, включително онези, които гарантират, че потребителите се възползват от закрилата, предоставена им от правилата за защита на потребителите, заложени в законодателството относно потребителите в техните държави-членки.
3. Държавите-членки прилагат разпоредбите на настоящата директива в съответствие справилата на Договора за правото на установяване и свободното движение на услуги.
Член 4
Определения
За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1.
„услуга“ означава всяка стопанска дейност, извършвана от самостоятелно заето лице, обичайно осъществявана срещу възнаграждение, както е посочено в член 50 от Договора;
2.
„доставчик“ означава всяко физическо лице, което е гражданин на държава-членка или всяко юридическо лице, както е посочено в член 48 от Договора и установено в държава-членка, което предлага или предоставя услуга;
3.
„получател“ означава всяко физическо лице, което е гражданин на държава-членка или което се ползва от права, предоставени от актове на Общността, или всяко юридическо лице, както е посочено в член 48 от Договора и установено в държава-членка, което използва или желае да ползва услуга за професионални или непрофесионални цели;
4.
„държава-членка на установяване“ означава държавата-членка, на чиято територия е установен съответния доставчик на услуга;
5.
„установяване“ означава действително осъществяване на стопанска дейност, както е посочено в член 43 от Договора, от доставчика за неопределен период от време и чрез стабилна инфраструктура, от мястото, където действително се осъществява бизнеса по предоставяне на услуга;
6.
„разрешителен режим“ означава всяка процедура, по която даден доставчик или получател на практика трябва да предприеме стъпки, за да получи от компетентен орган официално решение или конклудентно такова, относно достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга;
7.
„изискване“ означава всяко задължение, забрана, условие или ограничение, предвидено в закон, подзаконов акт или административна разпоредба на държава-членка, или произтичащо от съдебната практика, административната практика, правилата на професионални институции или колективните правила на професионални сдружения, или други професионални организации, прието в рамките на тяхната правна автономия; правилата, залегнали в колективните трудови договори, сключени от социалните партньори не се разглеждат като изисквания сами по себе си, по смисъла на настоящата директива;
8.
„наложителни причини, свързани с обществения интерес“ означава основания, признати като такива в практиката на Съда на Европейските общности, включително следните основания: обществена политика, обществена сигурност, обществена безопасност, обществено здраве, запазване на финансовата стабилност на системата за обществено осигуряване, защита на потребители, получатели на услуги и работници, добросъвестност на търговските сделки, борба с измамите, опазване на околната среда и на градската околна среда, здравето на животните, интелектуалната собственост, опазване на националното историческо и културно наследство, цели на социалната политика и цели на културната политика;
9.
„компетентен орган“ означава орган или власт, която има надзорна или регулаторна роля в дадена държава-членка, във връзка с дейностите по предоставяне на услуги, включително, по-специално, административни власти, включително и съдилища действащи като такива, професионални институции и онези професионални сдружения или други професионални организации, които при упражняване на своята правна автономия, регулират по общ начин достъпа или упражняването на дейности по предоставянето на услуги;
10.
„държава-членка, където се предоставя услугата“ означава държава-членка, където се предоставя услуга от доставчик, установен в друга държава-членка;
11.
„регулирана професия“ означава професионална дейност или група от професионални дейности, както е посочено в член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36/ЕО;
12.
„търговско съобщение“ означава всякаква форма на комуникация, предназначена да популяризира, пряко или косвено, стоки, услуги или имидж на предприятие, организация или лице, занимаващи се с търговска, промишлена или занаятчийска дейност, или практикуващо регулирана професия. Следните случаи сами по себе си не представляват търговски съобщения:
а)
информация, позволяваща пряк достъп до дейността на предприятие, организация или лице, включително по-специално наименование на домейн и адрес на електронна поща;
б)
съобщения относно стоки, услуги или имидж на предприятие, организация или лице, събрани по независим начин, особено когато се предоставят без наличие на финансов интерес.
ГЛАВА II
АДМИНИСТРАТИВНО ОПРОСТЯВАНЕ
Член 5
Опростяване на процедурите
1. Държавите-членки преглеждат процедурите и формалностите, приложими към достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги. Когато процедурите и формалностите, прегледани по настоящия параграф, не са достатъчно опростени, държавите-членки ги опростяват.
2. Комисията може да въведе хармонизирани формуляри на ниво Общност, в съответствие с процедурата, предвидена в член 40, параграф 2. Тези формуляри служат като еквивалент на удостоверения, атестации и всякакви други документи, изисквани от даден доставчик.
3. Когато държава-членка изисква от доставчик или получател да представи удостоверение, атестация или друг документ, свидетелстващ за изпълнението на определено изискване, тя приема всякакъв документ, произхождащ от друга държава-членка, който служи за еквивалентна цел или от който е очевидно, че въпросното изискване е изпълнено. Държавата-членка не може да изисква документ от друга държава-членка да бъде възпроизведен в оригиналната си форма или като заверено копие, или като заверен превод, освен в случаите, предвидени в други инструменти на Общността, или когато такова изискване е оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес, включително обществения ред и сигурност.
Първата алинея не засяга правото на държавите-членки да изискват незаверени преводи на документи на един от своите официални езици.
4. Параграф 3 не се прилага към документите, посочени в член 7, параграф 2 и член 50 от Директива 2005/36/ЕО, в членове 45, параграфи 3, 46, 49 и 50 от Директива 2004/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 г. относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, услуги и доставки (24), в член 3, параграф 2 на Директива 98/5/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 1998 г. относно улесняването постоянното упражняване на адвокатската професия в държава-членка, различна от държавата, в която е придобита квалификацията (25), в Директива 68/151/ЕИО на Съвета от 9 март 1968 г. относно координирането на гаранциите, които държавите-членки изискват от дружествата по смисъла на втория параграф на член 58 от Договора, с цел тези гаранции да станат равностойни на цялата територия на Общността (26) и в Директива 89/666/ЕИО на Съвета от 21 декември 1989 г. относно изискванията за оповестяване на данни за клонове, открити в една държава-членка от някои видове дружества, регулирани от правото на друга държава (27).
Член 6
Единични звена за контакт
1. Държавите-членки осигуряват възможността доставчикът да може да осъществи през Единично звено за контакт, следните процедури и формалности:
а)
всички процедури и формалности, необходими за достъп до неговата дейност по предоставяне на услуги, особено всички декларации, уведомления или молби, необходими за разрешение от компетентните власти, включително молби за включване в регистър, списък или база данни, или за регистрация при професионална организация или сдружение;
б)
всички молби за разрешение, необходимо за упражняване на дейност по предоставяне на услуги.
2. Създаването на Единични звена за контакт не влияе на разпределението на функции и правомощия между властите, в рамките на националната система.
Член 7
Право на информация
1. Държавите-членки осигуряват лесен достъп за доставчици и получатели чрез Единични звена за контакт до следната информация:
а)
изисквания, приложими спрямо доставчици, установени на тяхна територия, особено изисквания относно процедурите и формалностите, които трябва да бъдат изпълнени, за да се получи достъп и да може да се упражнява дейност по предоставяне на услуги;
б)
информация за контакт с компетентните власти, която да позволява установяването на директна връзка с тях, включително информация за властите, които отговарят за въпросите на упражняването на дейностите по предоставяне на услуги;
в)
средства и условия за достъп до публични регистри и бази данни за доставчици и услуги;
г)
средства за защита, които по принцип са налични в случай на спор между компетентните власти и доставчика или получателя, или между доставчик и получател, или между двама доставчици;
д)
информация за контакт със сдружения или организации, различни от компетентните власти, от които доставчиците или получателите могат да получат практическа помощ.
2. Държавите-членки гарантират възможността доставчиците и получателите при поискване да бъдат подпомагани от компетентните власти, която се състои в информация за начините, по които обикновено се тълкуват и прилагат изискванията по буква а) на параграф 1. Където това е подходящо, тази помощ включва и опростено ръководство, описващо действията стъпка по стъпка. Информацията се предоставя по ясен и разбираем начин.
3. Държавите-членки гарантират, че информацията и помощта по параграфи 1 и 2 се предоставят по ясен и недвусмислен начин, че е лесно достъпна от разстояние, включително чрез електронни средства и че е актуална.
4. Държавите-членки гарантират, че Единичните звена за контакт и компетентните власти реагират възможно най-бързо на всяко искане за информация или помощ, както е посочено в параграфи 1 и 2, а когато искането е погрешно или необосновано, информират за това подателя без забавяне.
5. Държавите-членки и Комисията предприемат допълнителни мерки, за да насърчат Единичните звена за контакт да направят информацията, предвидена в настоящия член, достъпна и на други езици на Общността. Това не влиза в противоречие със законодателството на държавите-членки относно използването на езици.
6. Задължението компетентните власти да помагат на доставчици и получатели не изисква от тях да предоставят правни консултации по индивидуални случаи, а само обща информация за начина по който обикновено се тълкуват и прилагат изискванията.
Член 8
Процедури по електронен път
1. Държавите-членки гарантират, че всички процедури и формалности, свързани с достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги, могат да бъдат лесно изпълнени от разстояние и по електронен път, чрез релевантните Единични звена за контакт и със съответните компетентни власти.
2. Параграф 1 не се прилага за инспекции на мястото, където се предоставя услугата или на оборудването, използвано от доставчика или за физическия преглед на способностите и личните качества на доставчика или неговия личен състав.
3. Комисията, в съответствие с процедурата, предвидена в член 40, параграф 2, приема подробни правила за прилагането на параграф 1 на настоящия член, с оглед улесняването на интероперабилността на информационните системи и използването на процедури с електронни средства между държавите-членки, отчитайки общите стандарти, развити на нивото на Общността.
ГЛАВА III
СВОБОДА НА УСТАНОВЯВАНЕ ЗА ДОСТАВЧИЦИТЕ
РАЗДЕЛ 1
Разрешения
Член 9
Разрешителни режими
1. Държавите-членки не поставят достъпа до или упражняването на дейност по предоставяне на услуги в зависимост от разрешителен режим, освен ако не са изпълнени следните условия:
а)
разрешителният режим не дискриминира съответния доставчик;
б)
необходимостта от разрешителен режим е оправдана от наложителни причини, свързани с обществения интерес;
в)
преследваните цели не могат да бъдат постигнати с по-малко ограничителни мерки, особено когато последваща инспекция е твърде късно действие, за да бъде действително ефективно.
2. В доклада, посочен в член 39, параграф 1, държавите-членки посочват своите разрешителни режими и дават основания, които демонстрират тяхната съвместимост с параграф 1 от настоящия член.
3. Настоящият раздел не се прилага за онези аспекти на разрешителните режими, които се регулират пряко или косвено от други инструменти на Общността.
Член 10
Условия за предоставяне на разрешение
1. Разрешителните режими се основават на критерии, които изключват възможността компетентните власти да упражняват своите правомощия за оценка по произволен начин.
2. Критериите, посочени в параграф 1 са:
а)
недискриминационни;
б)
оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес;
в)
пропорционални на целта на този обществен интерес;
г)
ясни и недвусмислени;
д)
обективни;
е)
предварително известни на обществеността;
ж)
прозрачни и достъпни.
3. Условията за предоставяне на разрешение за ново установяване, не може да дублират изисквания или контролни мерки, които са еквивалентни или по същността си сравними по отношение на своята цел, на които доставчикът вече е подложен в друга или същата държава-членка. Единични звена за контакт, споменати в член 28, параграф 2 и доставчикът подпомагат компетентния орган като предоставят необходимата информация относно тези изисквания.
4. Разрешението позволява на доставчика достъп до или упражняване на дейността по предоставяне на услуги на цялата национална територия, включително чрез основаването на представителства, дъщерни компании, клонове или офиси, освен когато разрешението за всяко отделно установяване или ограничаване на разрешението до определена част от територията не са оправдани от наложителни причини, свързани с обществен интерес.
5. Разрешението се издава непосредствено след като се установи в светлината на подходяща проверка, че условията за неговото предоставяне са изпълнени.
6. Освен в случаите на предоставяне на разрешение, всяко решение на компетентните власти, включително отказ или оттегляне на разрешение, се мотивира изцяло и подлежи на обжалване пред съд или друга висшестояща инстанция.
7. Настоящият член не се намесва в разпределението на компетентности на местно и регионално ниво между органите на държавите-членки, предоставящи разрешения.
Член 11
Времетраене на разрешението
1. Разрешение, предоставено на доставчик е за неограничен период, освен в случаи, когато:
а)
разрешението подлежи на автоматично подновяване или зависи само от продължаващо изпълняване на изискванията;
б)
броят на наличните разрешения е ограничен от наложителна причина, свързана с обществен интерес;
или
в)
ограничаването на периода на разрешението може да бъде оправдан с наложителна причина, свързана с обществения интерес.
2. Параграф 1 не се отнася до максималния период, преди изтичането на който доставчикът трябва действително да започне дейност след получаване на разрешение.
3. Държавите-членки изискват от доставчика да информира съответното Единично звено за контакт, предвидена в член 6 за следните промени:
а)
създаване на дъщерни организации, чиито дейности попадат в обхвата на разрешителния режим;
б)
промени в обстановката, които имат за ефект това, че вече не са изпълнени условията за издаване на разрешение.
4. Настоящият член не влияе на възможността държавите-членки да отменят разрешения, когато условията за тяхното издаване вече не се изпълняват.
Член 12
Избор между няколко кандидати
1. Когато броят на разрешенията за даден вид дейност е ограничен поради недостиг на наличните материални ресурси или технически капацитет, държавите-членки прилагат процедура на подбор спрямо потенциалните кандидати, която осигурява пълни гаранции, за безпристрастност и прозрачност, включително, по-специално, адекватна публичност за започване, провеждане и приключване на процедурата.
2. В случаите, посочени в параграф 1, разрешението се предоставя за подходящо ограничен период и не може да подлежи на автоматично подновяване, нито да предоставя други преимущества на доставчика, чието разрешение току що е изтекло или на лице, което има някакви особени отношения с този доставчик.
3. При условията на параграф 1 и членове 9 и 10, при установяване на правилата за процедурите по подбор, държавите-членки могат да вземат предвид съображения свързани с общественото здраве, целите на социалната политика, здравето и безопасността на заетите и самостоятелно заетите лица, опазването на околната среда, опазването на културното наследство и други наложителни причини, свързани с обществения интерес, в съответствие с правото на Общността.
Член 13
Процедура по издаване на разрешения
1. Процедурите и формалностите по издаване на разрешения са ясни, направени са предварително достояние на обществеността и предоставят на кандидатите гаранции, че тяхната молба ще бъде разглеждана обективно и безпристрастно.
2. Процедурите и формалностите по издаване на разрешения не могат да имат възпиращо действие и да усложняват или забавят ненужно предоставянето на услугата. Те са лесно достъпни и всички разноски, които кандидатът заплаща във връзка със своето участие са разумни и пропорционални на разходите, свързани с процедурата по издаване на разрешение като не надхвърлят тези разходи.
3. Процедурите и формалностите по издаване на разрешения предоставят на кандидатите гаранции, че тяхната молба ще се разгледа възможно най-бързо, при всички положения в рамките на разумен период, който е фиксиран и предварително публично обявен. Периодът започва да тече от момента на подаване на документите. Когато това е оправдано от сложността на въпроса, периодът може да бъде удължен еднократно от компетентната власт за ограничено време. Удължаването и неговата продължителност се мотивират надлежно и съобщават на кандидата преди изтичане на първоначалния период.
4. Липсата на отговор в рамките на определения или удължения в съответствие с параграф 3 период, означава че разрешението е дадено. Независимо от това, могат да бъдат предвидени други условия, когато това е оправдано от наложителни причини, свързани с обществен интерес, включително с легитимни интереси на трети страни.
5. Всички молби за разрешение се регистрират възможно най-бързо. Регистрирането трябва да посочва следното:
а)
периодът по параграф 3;
б)
наличните средства за защита;
в)
където това има приложение, заявление че липсата на отговор в рамките на определения период означава, че разрешението е предоставено.
6. В случай, че подадените документи са непълни, кандидатът се информира възможно най-бързо за необходимостта да предостави допълнителна документация, а също и за възможните ефекти върху периода по параграф 3.
7. Когато молбата е отхвърлена, тъй като не изпълнява процедурните или формални изисквания, кандидатът се информира за това възможно най-бързо.
РАЗДЕЛ 2
Забранени изисквания и изисквания обект на оценка
Член 14
Забранени изисквания
Държавите-членки не може да поставят достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга на тяхна територия в зависимост от което и да било от следните условия:
1.
дискриминационни изисквания пряко или непряко основани на националност или в случаите на компании, на местоположението на адреса на управление, включително по-специално:
а)
изисквания, свързани с националността на доставчика, неговия персонал, лицата притежатели на дялове или акции, или членовете на управителните или надзорни органи на доставчика;
б)
изискване доставчикът, неговият персонал, лицата притежатели на дялове или акции, или членовете на управителните или надзорни органи на доставчика да имат местожителство в рамките на територията;
2.
забрана за установяване в повече от една държава-членка или за вписване в регистри или постъпване в професионални организации или сдружения на повече от една държава-членка;
3.
ограничение на свободата на доставчика да избира между основно и вторично място на установяване, особено задължение за доставчика да е установен основно на тяхна територия или ограничение на свободата да се избира начина на установяване чрез представителство, клон или дъщерна компания;
4.
условия за реципрочност с държавата-членка, в която доставчикът вече е установен, освен в случаите на реципрочност, предвидени в инструментите на Общността относно енергетиката;
5.
прилагането спрямо конкретните случаи на икономически тест, който поставя издаването на разрешително в зависимост от доказването на икономическа нужда или пазарна необходимост, оценка на потенциала или текущия икономически ефект от дейността или оценка на това доколко дейността е подходяща с оглед целите на икономическото планиране, поставени от компетентния орган; тази забрана не се отнася до изисквания, свързани с планирането, които нямат икономически цели, а служат на наложителни причини, свързани с обществения интерес;
6.
прякото или непряко включване на конкурентни оператори, включително в рамките на консултативни органи, при предоставянето на разрешение или взимането на други решения от компетентните органи, с изключение на професионални институции и сдружения или други организации, в случаите когато действат като компетентни органи; тази забрана не се отнася до консултация с организации като търговски камари или социални партньори по въпроси различни от конкретното разрешително или до консултации с широката общественост;
7.
задължение за предоставяне или участие във финансова гаранция или взимането на застраховка от доставчик или институция, установена на тяхна територия. Това не се отнася до възможността държавите-членки да изискват застраховки или финансови гаранции като такива, нито до изискванията, свързани с участието на колективен компенсационен фонд например за членовете на професионални институции или организации;
8.
задължение за предварителна регистрация за определен период в регистрите, водени на тяхна територия или за предходно осъществяване на дейност за определен период на тяхна територия.
Член 15
Изисквания, които подлежат на оценка
1. Държавите-членки проверяват дали в техните правни системи съществуват някои от изискванията по параграф 2 и гарантират, че те са съвместими с условията, заложени в параграф 3. Държавите-членки адаптират своите законови, подзаконови и административни разпоредби, така че да станат съвместими с тези условия.
2. Държавите-членки проверяват дали техните правни системи поставят достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга в зависимост от спазването на някои от следните недискриминационни изисквания:
а)
количествени или териториални ограничения, особено под формата на лимити, фиксирани в съответствие с население или минимално географско разстояние между доставчиците;
б)
задължение за доставчика да се сдобие със специфична правно организационна форма;
в)
изисквания, свързани с притежаването на акции или дялове в дадена компания;
г)
изисквания, различни от онези свързани с въпросите обхванати от Директива 2005/36/ЕО или предвидени в други инструменти на Общността, които запазват достъпа до дейност по осъществяване на дадена услуга за определени доставчици, по силата на специфичния характер на дейността;
д)
забрана за повече от едно установяване на територията на една държава;
е)
изисквания за минимален брой заети лица;
ж)
фиксирани минимални и/или максимални тарифи, с които доставчикът трябва да се съобразява;
з)
задължения за доставчика освен своята услуга да предоставя заедно с нея и други специфични услуги.
3. Държавите-членки удостоверяват, че изискванията, посочени в параграф 2, отговарят на следните условия:
а)
недискриминация: изискванията не трябва да дискриминират нито пряко, нито непряко на основата на националност, нито на основание местоположение на адреса на управление по отношение на компаниите;
б)
необходимост: изискванията трябва да са оправдани от наложителна причини, свързана с обществения интерес;
в)
пропорционалност: изискванията трябва да са подходящи за постигане на преследваната цел, не трябва да надхвърлят необходимото за нейното постигане и не трябва да е възможно да бъдат заменени с други, по-малко рестриктивни мерки, които постигат същия резултат.
4. Параграфи 1, 2 и 3 се прилага към законодателството в областта на услугите от общ икономически интерес, само доколкото тяхното прилагане не пречи на осъществяването правно и фактически на възложените им специални задачи.
5. В доклада за взаимна оценка, предвиден в член 39, параграф 1, държавите-членки посочват следното:
а)
изискванията, които смятат да запазят и причините, поради които смятат, че тези изисквания отговарят на условията в параграф 3;
б)
изискванията, които са премахнати или направени по-малко строги.
6. След 28 декември 2006 г. държавите-членки не въвеждат никакви нови изисквания от типовете, изброени в параграф 2, освен ако те не изпълняват изискванията на параграф 3.
7. Държавите-членки нотифицират Комисията за всички нови законови, подзаконови и административни разпоредби, които въвеждат изисквания, както е предвидено в параграф 6, заедно с основанията за тези изисквания. Комисията съобщава въпросните разпоредби на другите държави-членки. Тази нотификация не пречи на държавите-членки да приемат въпросните разпоредби.
В рамките на период от три месеца след нотифицирането, Комисията разглежда съвместимостта на новите изисквания с правото на Общността и където това е уместно приема решение, с което изисква от съответната държава-членка да се въздържа от тяхното приемане или да ги отмени.
Нотифицирането за национален проектозакон, в съответствие с Директива 98/34/ЕО изпълнява задължението за нотифициране по настоящата директива.
ГЛАВА IV
СВОБОДНО ДВИЖЕНИЕ НА УСЛУГИ
РАЗДЕЛ 1
Свобода да се предоставят услуги и свързани с нея дерогации
Член 16
Свобода да се предоставят услуги
1. Държавите-членки съблюдават правото на доставчиците да предоставят услуги в държава-членка, различна от тази, в която са установени.
Държавата-членка, в която се предоставя услугата, гарантира свободен достъп до и свободно упражняване на дейността по предоставяне на услугата в рамките на цялата си територия.
Държавите-членки не поставят достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга на тяхна територия, в зависимост от изпълнението на всякакви изисквания, които не са съобразени със следните принципи:
а)
недискриминация: изискването не може да дискриминира нито пряко, нито непряко на основание националност, а по отношение на юридическите лица, с оглед на държавата-членка, в която са установени;
б)
необходимост: изискването трябва да бъде оправдано по съображения, свързани с обществена политика, обществена сигурност, обществено здраве или опазване на околната среда;
в)
пропорционалност: изискванията трябва да са подходящи за постигане на преследваната цел и не трябва да надхвърлят необходимото за нейното постигане.
2. Държавите-членки не могат да ограничават свободата да се предоставят услуги, в случай на доставчик, установен в друга държава-членка като налагат някое от следните изисквания:
а)
задължение доставчикът да е установен на тяхна територия;
б)
задължение за доставчика да получи разрешение от техните компетентни органи, включително вписване в регистър или регистрация при професионална институция или сдружение на тяхна територия, освен където това е предвидено в настоящата директива или в инструмент на правото на Общността;
в)
забрана за доставчика да създава на тяхна територия определени форма или тип инфраструктура, включително офиси или помещения, от които доставчикът се нуждае, за да предоставя въпросните услуги;
г)
прилагането на специфични договорни условия между доставчика и получателя, които пречат или ограничават предоставянето на услугата от самостоятелно заето лице;
д)
задължение за доставчика да притежава идентификационен документ, издаден от нейните компетентни власти, специфичен за упражняването на даден вид дейност по предоставяне на услуга;
е)
изисквания, с изключение на онези, необходими за здравословни и безопасни условия на труд, които се отразяват на използването на оборудване и материали, които са неразделна част от предоставяната услуга;
ж)
ограничения на свободата да се предоставят услуги, посочени в член 19.
3. Държавата-членка, в която се мести доставчикът, запазва възможността да налага изисквания относно осъществяването на дейност по предоставяне на услуга, когато това е оправдано по причини, свързани с обществената политика, обществената сигурност, общественото здраве и опазването на околната среда, и в съответствие с параграф 1. Също така, държавата-членка запазва възможността да прилага, в съответствие с правото на Общността, своите правила относно условията за наемане на работа, включително и онези, залегнали в колективните трудови договори.
4. До 28 декември 2011 г. Комисията, след консултации с държавите-членки и социалните партньори на нивото на Общността, представя пред Европейския парламент и Съвета доклад по прилагането на настоящия член, в който разглежда необходимостта от мерки по хармонизация относно дейностите по предоставяне на услуги, обхванати от настоящата директива.
Член 17
Допълнителни дерогации от свободата да се предоставят услуги
Член 16 не се прилага към:
1.
услуги от общ икономически интерес, които се предоставят в друга държава-членка, inter alia:
а)
в пощенския сектор, услуги в обхвата на Директива 97/67/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 15 декември 1997 г. относно общите правила за развитието на вътрешния пазар на пощенските услуги в Общността и за подобряването на качеството на услугата (28);
б)
в сектора електроенергия, услуги в обхвата на Директива 2003/54/ЕО (29) на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2003 г. относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия;
в)
в газовия сектор, услуги в обхвата на Директива 2003/55/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2003 г. относно общите правила за вътрешния пазар на природен газ (30);
г)
услуги по водоразпределение и водоснабдяване, и услуги свързани с отпадъчните води;
д)
обработка на отпадъци;
2.
въпроси в обхвата на Директива 96/71/ЕО;
3.
въпроси в обхвата на Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 г. за защита на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни (31);
4.
въпроси в обхвата на Директива 77/249/ЕИО на Съвета от 22 март 1977 г. относно улесняване ефективното упражняване от адвокатите на свободата на предоставяне на услуги (32);
5.
дейност по съдебно възстановяване на дългове;
6.
въпроси в обхвата на дял II на Директива 2005/36/ЕО, а също и изисквания в държавите-членки, където се предоставят услугите, които запазват дадена дейност за определена професия;
7.
въпроси в обхвата на Регламент (ЕИО) № 1408/71;
8.
по отношение на административните формалности относно свободното движение на хора и тяхното местожителство, въпроси в обхвата на Директива 2004/38/ЕО, която въвежда административните формалности на компетентните власти на държавите-членки, където се предоставя услугата, с които трябва да се съобразява лицето, ползващо правата по директивата;
9.
по отношение граждани на трети страни, които се преместват в друга държава-членка, в контекста на предоставяне на услуги, възможността държавите-членки да изискват виза или разрешение за пребиваване за граждани на трети страни, които не са обхванати от режима за взаимно признаване, предвиден в член 21 на Конвенцията за прилагането на Шенгенското споразумение от 14 юни 1985 г. относно постепенното премахване на проверките на общите граници (33) или възможността да се задължат гражданите на трета страна да съобщават на компетентните власти на държавите-членки, където се предоставя услугата към момента или след своето влизане в тях;
10.
по отношение превоза на отпадъци, въпроси в обхвата на Регламент (ЕИО) № 259/93 на Съвета от 1 февруари 1993 г. относно надзора и контрола върху превози на отпадъци в рамките на, за и от Европейската общност (34);
11.
авторско право и сродните му права, както и правата в обхвата на Директива 87/54/ЕИО на Съвета от 16 декември 1986 г. за правната закрила на топологиите на полупроводникови изделия (35) и на Директива 96/9/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 март 1996 г. за правна закрила на базите данни (36), а също и правата на индустриална собственост;
12.
актове, които по силата на закона изискват участието на нотариус;
13.
въпроси в обхвата на Директива 2006/43/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 17 май 2006 г. относно задължителния одит на годишните счетоводни отчети и консолидираните счетоводни отчети (37);
14.
регистрацията на превозните средства, заети в друга държава-членка;
15.
разпоредби относно договорните и извън договорните задължения, включително форма на договорите, определена в съответствие с правилата на международното частно право.
Член 18
Дерогации в конкретни случаи
1. Като дерогира член 16 и само в изключителни случаи, дадена държава-членка може да предприеме мерки, свързани с безопасността на услугите по отношение на доставчик, установен в друга държава-членка.
2. Мерките предвидени в параграф 1 могат да бъдат предприети само ако е осъществена процедурата за взаимно подпомагане в член 35 и са изпълнени следните условия:
а)
националните разпоредби, в съответствие с които е предприета мярката, не са били обект на хармонизиране от страна на Общността в областта на безопасността на услугите;
б)
мерките предвиждат по-високо ниво на защита за получателя, отколкото в случай на мярка, предприета от държавата-членка на установяване, в съответствие с нейните национални разпоредби;
в)
държавата-членка на установяване не е предприела мерки или е предприела мерки, които са недостатъчни, в сравнение с тези, посочени в член 35, параграф 2;
г)
мерките са пропорционални.
3. Параграфи 1 и 2 не противоречат на разпоредбите, залегнали в инструменти на Общността, които гарантират свободата да се предоставят услуги или които разрешават дерогации от нея.
РАЗДЕЛ 2
Права на получателите на услуги
Член 19
Забранени ограничения
Държавите-членки не може да налагат на получателите изисквания, които ограничават ползването на услуга, предоставяна от доставчик, установен в друга държава-членка, по-специално следните изисквания:
а)
задължение да се получи разрешение или да се подаде декларация пред техните компетентни органи;
б)
дискриминационни ограничения в предоставянето на финансова помощ по причина на факта, че доставчикът е установен в друга държава-членка или на основание разположение на мястото, където се предоставя услугата.
Член 20
Недискриминация
1. Държавите-членки гарантират, че получателят не е обект на дискриминационни изисквания, основани на националност или местожителство.
2. Държавите-членки гарантират, че общите условия за достъп до дадена услуга, представени пред широката общественост от доставчика, не съдържат дискриминационни разпоредби, свързани с националност или местожителство на получателя, без това да изключва възможността да се предвиждат разлики в условията на достъп, когато тези разлики са пряко оправдани от обективни критерии.
Член 21
Помощ за получателите
1. Държавите-членки гарантират, че получателите имат достъп до следната информация в техните държави-членки по местожителство:
а)
обща информация за изискванията, приложими в други държави-членки относно достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги, особено тези свързани със защита на потребителите;
б)
обща информация за средствата за защита, налични в случаи на спор между доставчик и получател;
в)
информация за контакти със сдружения и организации, включително центрове на Европейската мрежа от потребителски центрове, от които доставчиците или получателите могат да получат практическа помощ.
Където това е подходящо, консултациите на компетентните власти включват просто упътване стъпка по стъпка. Информацията и помощта се предоставят по ясен и недвусмислен начин, достъпни са лесно от разстояние, включително чрез електронни средства и се поддържат актуални.
2. Държавите-членки могат да прехвърлят задачата, посочена в параграф 1, на Единичните звена за контакт или на друга институция, като центровете на Европейската мрежа от потребителски центрове, сдружения на потребители или Европейските информационни центрове.
Държавите-членки съобщават на Комисията имената и адресите за контакт на определените институции. Комисията ги препредава на всички държави-членки.
3. За изпълнение на изискванията по параграфи 1 и 2 институцията, към която се е обърнал получателят, установява контакт с компетентния орган в съответната държава-членка, ако това е необходимо. Последният изпраща поисканата информация възможно най-бързо до изпратилия искането орган, който препраща информацията на получателя. Държавите-членки гарантират, че тези институции си оказват взаимна помощ и въвеждат всички възможни мерки да сътрудничество. Заедно с Комисията държавите-членки осигуряват практическите условия за прилагането на параграф 1.
4. Комисията, в съответствие с процедурата, упомената в член 40, параграф 2, приема мерки за имплементация на параграфи 1, 2 и 3 на настоящия член, като посочва техническите механизми за обмен на информация между органите на различните държави-членки и особено интероперабилността на информационните системи, като се отчитат общите стандарти.
ГЛАВА V
КАЧЕСТВО НА УСЛУГИТЕ
Член 22
Информация за доставчиците и техните услуги
1. Държавите-членки гарантират, че доставчиците предоставят на получателите следната информация:
а)
името на доставчика, правният му статут и правно организационна форма, географският адрес, на който е регистриран и подробности, които да правя възможен бързия контакт и непосредствената комуникация с него, според случая и по електронен път;
б)
къде е регистриран доставчикът в търговски или друг публичен регистър, името на регистъра и номера на регистрация на доставчика или еквивалентно средство за идентификация в рамките на регистъра;
в)
когато дейността е обект на разрешителен режим, особеностите за съответния компетентен орган или Единично звено за контакт;
г)
когато доставчикът упражнява дейност, подлежаща на облагане с ДДС, идентификационния номер, споменат в член 22, параграф 1 на Директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 г. относно хармонизиране на законодателствата на държавите-членки относно данъците върху оборота - обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (38);
д)
в случай на регулирани професии, всяка професионална организация или подобна институция, в която е регистриран доставчикът, професионалното звание и държавата-членка, в което званието е било предоставено;
е)
общи условия и клаузи, използвани от доставчика, ако има такива;
ж)
съществуването на договорни клаузи, ако има такива, използвани от доставчика относно правото, приложимо към договора и/или компетентните съдилища;
з)
съществуването на гаранции след продажбата, които не са наложени по силата на закон, ако има такива;
и)
цената на услугата, когато тя е предопределена от доставчика за даден вид услуга;
й)
основните характеристики на услугата, ако не са очевидни от контекста;
к)
застраховката или гаранциите, посочени в член 23, параграф 1, по-специално информация за контакти със застрахователя или гаранта и териториалния обхват.
2. Държавите-членки гарантират, че в съответствие с предпочитанията на доставчика, информацията, посочена в параграф 1:
а)
е предоставена от доставчика по негова собствена инициатива;
б)
е лесно достъпна за получателя на мястото, където се предоставя услугата или е сключен договора;
в)
е лесно достъпна за получателя по електронен път, чрез адрес, предоставен от доставчика;
г)
присъства във всички информационни документи, предоставени на получателя от доставчика, които описват подробно предоставяната услуга.
3. Държавите-членки гарантират, че по искане на получателя, доставчикът предоставя следната допълнителна информация:
а)
когато цената за даден вид услуга не е предварително определена от доставчика, цената на услугата или, ако е невъзможно да бъде дадена точна цена, методът за изчисляване на цената, така че тя да може да бъде проверявана от получателя, или достатъчно детайлно изчисление;
б)
по отношение на регулираните професии, препратка към професионалните правила, приложими в държавата-членка на установяване и начин за достъп до тях;
в)
информация за неговите мултидисциплинарни дейности и партньорства, които са пряко свързани с въпросната услуга и за мерките предприети с цел избягване конфликти на интереси. Тази информация се включва във всеки информационен документ, където доставчиците представят подробно описание на своите услуги;
г)
всякакви кодекси за поведение, с които доставчикът трябва да се съобразява и адресът, където по електронен път може да се направи справка с тях, като се посочат и наличните езикови версии;
д)
когато доставчикът се подчинява на кодекс за поведение или е член на търговско сдружение или професионална организация, които осигуряват достъп до несъдебни средства за разрешаване на спорове, информация в това отношение. Доставчикът подробно обяснява начина за достъп до подробна информация за характеристиките и условията за ползване на несъдебните средства за уреждане на спорове.
4. Държавите-членки гарантират, че информацията, която доставчикът трябва да предостави в съответствие с настоящата глава, е достъпна или се изпраща по ясен и недвусмислен начин, и достатъчно време преди сключването на договор, или при отсъствието на писмени договори, преди началото на предоставянето на услугата.
5. Информационните изисквания, залегнали в настоящата глава са допълнение към изискванията, вече предвидени в правото на Общността и не пречат на държавите-членки да налагат допълнителни информационни изисквания, приложими към доставчиците, установени на тяхна територия.
6. Комисията може, в съответствие с процедурата по член 40, параграф 2, да специфицира съдържанието на информацията, предвидена в параграфи 1 и 3 от настоящия член, в съответствие със специфичните характеристики на някои дейности, а също така да определи в детайли и практическите средства за прилагане на параграф 2 от настоящия член.
Член 23
Застраховка професионална отговорност и гаранции
1. Държавите-членки могат да гарантират, че доставчици, чиито услуги представляват пряк и специфичен риск за здравето или безопасността на получателя или трето лице, или за финансовата сигурност на получателя, сключват застраховка за професионална отговорност, в съответствие с характера и степента на риска или предоставят гаранция, или друго обезпечение, което е еквивалентно или по същество сравнимо с оглед на неговата цел.
2. Когато даден доставчик се установява на тяхна територия, държавите-членки не могат да изискват застраховка за професионална отговорност или гаранция от доставчика, когато той вече се ползва от гаранция, която е еквивалентна или по-същество сравнима с оглед на нейната цел и покритието което осигурява по отношение на застрахователен риск, застрахователна сума или таван на гаранцията, и възможни изключения от покритието, в друга държава-членка, където доставчикът вече e установен. Когато е налице само частична еквивалентност, държавите-членки могат да изискват допълнителна гаранция, която да обхване непокритите аспекти.
Когато дадена държава-членка изисква от доставчика да сключи застраховка за професионална отговорност или да предостави друга гаранция, тази държава-членка приема като достатъчни доказателства удостоверения за такова застрахователно покритие, издадени от кредитни институции и застрахователи, установени в други държави-членки.
3. Параграфи 1 и 2 не засягат условията за професионални застраховки или гаранции, предвидени в други инструменти на Общността.
4. За прилагането на параграф 1, Комисията може, в съответствие с регулаторната процедура, предвидена в член 40, параграф 2, да установи списък от услуги, които показват характеристиките, посочени в параграф 1 от настоящия член. Също така Комисията може, в съответствие с процедурата, спомената в член 40, параграф 3, да приеме мерки, насочени към промяна на несъществените елементи от настоящата директива, като я допълни чрез установяване на общи критерии за определяне на какво е уместно с оглед характера и степента на риска, с оглед целите на застраховането и гаранциите, споменати в параграф 1 от настоящия член.
5. За целите на настоящия член:
-
„пряк и специфичен риск“ означава риск, произтичащ непосредствено от предоставянето на услугата;
-
„здраве и безопасност“ означава, по отношение на получател или трето лице, предотвратяването на смърт или сериозно увреждане;
-
„финансова сигурност“ означава, по отношение на получателя, предотвратяването на значителни парични загуби или на стойност на собствеността;
-
„застраховка за професионална отговорност“ означава застраховка поета от доставчика по отношение на потенциалната му отговорност спрямо получателите и където това е приложимо, трети страни, произтичаща от предоставянето на услугата.
Член 24
Търговски съобщения на регулирани професии
1. Държавите-членки премахват всички общи забрани на търговски съобщения на регулираните професии.
2. Държавите-членки гарантират, че търговските съобщения на регулираните професии се съобразяват с професионалните правила, в съответствие с правото на Общността, които са свързани, по-специално с независимостта, достойнството и доброто име на професията, а също и с професионалната тайна, по начин съвместим със специфичния характер на всяка професия. Професионалните правила за търговските съобщения са недискриминационни, оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес и пропорционални.
Член 25
Мултидисциплинарни дейности
1. Държавите-членки гарантират, че доставчиците не са обект на изисквания, които ги задължават да упражняват изключително определен вид дейност или ограничават съвместното или в партньорство упражняване на различни дейности.
Независимо от това, обект на подобни изисквания могат да бъдат следните доставчици:
а)
регулирани професии, доколкото това е оправдано с цел гарантиране спазването на правилата относно професионалната етика и поведение, които варират според специфичния характер на всяка професия и необходимо с цел гарантиране на техните независимост и безпристрастност;
б)
доставчици на услуги, свързани с удостоверения, акредитации, технически мониторинг, тестване или изпитване, доколкото това е оправдано с цел гарантиране на тяхната независимост и безпристрастност.
2. Когато мултидисциплинарните дейности между доставчиците, посочени в букви а) и б) на параграф 1 са разрешени, държавите-членки гарантират следното:
а)
предотвратяване на конфликти на интереси и несъвместимост между определени дейности;
б)
осигуряване на изискваните независимост и безпристрастност за някои видове дейности;
в)
съвместимост на правилата относно етиката и поведението при различните дейности, особено по отношение на професионалната тайна.
3. В доклада, посочен в член 39, параграф 1, държавите-членки посочват кои доставчици са обект на изискванията, залегнали в параграф 1 от настоящия член, съдържанието на тези изисквания и причините, поради което ги смятат за оправдани.
Член 26
Политика по качеството на услугите
1. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, предприемат допълнителни мерки, за да насърчат доставчиците доброволно да работят за осигуряване качество на предоставяните услуги, особено посредством някои от следните методи:
а)
сертифициране или оценка на техните дейности от независими или акредитирани органи;
б)
изготвяне на техни собствени харти за качество или участие в харти или етикети за качество, изготвени от професионални институции на нивото на Общността.
2. Държавите-членки гарантират, че информацията за значението на определени етикети и критериите за тяхното прилагане, както и това на други маркировки за качество на услугите, са леснодостъпни за доставчици и получатели.
3. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, предприемат допълнителни мерки за насърчаване на професионалните организации, а също и търговски камари и занаятчийски камари, и сдружения на потребители, на тяхна територия да си сътрудничат на нивото на Общността, с цел повишаване качеството на предоставяне на услуги, особено като се правят по-лесни оценките на компетенциите на доставчика.
4. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, предприемат допълнителни мерки за насърчаване на развитието на независимите оценки, най-вече на сдруженията на потребителите, във връзка с качествата и дефектите на предоставяните услуги, и особено развитието на ниво на Общността на сравнителни изпитвания или тестове, и съобщаване на резултатите.
5. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, насърчават развитието на доброволни европейски стандарти, с цел улесняване постигането на съвместимост между услугите, предоставяни от доставчици в различни държави-членки, доставянето на информация за получателите и повишаване качеството на предоставяне на услуги.
Член 27
Уреждане на спорове
1. Държавите-членки предприемат общи мерки, необходими за гарантиране, че доставчиците предоставят данни за контакт, по-специално пощенски адрес, номер на факс: или адрес на електронна поща и телефонен номер, на които всички получатели, включително и онези с местожителство в друга държава-членка, могат да изпращат жалби или искания за информация относно предоставяната услуга. Доставчиците предоставят и своя официален адрес, ако това не е обичайният им адрес за кореспонденция.
Държавите-членки предприемат общи мерки, необходими за гарантиране, че доставчиците отговарят на жалбите,у в първата алинея, във възможно най-кратки срокове и полагат максимални усилия да постигнат задоволително разрешение.
2. Държавите-членки предприемат общи мерки, необходими за гарантиране, че доставчиците са задължени да демонстрират спазване на задълженията, заложени в настоящата директива, относно предоставяне на информация и демонстриране, че информацията е вярна и точна.
3. Когато се изисква финансова гаранция за спазване на съдебно решение, държавите-членки признават еквивалентни гаранции, издадени от кредитни институции или застрахователи, установени в други държави-членки. Тези кредитни институции трябва да са получили разрешение в държавата-членка в съответствие с Директива 2006/48/ЕО, а застрахователите според случая в съответствие с, Първа директива 73/239/ЕИО на Съвета от 24 юли 1973 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно достъпа до и упражняването на пряка застрахователна дейност, различна от животозастраховане (39) и Директива 2002/83/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 ноември 2002 г. относно животозастраховането (40).
4. Държавите-членки предприемат общи мерки, необходими за гарантиране, че доставчиците, които се подчиняват на даден кодекс за поведение или са членове на търговско сдружение или професионална организация, които предлагат достъп до извънсъдебни средства за разрешаване на спорове, информират получателите за това обстоятелство и посочват този факт в документите, които представят техните услуги в детайли като посочват и начина за достъп до подробна информация за характеристиките и условията използване на този механизъм.
ГЛАВА VI
АДМИНИСТРАТИВНО СЪТРУДНИЧЕСТВО
Член 28
Взаимопомощ - общи задължения
1. Държавите-членки си оказват взаимопомощ и прилагат мерки за ефективно взаимно сътрудничество, за да се осигури надзор над доставчиците и услугите, които те предоставят.
2. За целите на настоящата глава държавите-членки определят една или повече звена на връзка, адресите за контакт, на които се съобщават на другите държави-членки и Комисията. Комисията публикува и редовно актуализира списъка на звената за връзка.
3. Искания за информация и провеждане на проверки, инспекции и разследвания по настоящата глава се мотивират надлежно, като по-специално се посочва основанието за искането. Обменената информация се използва само по отношение на въпросите, за които е била поискана.
4. В случай на получаване на искане за помощ от компетентните органи на друга държава-членка, държавите-членки се уверяват, че доставчиците, установени на тяхна територия, предоставят на компетентните им власти цялата информация, необходима за надзор над дейността им, в съответствие с националните закони.
5. В случай на трудности при изпълнение на искането за информация или провеждане на проверка, инспекция или разследване, въпросната държава-членка информира своевременно другата държава-членка с оглед намирането на разрешение.
6. Държавите-членки предоставят информацията, поискана от други държави-членки или Комисията по електронен път и в рамките на възможно най-краткия период.
7. Държавите-членки гарантират, че регистрите в които се вписват доставчиците и които могат да бъдат преглеждани от компетентните органи на тяхна територия, са достъпни при същите условия и за еквивалентните компетентни власти в други държави-членки.
8. Държавите-членки съобщават на Комисията случаите, където други държави-членки не изпълняват задължението си за оказване на взаимна помощ. Когато е необходимо, Комисията предприема съответните стъпки, включително процедурата, предвидена в член 226 от Договора, с цел да се гарантира, че засегнатите държави-членки се съобразяват със задължението за оказване на взаимопомощ. Комисията периодично информира държавите-членки за функционирането на разпоредбите за взаимопомощ.
Член 29
Взаимопомощ - общи задължения за държавата-членка на установяване
1. По отношение на доставчиците, предоставящи услуги в друга държава-членка, държавата-членка на установяване предоставя информация за доставчиците, установени на нейна територия при поискване от друга държава-членка и по-специално потвърждаване, че даден доставчик е установен на нейна територия и доколкото е известно не упражнява своята дейност по незаконен начин.
2. Държавата-членка на установяване осъществява проверки, инспекции и разследвания, поискани от друга държава-членка и информира последната за резултатите, и според случая, за предприетите мерки. При осъществяването на това, компетентните власти действат в рамките на правомощията, предоставени им от тяхната държава-членка. Компетентните власти могат да избират най-подходящите мерки, които да бъдат предприети във всеки отделен случай, с цел да изпълнят изискването на друга държава-членка.
3. При узнаването за всякакъв вид поведение или определени действия на даден доставчик, установен на нейна територия, който предоставя услуги в други държави-членки, които доколкото на нея е известно, биха могли да причинят сериозна вреда на здравето или безопасността на хората или околната среда, държавата-членка на установяване информира всички други държави-членки и Комисията във възможно най-кратък срок.
Член 30
Надзор от страна на държавата-членка на установяване в случай на временно придвижване на доставчик към друга държава-членка
1. С оглед на случаите извън обхвата на член 31, параграф 1 държавата-членка на установяване гарантира, че спазването на нейните изисквания се надзирава в съответствие с надзорните правомощия, предвидени в нейното национално законодателство и особено чрез мерки за надзор на мястото на установяване на доставчика.
2. Държавите-членки на установяване не се въздържат от предприемането на надзорни или принудителни мерки на своя територия, на основание, че услугата се предоставя или причинява вреда на територията на друга държава-членка.
3. Задължението, предвидено в параграф 1, не включва и необходимост държавата-членка на установяване да провежда фактически проверки и контрол на територията на държавата-членка, където се предоставя услугата. Тези проверки и контрол се осъществяват от властите на държавата-членка, където доставчикът оперира временно, по искане на властите на държавата-членка на установяване, в съответствие с член 31.
Член 31
Надзор от страна на държавата-членка, където се предоставя услуга, в случай на временно придвижване на доставчик
1. По отношение на националните изисквания, които може да бъдат наложени в съответствие с членове 16 и 17, държавата-членка, където се предоставя услугата, отговаря за надзора над дейността на доставчика на нейна територия. В съответствие с правото на Общността, държавата-членка, където се предоставя услугата:
а)
предприема всички необходими мерки, за да гарантира че доставчикът спазва тези изисквания по отношение достъпа до и упражняването на дейността;
б)
осъществява проверки, инспекции и разследвания необходими за надзор на предоставяната услуга.
2. По отношение на изискванията, различни от онези, посочени в параграф 1, когато доставчикът се придвижва временно до друга държава-членка с цел да предоставя услуга без да е установен там, компетентните органи на тази държава-членка участват в надзора на доставчика в съответствие с параграф 3 и 4.
3. По искане на държавата-членка на установяване, компетентните власти на държавата-членка, където се предоставя услугата, осъществява проверки, инспекции и разследвания необходими за осигуряване на ефективен надзор от държавата-членка на установяване. При осъществяването на това, компетентните власти действат в рамките на правомощията, предоставени им от тяхната държава-членка. Компетентните власти могат да избират най-подходящите мерки, които да бъдат предприети във всеки отделен случай, с цел изпълняване искането на държавата на установяване.
4. По своя собствена инициатива компетентните власти на държавата-членка, където се предоставя услугата, могат да осъществяват проверки, инспекции и разследвания на място, при условие че тези проверки, инспекции или разследвания са недискриминационни, не са мотивирани от факта, че доставчикът е установен в друга държава-членка и са пропорционални.
Член 32
Механизъм за предупреждение
1. Когато държава-членка узнае за сериозни специфични действия или обстоятелства, свързани с дейност по предоставяне на услуга, които могат да причинят сериозни вреди на здравето или безопасността на хората или на околната среда на нейна територия или на територията на друга държава-членка, тази държава-членка информира държавата-членка на установяване, другите засегнати държави-членки и Комисията, във възможно най-кратък срок от време.
2. Комисията насърчава и участва в оперирането на европейска мрежа от органи на държавите-членки с цел прилагане на параграф 1.
3. Комисията приема и редовно актуализира в съответствие процедурата, посочена в член 40, параграф 2, подробни правила относно управлението на мрежата, спомената в параграф 2 от настоящия член.
Член 33
Информация за доброто име на доставчиците
1. По искане на компетентна власт на друга държава-членка, държавите предоставят в съответствие с националното си законодателство, информация за дисциплинарни, административни мерки или наказателноправни санкции и решения относно неплатежоспособност или несъстоятелност, включващи случаи на измама, предприети от техните компетентни органи по отношение на доставчика, които са пряко свързани с компетентността или професионалната пригодност на доставчика.
Държавата-членка, която предоставя информацията информира за това и доставчика. Искане, направено съгласно първата алинея, следва да е надлежно обосновано, особено по отношение основанията да се иска информация.
2. Санкциите и мерките, посочени в параграф 1, се съобщават само ако е взето окончателно решение. По отношение на други, подлежащи на изпълнение решения, посочени в параграф 1, държавата-членка, която предоставя информацията следва да посочи дали съответното решение е окончателно и дали то е обжалвано, в който случай въпросната държава-членка следва да посочи датата, към която се очаква да излезе решението по обжалването.
В допълнение на това, държавата-членка следва да посочи разпоредбите на националното законодателство, по които доставчикът е бил обявен за виновен и съответно наказан.
3. Прилагането на параграфи 1 и 2 трябва да се съобразява с разпоредбите за предоставяне на лични данни и правата гарантирани на лица, признати за виновни и наказани в държавите-членки, включително и от професионални органи. Всяка публична информация по въпроса трябва да е достъпна за потребителите.
Член 34
Допълнителни мерки
1. Комисията, в сътрудничество с държавите-членки, установява електронна система за обмен на информация между държавите-членки, като взема предвид съществуващите информационни системи.
2. Държавите-членки, с помощта на Комисията, предприемат допълнителни мерки за обмен на служители, отговарящи за прилагането на взаимопомощта и за обучението на тези служители, включително езиково и компютърно обучение.
3. Комисията преценява необходимостта от установяване на многогодишна програма с цел организиране на съответните обмен на служители и обучение.
Член 35
Взаимопомощ в случаи на дерогации за конкретни случаи
1. Когато държава-членка възнамерява да предприеме мярка, в съответствие с член 18, процедурата предвидена в параграфи 2 до 6 на настоящия член се прилага без това да ограничава съдебните процедури, включително предварителни процедури или действия, извършени в рамките на криминално разследване.
2. Държавата-членка, посочена в параграф 1 отправя искане към държавата-членка на установяване да предприеме мерки по отношение на доставчика, като предостави цялата релевантна информация за въпросните услуги и обстоятелствата по случая.
Държавата-членка на установяване проверява във възможно най-кратък срок, дали доставчикът оперира законно и удостоверява основните факти по искането. Тя информира държавата-членка отправила искането във възможно най-кратък срок за предприетите или предвидени мерки, или в зависимост от случая, за причините, поради които не е предприела мерки.
3. След съобщението от държавата-членка на установяване, както е предвидено във втората алинея на параграф 2, държавата-членка, отправила искането нотифицира Комисията и държавата-членка на установяване за своето намерение да предприеме мерки като заявява следното:
а)
основанията, поради които счита мерките, предприети или предвидени от държавата-членка на установяване за неадекватни;
б)
основанията, поради които счита, че мерките, които смята да предприеме, изпълняват изискванията на член 18.
4. Мерките не могат да бъдат приложени преди изтичането на петнадесет работни дни след нотификацията по параграф 3.
5. Без да се засяга възможността на отправилата искане държава-членка да предприеме въпросните мерки след изтичане на срока, предвиден в параграф 4, Комисията във възможно най-кратък срок, разглежда съвместимостта на съобщените мерки с правото на Общността.
Когато Комисията достигне до заключение, че мярката е несъвместима с правото на Общността, тя приема решение, с което иска от засегнатата държава-членка да се въздържи от предприемането на предложените мерки или спешно да прекрати прилагането на въпросните мерки.
6. В спешни случаи, държавата-членка, която възнамерява да предприеме мерки, може да дерогира параграфи 2, 3 и 4. В такива случаи мерките се съобщават във възможно най-кратък период на Комисията и държавата-членка на установяване, като се посочват причините, поради които държавата-членка смята, че случаят не търпи отлагане.
Член 36
Мерки за прилагане
В съответствие с процедурата, упомената в член 40, параграф 3, Комисията приема мерки за прилагане, целящи да, изменят несъществените елементи на настоящата глава, като я допълнят чрез определяне на сроковете по членове 28 и 35. Също така, в съответствие с процедурата, упомената в член 40, параграф 2, Комисията приема практически условия за обмен на информация по електронен път между държавите -членки и по-специално разпоредби за интероперабилността на информационните системи.
ГЛАВА VII
ПРОГРАМА ЗА СБЛИЖАВАНЕ
Член 37
Кодекси за поведение на нивото на Общността
1. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, предприемат допълнителни мерки за насърчаване изготвянето на нивото на Общността, особено от професионални институции, организации и сдружения, кодекси за поведение, целящи улесняване предоставянето на услуги или установяването на доставчици в други държави-членки, в съответствие с правото на Общността.
2. Държавите-членки гарантират, че кодексите за поведение, упоменати в параграф 1, са достъпни от разстояние по електронен път.
Член 38
Допълнителна хармонизация
До 28 декември 2010 г. Комисията оценява възможността за представянето на предложения за инструменти за хармонизация по следните въпроси:
а)
достъп до дейности по съдебно събиране на дългове;
б)
частни услуги за сигурност и транспортиране на пари и ценности.
Член 39
Взаимна оценка
1. Най-късно 28 декември 2009 г., държавите-членки представят пред Комисията доклад, съдържащ информацията, посочена в следните разпоредби:
а)
член 9, параграф 2, за разрешителните режими;
б)
член 15, параграф 5, за изискванията, подлежащи на оценка;
в)
член 25, параграф 3, за мултидисциплинарните дейности.
2. Комисията изпраща докладите, предвидени в параграф 1 на държавите-членки, които представят своите съображения за всеки от тях в рамките на шест месеца от получаването. В рамките на същия период Комисията провежда консултации със заинтересованите страни относно тези доклади.
3. Комисията представя докладите и съображенията на държавите-членки пред Комитета по член 40, параграф 1 който изготвя своите съображения.
4. В светлината на съображенията, предвидени в параграфи 2 и 3, най-късно до 28 декември 2010 г. Комисията представя общ доклад пред Европейския парламент и Съвета, придружен, където това е подходящо от предложения за допълнителни инициативи.
5. Най-късно 28 декември 2009 г. държавите-членки представят пред Комисията доклад за националните изисквания, чието прилагане би могло да попадне под хипотезата на третата алинея на член 16, параграф 1 и първото изречение на член 16, параграф 3, посочвайки причините, поради които смятат, че прилагането на тези изисквания изпълнява критериите, посочени в третата алинея на член 16, параграф 1 и първото изречение на член 16, параграф 3.
След това, държавите-членки изпращат на Комисията всички промени в техните изисквания, включително нови изисквания, както е посочено по-горе, заедно с основанията за тях.
Комисията съобщава за изпратените изисквания на другите държави-членки. Изпращането не спира държавите-членки от възможността да приемат въпросните разпоредби. Впоследствие ежегодно Комисията предоставя анализи и ориентации за прилагането на тези разпоредби в контекста на настоящата директива.
Член 40
Процедура с участието на Комитет
1. Комисията се подпомага от Комитет.
2. Препратките към настоящия параграф означават прилагане на членове 5 и 7 от Решение 1999/468/ЕО, като се отчита и член 8 от него. Периодът предвиден в член 5, параграф 6 на Решение 1999/468/ЕО се определя на три месеца.
3. Препратките към настоящия параграф означават прилагане на членове 5а, параграфи 1-4 и член 7 от Решение 1999/468/ЕО, като се отчита и член 8 от него.
Член 41
Клауза за преглед
До 28 декември 2011 г. и на всеки три години след това, Комисията представя пред Европейския парламент и Съвета всеобхватен доклад за прилагането на настоящата директива. В съответствие с член 16, параграф 4, този доклад обръща особено внимание на прилагането на член 16. Той разглежда и необходимостта от допълнителни мерки по въпроси, изключени от обхвата на настоящата директива. Където това е подходящо, той се придружава от предложения за, изменения на настоящата директива, с цел завършването на вътрешния пазар за услуги.
Член 42
Изменение на Директива 98/27/ЕО
В приложението към Директива 98/27/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 май 1998 г. относно исковете за преустановяване на нарушения с цел защита на интересите на потребителите (41) се добавя следната точка:
„13.
Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 г. за услугите на вътрешния пазар (ОВ L 376, 27.12.2006 г., стр. 36).“
Член 43
Защита на личните данни
Изпълнението и прилагането на настоящата директива и особено разпоредбите за надзор се съобразяват с правилата за защита на личните данни, както са предвидени в Директиви 95/46/ЕО и 2002/58/ЕО.
ГЛАВА VIII
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 44
Транспониране
1. Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобразят с настоящата директива, преди 28 декември 2009 г.
Те незабавно информират Комисията за текста на тези мерки.
Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
2. Държавите-членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното си законодателство, които приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 45
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила в деня след датата на официалното ѝ публикуване в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 46
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Страсбург на 12 декември 2006 година.
DIRETTIVA 2006/123/CE DEL PARLAMENTO EUROPEO E DEL CONSIGLIO
del 12 dicembre 2006
relativa ai servizi nel mercato interno
IL PARLAMENTO EUROPEO E IL CONSIGLIO DELL’UNIONE EUROPEA,
visto il trattato che istituisce la Comunità europea, in particolare l’articolo 47, paragrafo 2, prima e terza frase, e l'articolo 55,
vista la proposta della Commissione,
visto il parere del Comitato economico e sociale europeo (1),
visto il parere del Comitato delle regioni (2),
deliberando secondo la procedura di cui all’articolo 251 del trattato (3),
considerando quanto segue:
(1)
La Comunità mira a stabilire legami sempre più stretti tra gli Stati ed i popoli europei e a garantire il progresso economico e sociale. Conformemente all’articolo 14, paragrafo 2, del trattato il mercato interno comporta uno spazio senza frontiere interne nel quale è assicurata la libera circolazione dei servizi. A norma dell'articolo 43 del trattato è assicurata la libertà di stabilimento. L'articolo 49 sancisce il diritto di prestare servizi all'interno della Comunità. L’eliminazione delle barriere allo sviluppo del settore dei servizi tra Stati membri costituisce uno strumento essenziale per rafforzare l’integrazione fra i popoli europei e per promuovere un progresso economico e sociale equilibrato e duraturo. Nell’eliminazione di questi ostacoli è essenziale garantire che lo sviluppo del settore dei servizi contribuisca all’adempimento dei compiti previsti dall’articolo 2 del trattato di promuovere nell’insieme della Comunità uno sviluppo armonioso, equilibrato e sostenibile delle attività economiche, un elevato livello di occupazione e di protezione sociale, la parità tra uomini e donne, una crescita sostenibile e non inflazionistica, un alto grado di competitività e di convergenza dei risultati economici, un elevato livello di protezione dell’ambiente ed il miglioramento della qualità di quest’ultimo, il miglioramento del tenore e della qualità della vita, la coesione economica e sociale e la solidarietà tra Stati membri.
(2)
Una maggiore competitività del mercato dei servizi è essenziale per promuovere la crescita economica e creare posti di lavoro nell’Unione europea. Attualmente un elevato numero di ostacoli nel mercato interno impedisce ai prestatori, in particolare alle piccole e medie imprese (PMI), di espandersi oltre i confini nazionali e di sfruttare appieno il mercato unico. Tale situazione indebolisce la competitività globale dei prestatori dell’Unione europea. Un libero mercato che induca gli Stati membri ad eliminare le restrizioni alla circolazione transfrontaliera dei servizi, incrementando al tempo stesso la trasparenza e l’informazione dei consumatori, consentirebbe agli stessi una più ampia facoltà di scelta e migliori servizi a prezzi inferiori.
(3)
La relazione della Commissione sullo «Stato del mercato interno dei servizi» ha elencato i numerosi ostacoli che impediscono o rallentano lo sviluppo dei servizi tra Stati membri, in particolare dei servizi prestati dalle PMI, le quali sono predominanti nel settore dei servizi. La relazione conclude che dieci anni dopo il previsto completamento del mercato interno esiste un notevole divario tra la visione di un’economia integrata per l’Unione europea e la realtà vissuta dai cittadini e dai prestatori europei. Gli ostacoli elencati riguardano un’ampia varietà di servizi in tutte le fasi dell’attività del prestatore e presentano numerose caratteristiche comuni, compreso il fatto di derivare spesso da procedure amministrative eccessivamente gravose, dall’incertezza giuridica che caratterizza le attività transfrontaliere e dalla mancanza di fiducia reciproca tra Stati membri.
(4)
I servizi costituiscono il motore della crescita economica e rappresentano il 70 % del PIL e dei posti di lavoro nella maggior parte degli Stati membri, ma la frammentazione del mercato interno si ripercuote negativamente sul complesso dell’economia europea, in particolare sulla competitività delle PMI e la circolazione dei lavoratori, ed impedisce ai consumatori di avere accesso ad una maggiore scelta di servizi a prezzi competitivi. È importante sottolineare che il settore dei servizi costituisce un settore chiave in materia di occupazione, soprattutto per le donne, e che esse possono, pertanto, trarre enormi benefici dalle nuove opportunità offerte dal completamento del mercato interno dei servizi. Il Parlamento europeo ed il Consiglio hanno sottolineato che l’eliminazione degli ostacoli giuridici alla realizzazione di un vero mercato interno costituisce una priorità per conseguire l’obiettivo stabilito dal Consiglio europeo di Lisbona del 23 e 24 marzo 2000 di migliorare l’occupazione e la coesione sociale e di pervenire ad una crescita economica sostenibile allo scopo di fare dell’Unione europea l’economia basata sulla conoscenza più competitiva e più dinamica del mondo entro il 2010 con nuovi e migliori posti di lavoro. L’eliminazione di questi ostacoli, accompagnata da un avanzato modello sociale europeo, rappresenta pertanto una premessa per superare le difficoltà incontrate nell’attuazione dell’agenda di Lisbona e per rilanciare l’economia europea, soprattutto in termini di occupazione e investimento. È quindi importante realizzare un mercato unico dei servizi, mantenendo un equilibrio tra apertura dei mercati, servizi pubblici nonché diritti sociali e del consumatore.
(5)
È necessario quindi eliminare gli ostacoli alla libertà di stabilimento dei prestatori negli Stati membri e alla libera circolazione dei servizi tra Stati membri nonché garantire ai destinatari e ai prestatori la certezza giuridica necessaria all’effettivo esercizio di queste due libertà fondamentali del trattato. Poiché gli ostacoli al mercato interno dei servizi riguardano tanto gli operatori che intendono stabilirsi in altri Stati membri quanto quelli che prestano un servizio in un altro Stato membro senza stabilirvisi, occorre permettere ai prestatori di sviluppare le proprie attività nel mercato interno stabilendosi in uno Stato membro o avvalendosi della libera circolazione dei servizi. I prestatori devono poter scegliere tra queste due libertà, in funzione della loro strategia di sviluppo in ciascuno Stato membro.
(6)
Non è possibile eliminare questi ostacoli soltanto grazie all’applicazione diretta degli articoli 43 e 49 del trattato in quanto, da un lato, il trattamento caso per caso mediante l’avvio di procedimenti di infrazione nei confronti degli Stati membri interessati si rivelerebbe estremamente complesso da gestire per le istituzioni nazionali e comunitarie, in particolare dopo l’allargamento e, dall’altro lato, l’eliminazione di numerosi ostacoli richiede un coordinamento preliminare delle legislazioni nazionali, anche al fine di istituire una cooperazione amministrativa. Come è stato riconosciuto dal Parlamento europeo e dal Consiglio, un intervento legislativo comunitario permette di istituire un vero mercato interno dei servizi.
(7)
La presente direttiva istituisce un quadro giuridico generale a vantaggio di un’ampia varietà di servizi pur tenendo conto nel contempo delle specificità di ogni tipo d’attività o di professione e del loro sistema di regolamentazione. Tale quadro giuridico si basa su un approccio dinamico e selettivo che consiste nell’eliminare in via prioritaria gli ostacoli che possono essere rimossi rapidamente e, per quanto riguarda gli altri ostacoli, nell’avviare un processo di valutazione, consultazione e armonizzazione complementare in merito a questioni specifiche grazie al quale sarà possibile modernizzare progressivamente ed in maniera coordinata i sistemi nazionali che disciplinano le attività di servizi, operazione indispensabile per realizzare un vero mercato interno dei servizi entro il 2010. È opportuno prevedere una combinazione equilibrata di misure che riguardano l’armonizzazione mirata, la cooperazione amministrativa, la disposizione sulla libera prestazione di servizi e che promuovono l’elaborazione di codici di condotta su determinate questioni. Questo coordinamento delle legislazioni nazionali dovrebbe garantire un grado elevato d’integrazione giuridica comunitaria ed un livello elevato di tutela degli obiettivi d’interesse generale, in particolare la tutela dei consumatori, che è fondamentale per stabilire la fiducia reciproca tra Stati membri. La presente direttiva prende altresì in considerazione altri obiettivi d’interesse generale, compresa la protezione dell’ambiente, la pubblica sicurezza e la sanità pubblica nonché la necessità di rispettare il diritto del lavoro.
(8)
È opportuno che le disposizioni della presente direttiva relative alla libertà di stabilimento e alla libera circolazione dei servizi si applichino soltanto nella misura in cui le attività in questione sono aperte alla concorrenza e non obblighino pertanto gli Stati membri a liberalizzare i servizi d’interesse economico generale, a privatizzare gli enti pubblici che forniscono tali servizi o ad abolire i monopoli esistenti per quanto riguarda altre attività o certi servizi di distribuzione.
(9)
La presente direttiva si applica unicamente ai requisiti che influenzano l'accesso all'attività di servizi o il suo esercizio. Pertanto essa non si applica a requisiti come le norme del codice stradale, le norme riguardanti lo sviluppo e l'uso delle terre, la pianificazione urbana e rurale, le regolamentazioni edilizie nonché le sanzioni amministrative comminate per inosservanza di tali norme che non disciplinano o non influenzano specificatamente l'attività di servizi, ma devono essere rispettate dai prestatori nello svolgimento della loro attività economica, alla stessa stregua dei singoli che agiscono a titolo privato.
(10)
La presente direttiva non concerne i requisiti che disciplinano l’accesso ai finanziamenti pubblici per taluni prestatori. Tali requisiti comprendono in particolare quelli che stabiliscono le condizioni in base alle quali i prestatori hanno diritto a beneficiare di finanziamenti pubblici, comprese specifiche condizioni contrattuali, e in particolare le norme di qualità che vanno osservate per poter beneficiare dei finanziamenti pubblici, ad esempio per quanto riguarda i servizi sociali.
(11)
La presente direttiva non pregiudica le misure adottate dagli Stati membri, conformemente al diritto comunitario, per quanto riguarda la protezione o la promozione della diversità linguistica e culturale e il pluralismo dei media, compresi i relativi finanziamenti. La presente direttiva non impedisce agli Stati membri di applicare le loro norme e i loro principi fondamentali in materia di libertà di stampa e di espressione. La presente direttiva non incide sulle norme legislative degli Stati membri che vietano la discriminazione in base alla nazionalità oppure per i motivi specificati all'articolo 13 del trattato.
(12)
La presente direttiva è volta a creare un quadro giuridico per assicurare la libertà di stabilimento e la libera circolazione dei servizi tra gli Stati membri. Essa non armonizza né incide sul diritto penale. Gli Stati membri non dovrebbero poter limitare la libertà di fornire servizi applicando disposizioni di diritto penale che riguardano specificamente l’accesso ad un’attività di servizi o l’esercizio della stessa aggirando le norme stabilite nella presente direttiva.
(13)
È altrettanto importante che la presente direttiva rispetti pienamente le iniziative comunitarie basate sull’articolo 137 del trattato al fine di conseguire gli obiettivi previsti all’articolo 136 del trattato per quanto riguarda la promozione dell’occupazione e il miglioramento delle condizioni di vita e di lavoro.
(14)
La presente direttiva non incide sulle condizioni di lavoro e di occupazione, compresi i periodi massimi di lavoro e i periodi minimi di riposo, la durata minima delle ferie annuali retribuite, i salari minimi nonché la salute, la sicurezza e l’igiene sul lavoro, che gli Stati membri applicano in conformità del diritto comunitario; inoltre, la presente direttiva non incide sulle relazioni tra le parti sociali, compresi i diritti di negoziare e concludere accordi collettivi, di scioperare e di intraprendere azioni sindacali in conformità del diritto e delle prassi nazionali che rispettano il diritto comunitario, né si applica ai servizi forniti dalle agenzie di lavoro interinale. La presente direttiva non incide sulla normativa degli Stati membri in materia di sicurezza sociale.
(15)
La presente direttiva rispetta l’esercizio dei diritti fondamentali applicabili negli Stati membri quali riconosciuti dalla Carta dei diritti fondamentali dell’Unione europea e nelle relative spiegazioni, armonizzandoli con le libertà fondamentali di cui agli articoli 43 e 49 del trattato. Tali diritti fondamentali includono, fra l’altro, il diritto a intraprendere un’azione sindacale in conformità del diritto e delle prassi nazionali che rispettano il diritto comunitario.
(16)
La presente direttiva riguarda soltanto i prestatori stabiliti in uno Stato membro e non tratta gli aspetti esterni. Essa non riguarda i negoziati nell’ambito di organizzazioni internazionali per gli scambi di servizi, in particolare nel quadro del GATS.
(17)
La presente direttiva si applica soltanto ai servizi che sono prestati dietro corrispettivo economico. I servizi d’interesse generale non rientrano nella definizione di cui all’articolo 50 del trattato e sono pertanto esclusi dall’ambito di applicazione della presente direttiva. I servizi d’interesse economico generale sono servizi che, essendo prestati dietro corrispettivo economico, rientrano nell’ambito di applicazione della presente direttiva. Tuttavia, alcuni servizi d’interesse economico generale, per esempio quelli che possono esistere nel settore dei trasporti, sono esclusi dall’ambito di applicazione della presente direttiva, mentre altri servizi d’interesse economico generale, per esempio quelli che possono esistere nel settore postale, sono oggetto di una deroga alla disposizione sulla libera prestazione di servizi stabilita nella presente direttiva. La presente direttiva non riguarda il finanziamento dei servizi d’interesse economico generale e non si applica alle sovvenzioni concesse dagli Stati membri, in particolare nel settore sociale, in conformità delle norme comunitarie sulla concorrenza. La presente direttiva non si occupa del follow-up del Libro bianco della Commissione sui servizi d’interesse generale.
(18)
Occorre escludere dal campo di applicazione della presente direttiva i servizi finanziari, essendo tali attività oggetto di una normativa comunitaria specifica volta a realizzare, al pari della presente direttiva, un vero mercato interno dei servizi. Pertanto, tale esclusione concerne tutti i servizi finanziari quali l’attività bancaria, il credito, l’assicurazione, compresa la riassicurazione, le pensioni professionali o individuali, i titoli, gli investimenti, i fondi, i servizi di pagamento e quelli di consulenza nel settore degli investimenti, compresi i servizi di cui all’allegato I della direttiva 2006/48/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 14 giugno 2006, concernente l’accesso all’attività degli enti creditizi e al suo esercizio (4).
(19)
Poiché nel 2002 è stata adottata una serie di atti normativi relativi ai servizi e alle reti di comunicazione elettronica nonché alle risorse e ai servizi associati, che ha istituito una disciplina volta ad agevolare l’accesso a tali attività nel mercato interno grazie, in particolare, all’eliminazione della maggior parte dei regimi di autorizzazione individuale, è necessario escludere le questioni disciplinate da tali atti dal campo di applicazione della presente direttiva.
(20)
Le esclusioni dal campo di applicazione riguardanti le materie attinenti ai servizi di comunicazione elettronica oggetto delle direttive 2002/19/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 7 marzo 2002, relativa all'accesso alle reti di comunicazione elettronica e alle risorse correlate, e all'interconnessione delle medesime (direttiva accesso) (5), 2002/20/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 7 marzo 2002, relativa alle autorizzazioni per le reti e i servizi di comunicazione elettronica (direttiva autorizzazioni) (6), 2002/21/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 7 marzo 2002, che istituisce un quadro normativo comune per le reti ed i servizi di comunicazione elettronica (direttiva quadro) (7), 2002/22/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 7 marzo 2002, relativa al servizio universale e ai diritti degli utenti in materia di reti e di servizi di comunicazione elettronica (direttiva servizio universale) (8) e 2002/58/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 12 luglio 2002, relativa al trattamento dei dati personali e alla tutela della vita privata nel settore delle comunicazioni elettroniche (direttiva relativa alla vita privata e alle comunicazioni elettroniche) (9) si applicano non solo a questioni specificamente trattate in dette direttive, ma anche a questioni per le quali le direttive lasciano esplicitamente agli Stati membri la facoltà di adottare talune misure a livello nazionale.
(21)
I servizi di trasporto, compresi i trasporti urbani, i taxi e le ambulanze nonché i servizi portuali, sono esclusi dal campo di applicazione della presente direttiva.
(22)
L’esclusione dei servizi sanitari dall'ambito della presente direttiva dovrebbe comprendere i servizi sanitari e farmaceutici forniti da professionisti del settore sanitario ai propri pazienti per valutare, mantenere o ripristinare le loro condizioni di salute, laddove tali attività sono riservate a professioni del settore sanitario regolamentate nello Stato membro in cui i servizi vengono forniti.
(23)
La presente direttiva non incide sul rimborso dei costi dei servizi sanitari prestati in uno Stato membro diverso da quello in cui il destinatario del servizio risiede. La Corte di giustizia ha in numerose occasioni esaminato la questione e riconosciuto i diritti del paziente. È importante affrontare la questione in un altro atto giuridico comunitario, a fini di maggiore certezza e chiarezza giuridica, nella misura in cui essa non sia già oggetto del regolamento (CEE) n. 1408/71 del Consiglio, del 14 giugno 1971, relativo all'applicazione dei regimi di sicurezza sociale ai lavoratori subordinati e ai loro familiari che si spostano all'interno della Comunità (10).
(24)
Occorre altresì escludere dal campo di applicazione della presente direttiva i servizi audiovisivi, a prescindere dal modo di trasmissione, anche all’interno dei cinema. Inoltre, la presente direttiva non dovrebbe applicarsi agli aiuti erogati dagli Stati membri nel settore audiovisivo oggetto delle norme comunitarie sulla concorrenza.
(25)
È opportuno escludere dal campo d’applicazione della presente direttiva i giochi con denaro, ivi comprese le lotterie e le scommesse, tenuto conto della natura specifica di tali attività che comportano da parte degli Stati membri l’attuazione di politiche di ordine pubblico e di tutela dei consumatori.
(26)
La presente direttiva non osta all’applicazione dell’articolo 45 del trattato.
(27)
La presente direttiva non dovrebbe applicarsi ai servizi sociali nel settore degli alloggi, dell’assistenza all’infanzia e del sostegno alle famiglie e alle persone bisognose, forniti dallo Stato a livello nazionale, regionale o locale da prestatori incaricati dallo Stato o da associazioni caritative riconosciute come tali dallo Stato per sostenere persone che si trovano in condizione di particolare bisogno a titolo permanente o temporaneo, perché hanno un reddito familiare insufficiente, o sono totalmente o parzialmente dipendenti e rischiano di essere emarginate. È opportuno che la presente direttiva non incida su tali servizi in quanto essi sono essenziali per garantire i diritti fondamentali alla dignità e all’integrità umana e costituiscono una manifestazione dei principi di coesione e solidarietà sociale.
(28)
La presente direttiva non riguarda il finanziamento dei servizi sociali, né il sistema di aiuti ad esso collegato. Essa non incide sui criteri o le condizioni stabiliti dagli Stati membri per assicurare che tali servizi sociali effettivamente giovino all’interesse pubblico e alla coesione sociale. Inoltre la presente direttiva non dovrebbe incidere sul principio del servizio universale nell'ambito dei servizi sociali degli Stati membri.
(29)
Poiché il trattato prevede basi giuridiche specifiche in materia fiscale e considerate le norme comunitarie già adottate in questo ambito, occorre escludere il settore fiscale dal campo di applicazione della presente direttiva.
(30)
Esiste già un notevole corpus di norme comunitarie sulle attività di servizi. La presente direttiva viene ad aggiungersi all’acquis comunitario per completarlo. I conflitti tra la presente direttiva ed altri atti comunitari sono stati identificati e sono contemplati dalla presente direttiva, anche tramite deroghe. Tuttavia, occorre prevedere una regola che disciplini eventuali casi residui ed eccezionali in cui sussiste un conflitto tra una delle disposizioni della presente direttiva ed una disposizione di un altro atto comunitario. L’esistenza di un siffatto conflitto dovrebbe essere determinata nel rispetto delle norme del trattato relative al diritto di stabilimento ed alla libera circolazione dei servizi.
(31)
La presente direttiva è coerente con la direttiva 2005/36/CE del Parlamento europeo e del Consiglio relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali (11) e non pregiudica tale direttiva. Essa riguarda questioni diverse da quelle relative alle qualifiche professionali, quali l’assicurazione di responsabilità professionale, le comunicazioni commerciali, le attività multidisciplinari e la semplificazione amministrativa. Per quanto concerne la prestazione di servizi transfrontalieri a titolo temporaneo, una delle deroghe alla disposizione sulla libera prestazione di servizi previste dalla presente direttiva assicura che il titolo II sulla libera prestazione di servizi della direttiva 2005/36/CE resti impregiudicato. Pertanto, la disposizione sulla libera prestazione di servizi non incide su nessuna delle misure applicabili a norma di tale direttiva 2005/36/CE nello Stato membro in cui viene fornito un servizio.
(32)
La presente direttiva è coerente con la legislazione comunitaria relativa alla tutela dei consumatori, come la direttiva 2005/29/CE del Parlamento europeo e del Consiglio dell'11 maggio 2005 relativa alle pratiche commerciali sleali tra imprese e consumatori nel mercato interno (direttiva sulle pratiche commerciali sleali) (12) e il regolamento (CE) n. 2006/2004 del Parlamento europeo e del Consiglio del 27 ottobre 2004 sulla cooperazione tra le autorità nazionali responsabili dell’esecuzione della normativa che tutela i consumatori («regolamento sulla cooperazione per la tutela dei consumatori») (13).
(33)
Tra i servizi oggetto della presente direttiva rientrano numerose attività in costante evoluzione, fra le quali figurano: i servizi alle imprese, quali i servizi di consulenza manageriale e gestionale, i servizi di certificazione e di collaudo, i servizi di gestione delle strutture, compresi i servizi di manutenzione degli uffici, i servizi di pubblicità o i servizi connessi alle assunzioni e i servizi degli agenti commerciali. Sono oggetto della presente direttiva anche i servizi prestati sia alle imprese sia ai consumatori, quali i servizi di consulenza legale o fiscale, i servizi collegati con il settore immobiliare, come le agenzie immobiliari, l’edilizia, compresi i servizi degli architetti, la distribuzione, l’organizzazione di fiere, il noleggio di auto, le agenzie di viaggi. Nell’ambito di applicazione della presente direttiva rientrano altresì i servizi ai consumatori, quali i servizi nel settore del turismo, compresi i servizi delle guide turistiche, i servizi ricreativi, i centri sportivi, i parchi di divertimento e, nella misura in cui non sono esclusi dall’ambito di applicazione della direttiva, i servizi a domicilio, come l’assistenza agli anziani. Queste attività possono riguardare servizi che richiedono la vicinanza del prestatore e del destinatario della prestazione, servizi che comportano lo spostamento del destinatario o del prestatore e servizi che possono essere prestati a distanza, anche via Internet.
(34)
Secondo la giurisprudenza della Corte di giustizia, la valutazione di determinate attività, in particolare di quelle finanziate con fondi pubblici o esercitate da enti pubblici, deve essere effettuata, per stabilire se costituiscono un «servizio», caso per caso alla luce delle loro caratteristiche, in particolare del modo in cui sono prestate, organizzate e finanziate nello Stato membro interessato. La Corte di giustizia ha ritenuto che la caratteristica fondamentale della retribuzione sia rappresentata dal fatto che essa costituisce un corrispettivo economico per i servizi prestati, ed ha riconosciuto che la caratteristica della retribuzione è assente nelle attività svolte dallo Stato o per conto dello Stato senza corrispettivo economico nel quadro dei suoi doveri in ambito sociale, culturale, educativo e giudiziario, quali i corsi assicurati nel quadro del sistema nazionale di pubblica istruzione o la gestione di regimi di sicurezza sociale che non svolgono un’attività economica. Il pagamento di una tassa da parte dei destinatari, ad esempio una tassa di insegnamento o di iscrizione pagata dagli studenti per contribuire in parte alle spese di funzionamento di un sistema, non costituisce di per sé retribuzione in quanto il servizio continua ad essere essenzialmente finanziato con fondi pubblici. Queste attività non rientrano pertanto nella definizione di «servizio» di cui all’articolo 50 del trattato e sono quindi escluse dal campo d’applicazione della presente direttiva.
(35)
Le attività sportive amatoriali senza scopo di lucro rivestono una notevole importanza sociale. Tali attività perseguono spesso finalità esclusivamente sociali o ricreative. Pertanto, esse non possono costituire un’attività economica ai sensi del diritto comunitario e non dovrebbero rientrare nel campo di applicazione della presente direttiva.
(36)
La nozione di prestatore dovrebbe comprende qualsiasi persona fisica, avente la cittadinanza di uno Stato membro, o persona giuridica che esplica un’attività di servizio in tale Stato membro esercitando la libertà di stabilimento o la libera circolazione dei servizi. La nozione di prestatore quindi non dovrebbe limitarsi solo al caso in cui il servizio venga prestato attraverso le frontiere nell’ambito della libera circolazione dei servizi, ma dovrebbe comprendere anche la fattispecie in cui un operatore si stabilisce in uno Stato membro per svilupparvi le proprie attività di servizio. La nozione di prestatore, d’altra parte, non dovrebbe coprire il caso delle succursali di società di paesi terzi in uno Stato membro poiché, in conformità dell’articolo 48 del trattato, la libertà di stabilimento e la libera circolazione dei servizi si applicano soltanto alle società costituite conformemente alla legislazione di uno Stato membro e aventi la sede sociale, l’amministrazione centrale o il centro di attività principale all’interno della Comunità. Il concetto di destinatario dovrebbe coprire anche i cittadini di paesi terzi che beneficiano già di diritti loro conferiti da atti comunitari quali il regolamento (CEE) n. 1408/71, la direttiva 2003/109/CE del Consiglio, del 25 novembre 2003, relativa allo status dei cittadini di paesi terzi che siano soggiornanti di lungo periodo (14), il regolamento del Consiglio (CE) n. 859/2003 del Consiglio, del 14 maggio 2003, che estende le disposizioni del regolamento (CEE) n. 1408/71 e del regolamento (CEE) n. 574/72 ai cittadini di paesi terzi cui tali disposizioni non siano già applicabili unicamente a causa della nazionalità (15) e la direttiva 2004/38/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 29 aprile 2004, relativa al diritto dei cittadini dell’Unione e dei loro familiari di circolare e di soggiornare liberamente nel territorio degli Stati membri (16). Inoltre, gli Stati membri possono estendere il concetto di destinatario ad altri cittadini di paesi terzi presenti sul loro territorio.
(37)
Il luogo di stabilimento del prestatore dovrebbe essere determinato in conformità della giurisprudenza della Corte di giustizia, secondo la quale la nozione di stabilimento implica l’esercizio effettivo di un’attività economica per una durata di tempo indeterminata mediante l’insediamento in pianta stabile. Tale requisito può essere soddisfatto anche nel caso in cui una società sia costituita a tempo determinato o abbia in affitto un fabbricato o un impianto per lo svolgimento della sua attività. Esso può altresì essere soddisfatto allorché uno Stato membro rilasci autorizzazioni di durata limitata soltanto per particolari servizi. Lo stabilimento non deve necessariamente assumere la forma di una filiale, succursale o rappresentanza, ma può consistere in un ufficio gestito dal personale del prestatore o da una persona indipendente ma autorizzata ad agire su base permanente per conto dell’impresa, come nel caso di una rappresentanza. Secondo questa definizione, che comporta l’esercizio effettivo di un’attività economica nel luogo di stabilimento del prestatore di servizi, una semplice casella postale non costituisce uno stabilimento. Se uno stesso prestatore ha più luoghi di stabilimento, è importante determinare da quale luogo di stabilimento è prestato il servizio effettivo in questione. Nei casi in cui è difficile determinare da quale dei vari luoghi di stabilimento un determinato servizio è prestato, tale luogo è quello in cui il prestatore ha il centro delle sue attività per quanto concerne tale servizio specifico.
(38)
La nozione di «persona giuridica» secondo le disposizioni del trattato in materia di stabilimento lascia agli operatori la libertà di scegliere la forma giuridica che ritengono opportuna per svolgere la loro attività. Di conseguenza, per «persone giuridiche» ai sensi del trattato si intendono tutte le entità costituite conformemente al diritto di uno Stato membro o da esso disciplinate, a prescindere dalla loro forma giuridica.
(39)
La nozione di regime di autorizzazione dovrebbe comprendere, in particolare, le procedure amministrative per il rilascio di autorizzazioni, licenze, approvazioni o concessioni, ma anche l'obbligo, per potere esercitare l'attività, di essere iscritto in un albo professionale, in un registro, ruolo o in una banca dati, di essere convenzionato con un organismo o di ottenere una tessera professionale. L’autorizzazione può essere concessa non solo in base ad una decisione formale, ma anche in base ad una decisione implicita derivante, ad esempio, dal silenzio dell’autorità competente o dal fatto che l’interessato debba attendere l’avviso di ricevimento di una dichiarazione per iniziare l’attività o affinché quest’ultima sia legittima.
(40)
La nozione di «motivi imperativi di interesse generale» cui fanno riferimento alcune disposizioni della presente direttiva è stata progressivamente elaborata dalla Corte di giustizia nella propria giurisprudenza relativa agli articoli 43 e 49 del trattato, e potrebbe continuare ad evolvere. La nozione, come riconosciuto nella giurisprudenza della Corte di giustizia, copre almeno i seguenti motivi: l’ordine pubblico, la pubblica sicurezza e la sanità pubblica ai sensi degli articoli 46 e 55 del trattato, il mantenimento dell’ordine sociale, gli obiettivi di politica sociale, la tutela dei destinatari di servizi, la tutela dei consumatori, la tutela dei lavoratori, compresa la protezione sociale dei lavoratori, il benessere degli animali, la salvaguardia dell’equilibrio finanziario del regime di sicurezza sociale, la prevenzione della frode, la prevenzione della concorrenza sleale, la protezione dell’ambiente e dell’ambiente urbano, compreso l’assetto territoriale in ambito urbano e rurale, la tutela dei creditori, la salvaguardia della sana amministrazione della giustizia, la sicurezza stradale, la tutela della proprietà intellettuale, gli obiettivi di politica culturale, compresa la salvaguardia della libertà di espressione dei vari elementi presenti nella società e, in particolare, dei valori sociali, culturali, religiosi e filosofici, la necessità di assicurare un elevato livello di istruzione, il mantenimento del pluralismo della stampa e la politica di promozione della lingua nazionale, la conservazione del patrimonio nazionale storico e artistico, e la politica veterinaria.
(41)
Il concetto di «ordine pubblico», come interpretato dalla Corte di giustizia, comprende la protezione contro una minaccia effettiva e sufficientemente grave per uno degli interessi fondamentali della collettività e può includere, in particolare, questioni legate alla dignità umana, alla tutela dei minori e degli adulti vulnerabili ed al benessere degli animali. Analogamente, la nozione di pubblica sicurezza comprende le questioni di incolumità pubblica.
(42)
Le norme relative alle procedure amministrative non dovrebbero mirare ad armonizzare le procedure amministrative, ma a sopprimere regimi di autorizzazione, procedure e formalità eccessivamente onerosi che ostacolano la libertà di stabilimento e la creazione di nuove società di servizi che ne derivano.
(43)
Una delle principali difficoltà incontrate, in particolare dalle PMI, nell’accesso alle attività di servizi e nel loro esercizio è rappresentato dalla complessità, dalla lunghezza e dall’incertezza giuridica delle procedure amministrative. Per questa ragione, sul modello di alcune iniziative in materia di modernizzazione delle buone pratiche amministrative avviate a livello comunitario e nazionale, è necessario stabilire principi di semplificazione amministrativa, in particolare mediante la limitazione dell’obbligo di autorizzazione preliminare ai casi in cui essa è indispensabile e l’introduzione del principio della tacita autorizzazione da parte delle autorità competenti allo scadere di un determinato termine. Tale azione di modernizzazione, pur mantenendo gli obblighi di trasparenza e di aggiornamento delle informazioni relative agli operatori, ha il fine di eliminare i ritardi, i costi e gli effetti dissuasivi che derivano, ad esempio, da procedure non necessarie o eccessivamente complesse e onerose, dalla duplicazione delle procedure, dalle complicazioni burocratiche nella presentazione di documenti, dall’abuso di potere da parte delle autorità competenti, dai termini di risposta non precisati o eccessivamente lunghi, dalla validità limitata dell’autorizzazione rilasciata o da costi e sanzioni sproporzionati. Tali pratiche hanno effetti dissuasivi particolarmente rilevanti nel caso dei prestatori che intendono sviluppare le loro attività in altri Stati membri e che avvertono l’esigenza di una modernizzazione coordinata in un mercato interno allargato a venticinque Stati membri.
(44)
Gli Stati membri dovrebbero introdurre, se del caso, formulari armonizzati a livello comunitario, definiti dalla Commissione, equipollenti ai certificati, agli attestati o ad eventuali altri documenti in materia di stabilimento.
(45)
Per valutare la necessità di semplificare le procedure e le formalità gli Stati membri dovrebbero poter in particolare tener conto della necessità, del numero, degli eventuali doppioni, dei costi, della chiarezza e dell’accessibilità di tali procedure e formalità nonché dei ritardi e delle difficoltà pratiche cui potrebbero dar luogo per il prestatore in questione.
(46)
Per agevolare l’accesso alle attività di servizi e il loro esercizio nel mercato interno, è necessario fissare l’obiettivo, comune a tutti gli Stati membri, di una semplificazione amministrativa e prevedere disposizioni riguardanti, in particolare, gli sportelli unici, il diritto all’informazione, le procedure per via elettronica e la definizione di un quadro per i regimi di autorizzazione. Altre misure adottate a livello nazionale per raggiungere quest’obiettivo potrebbero consistere nel ridurre il numero delle procedure e formalità applicabili alle attività di servizi, limitandole a quelle indispensabili per conseguire un obiettivo di interesse generale e che non rappresentano, per contenuto o finalità, dei doppioni.
(47)
Ai fini della semplificazione amministrativa, è opportuno evitare di imporre in maniera generale requisiti formali, quali la presentazione di documenti originali, di copie autenticate o di una traduzione autenticata, tranne qualora ciò sia giustificato obiettivamente da un motivo imperativo di interesse generale, come la tutela dei lavoratori, la sanità pubblica, la protezione dell’ambiente o la protezione dei consumatori. Occorre inoltre garantire che un’autorizzazione dia normalmente accesso ad un’attività di servizi, o al suo esercizio, su tutto il territorio nazionale a meno che un motivo imperativo di interesse generale non giustifichi obiettivamente un’autorizzazione specifica per ogni stabilimento, ad esempio nel caso di ogni insediamento di grandi centri commerciali, o un’autorizzazione limitata ad una parte specifica del territorio nazionale.
(48)
Al fine di semplificare ulteriormente le procedure amministrative è opportuno fare in modo che ogni prestatore abbia un interlocutore unico tramite il quale espletare tutte le procedure e formalità (in prosieguo: sportello unico). Il numero degli sportelli unici per Stato membro può variare secondo le competenze regionali o locali o in funzione delle attività interessate. La creazione degli sportelli unici, infatti, non dovrebbe interferire nella divisione dei compiti tra le autorità competenti in seno ad ogni sistema nazionale. Quando la competenza spetta a diverse autorità a livello regionale o locale, una di esse può assumersi il ruolo di sportello unico e coordinare le attività con le altre autorità. Gli sportelli unici possono essere costituiti non soltanto da autorità amministrative ma anche da camere di commercio e dell’artigianato ovvero da organismi o ordini professionali o enti privati ai quali uno Stato membro ha deciso di affidare questa funzione. Gli sportelli unici sono destinati a svolgere un ruolo importante di assistenza al prestatore sia come autorità direttamente competente a rilasciare i documenti necessari per accedere ad un’attività di servizio sia come intermediario tra il prestatore e le autorità direttamente competenti.
(49)
La tassa che può essere riscossa dagli sportelli unici dovrebbe essere proporzionale al costo delle procedure e formalità espletate. Ciò non dovrebbe impedire che gli Stati membri affidino allo sportello unico la riscossione di altri oneri amministrativi come quelli degli organi di controllo.
(50)
È necessario che i prestatori e i destinatari abbiano un agevole accesso a taluni tipi di informazione. Ciascuno Stato membro dovrebbe determinare le modalità con le quali fornire informazioni a prestatori e destinatari nell'ambito della presente direttiva. In particolare, gli Stati membri possono ottemperare all’obbligo di garantire che le informazioni pertinenti siano facilmente accessibili ai prestatori e destinatari consentendo al pubblico l'accesso a tali informazioni attraverso un sito web. Le informazioni dovrebbero essere comunicate in modo chiaro e univoco.
(51)
L'informazione fornita a prestatori e destinatari dovrebbe includere, in particolare, informazioni relative alle procedure e alle formalità, ai dati delle autorità competenti, alle condizioni di accesso ai registri pubblici e alle banche dati pubbliche nonché informazioni concernenti le possibilità di ricorso disponibili e gli estremi delle associazioni e delle organizzazioni presso le quali i prestatori o i destinatari possono ricevere assistenza pratica. L’obbligo delle autorità competenti di assistere prestatori e destinatari non comprende l’assistenza giuridica per singoli casi. Tuttavia, dovrebbero essere fornite informazioni generali sulla maniera in cui i requisiti sono normalmente interpretati o applicati. Spetta del pari agli Stati membri dirimere questioni quali la responsabilità in caso di comunicazione di informazioni errate o fuorvianti.
(52)
La realizzazione in tempi ragionevolmente brevi di un sistema di procedure e di formalità espletate per via elettronica costituirà la condicio sine qua non della semplificazione amministrativa nel settore delle attività di servizi, a beneficio dei prestatori, dei destinatari e delle autorità competenti. Per ottemperare all’obbligo vigente in relazione ai risultati, può rivelarsi necessario adattare le legislazioni e le altre regolamentazioni nazionali applicabili ai servizi. Tale obbligo non osta a che gli Stati membri offrano, oltre a mezzi elettronici, altri strumenti per espletare tali procedure e formalità. Il fatto che tali procedure e formalità debbano poter essere espletate a distanza richiede, in particolare, che gli Stati membri provvedano affinché ciò possa avvenire a livello transfrontaliero. Restano escluse da tale obbligo le procedure o le formalità che, per loro natura, non possono essere espletate a distanza. Inoltre, ciò non interferisce con la legislazione degli Stati membri sull’uso delle lingue.
(53)
Ai fini del rilascio di licenze per talune attività di servizi l'autorità competente può richiedere un colloquio con il richiedente al fine di valutarne l'integrità personale e l'idoneità a svolgere l'attività in questione. In questi casi, l'espletamento delle formalità per via elettronica potrebbe non essere appropriato.
(54)
La possibilità di avere accesso ad un’attività di servizi dovrebbe essere subordinata al rilascio di un’autorizzazione da parte delle autorità competenti soltanto se ciò è conforme ai principi di non discriminazione, di necessità e di proporzionalità. Ciò significa, in particolare, che l’imposizione di un’autorizzazione dovrebbe essere ammissibile soltanto nei casi in cui un controllo a posteriori non sarebbe efficace a causa dell’impossibilità di constatare a posteriori le carenze dei servizi interessati e tenuto debito conto dei rischi e dei pericoli che potrebbero risultare dall’assenza di un controllo a priori. Queste disposizioni della direttiva non possono tuttavia giustificare regimi di autorizzazione che sono vietati da altri atti comunitari, quali la direttiva 1999/93/CE del 13 dicembre 1999 del Parlamento europeo e del Consiglio relativa ad un quadro comunitario per le firme elettroniche (17) o la direttiva 2000/31/CE dell'8 giugno 2000 del Parlamento europeo e del Consiglio relativa a taluni aspetti giuridici dei servizi della società dell’informazione, in particolare il commercio elettronico, nel mercato interno («direttiva sul commercio elettronico») (18). I risultati del processo di valutazione reciproca consentiranno di determinare a livello comunitario i tipi di attività per le quali i regimi di autorizzazione dovrebbero essere soppressi.
(55)
La presente direttiva dovrebbe lasciare impregiudicata la facoltà degli Stati membri di revocare successivamente le autorizzazioni, quando non sussistono più le condizioni per il loro rilascio.
(56)
Conformemente alla giurisprudenza della Corte di giustizia, la sanità pubblica, la tutela dei consumatori, la salute degli animali e la protezione dell’ambiente urbano costituiscono motivi imperativi di interesse generale. Tali motivi imperativi possono giustificare l’applicazione di regimi di autorizzazione e altre restrizioni. Tuttavia, tali regimi di autorizzazione o restrizioni non dovrebbero discriminare in base alla nazionalità. Inoltre, dovrebbero essere sempre rispettati i principi di necessità e proporzionalità.
(57)
Le disposizioni della presente direttiva relative ai regimi di autorizzazione dovrebbero riguardare i casi in cui l’accesso ad un’attività di servizio o il suo esercizio da parte di operatori richieda la decisione di un’autorità competente. Ciò non riguarda né le decisioni delle autorità competenti relative all’istituzione di un ente pubblico o privato per la prestazione di un servizio particolare, né la conclusione di contratti da parte delle autorità competenti per la prestazione di un servizio particolare, che è disciplinata dalle norme sugli appalti pubblici, poiché la presente direttiva non si occupa di tali norme.
(58)
Per agevolare l’accesso alle attività di servizi e il loro esercizio è importante valutare i regimi di autorizzazione e la relativa motivazione e redigere una relazione al riguardo. Quest’obbligo di relazione riguarda solo l’esistenza dei regimi di autorizzazione e non i criteri e le condizioni di rilascio dell’autorizzazione stessa.
(59)
L’autorizzazione dovrebbe di regola consentire al prestatore di avere accesso all’attività di servizio o di esercitare tale attività in tutto il territorio nazionale, a meno che un limite territoriale sia giustificato da un motivo imperativo di interesse generale. Ad esempio, la protezione dell’ambiente può giustificare la necessità di ottenere una singola autorizzazione per ciascuna installazione sul territorio nazionale. Tale disposizione non dovrebbe pregiudicare le competenze regionali o locali per la concessione di autorizzazioni all’interno degli Stati membri.
(60)
La presente direttiva, e in particolare le disposizioni concernenti i regimi di autorizzazione e la portata territoriale di un’autorizzazione, non pregiudica la ripartizione delle competenze regionali o locali all’interno di uno Stato membro, compresa l’autonomia regionale e locale e l’impiego di lingue ufficiali.
(61)
La disposizione relativa al divieto di duplicazione delle condizioni di rilascio dell’autorizzazione non dovrebbe ostare a che gli Stati membri applichino le proprie condizioni specificate nel regime di autorizzazione. Essa dovrebbe prescrivere solo che le autorità competenti, nell’esaminare se le condizioni siano soddisfatte dal richiedente, prendano in considerazione le condizioni equivalenti già soddisfatte dal richiedente in un altro Stato membro. Questa disposizione non dovrebbe prescrivere che siano applicate le condizioni di rilascio dell’autorizzazione previste dal regime di autorizzazione di un altro Stato membro.
(62)
Nel caso in cui il numero di autorizzazioni disponibili per una determinata attività sia limitato per via della scarsità delle risorse naturali o delle capacità tecniche, è opportuno prevedere una procedura di selezione tra diversi candidati potenziali, al fine di sviluppare, tramite la libera concorrenza, la qualità e le condizioni di offerta di servizi a disposizione degli utenti. Tale procedura dovrebbe offrire garanzie di trasparenza e di imparzialità e l’autorizzazione così rilasciata non dovrebbe avere una durata eccessiva, non dovrebbe poter essere rinnovata automaticamente o conferire vantaggi al prestatore uscente. In particolare, la durata dell’autorizzazione concessa dovrebbe essere fissata in modo da non restringere o limitare la libera concorrenza al di là di quanto è necessario per garantire l’ammortamento degli investimenti e la remunerazione equa dei capitali investiti. La presente disposizione non dovrebbe ostare a che gli Stati membri limitino il numero di autorizzazioni per ragioni diverse dalla scarsità delle risorse naturali o delle capacità tecniche. Le autorizzazioni in questione dovrebbero comunque ottemperare alle altre disposizioni della presente direttiva relative ai regimi di autorizzazione.
(63)
Qualora non siano previsti regimi diversi, in mancanza di risposta entro un determinato termine, l’autorizzazione si dovrebbe considerare rilasciata. Per determinate attività possono tuttavia essere previsti regimi diversi se ciò è obiettivamente giustificato da motivi imperativi di interesse generale, ivi compresi interessi legittimi di terzi. Tali regimi potrebbero comprendere norme nazionali secondo cui, in mancanza di risposta da parte dell'autorità competente, la domanda si considera respinta; tale rifiuto è impugnabile di fronte alle giurisdizioni competenti.
(64)
Al fine della creazione di un vero mercato interno dei servizi è necessario sopprimere le restrizioni alla libertà di stabilimento e alla libera circolazione dei servizi ancora presenti nella legislazione di taluni Stati membri e incompatibili, rispettivamente, con gli articoli 43 e 49 del trattato. Le restrizioni da vietare incidono in modo particolare sul mercato interno dei servizi e dovrebbero essere al più presto eliminate in modo sistematico.
(65)
La libertà di stabilimento è basata, in particolare, sul principio della parità di trattamento che non soltanto comporta il divieto di ogni forma di discriminazione fondata sulla cittadinanza, ma anche qualsiasi forma di discriminazione indiretta basata su criteri diversi ma tali da portare di fatto allo stesso risultato. L’accesso ad un’attività di servizi o il suo esercizio in uno Stato membro, a titolo principale come a titolo secondario, non dovrebbero quindi essere subordinati a criteri quali il luogo di stabilimento, di residenza, di domicilio o di prestazione principale dell’attività. Tali criteri non dovrebbero contemplare tuttavia i requisiti secondo cui è obbligatoria la presenza di un prestatore o di un suo dipendente o rappresentante nell’esercizio della sua attività se ciò è giustificato da motivi imperativi di interesse pubblico. Uno Stato membro non dovrebbe inoltre limitare la capacità giuridica e la capacità processuale delle società costituite conformemente alla legislazione di un altro Stato membro sul cui territorio queste hanno lo stabilimento principale. Inoltre, uno Stato membro non dovrebbe poter prevedere forme di vantaggio per prestatori che abbiano un legame particolare con un contesto socioeconomico nazionale o locale, né limitare in funzione del luogo di stabilimento del prestatore la facoltà di quest’ultimo di acquisire, usare o alienare diritti e beni o di accedere alle diverse forme di credito e di alloggio, nella misura in cui queste facoltà sono utili all’accesso alla sua attività o all’esercizio effettivo della stessa.
(66)
L'accesso a, o l'esercizio di, un'attività di servizi sul territorio di uno Stato membro non dovrebbe essere soggetto ad una prova economica. Il divieto di richiedere una dimostrazione della capacità economica come condizione per la concessione di un’autorizzazione riguarda le prove economiche in quanto tali e non gli altri requisiti giustificati obiettivamente da motivi imperativi di interesse generale, come la tutela dell’ambiente urbano, la politica sociale e gli obiettivi in materia di sanità pubblica. Tale divieto dovrebbe lasciare impregiudicato l’esercizio delle competenze delle autorità preposte all’applicazione del diritto della concorrenza.
(67)
Per quanto concerne le assicurazioni o le garanzie finanziarie, il divieto di prevedere requisiti dovrebbe riguardare solo l’obbligo che le assicurazioni o le garanzie finanziarie prescritte provengano da un’istituzione finanziaria stabilita nello Stato membro in questione.
(68)
Per quanto concerne la precedente iscrizione in un registro, il divieto di imporre requisiti dovrebbe riguardare solo l’obbligo per il prestatore di essere stato iscritto per un determinato periodo in un registro dello Stato membro in questione prima dello stabilimento.
(69)
Al fine di coordinare la modernizzazione delle norme e regolamentazioni nazionali in modo coerente con le esigenze del mercato interno, è necessario valutare taluni requisiti nazionali non discriminatori che, per le loro caratteristiche proprie, potrebbero sensibilmente limitare, se non addirittura impedire, l’accesso a un’attività o il suo esercizio nell’ambito della libertà di stabilimento. Tale processo di valutazione dovrebbe essere limitato alla compatibilità di detti requisiti con i criteri già stabiliti dalla Corte di giustizia in materia di libertà di stabilimento. Esso non riguarda l’applicazione del diritto comunitario della concorrenza. Detti requisiti, qualora siano discriminatori o non giustificati obiettivamente da motivi imperativi di interesse generale o sproporzionati, devono essere soppressi o modificati. L’esito di tale valutazione sarà diverso a seconda della natura delle attività e dell’interesse generale considerati. In particolare, conformemente alla giurisprudenza della Corte di giustizia, tali requisiti potrebbero essere pienamente giustificati quando perseguono obiettivi di politica sociale.
(70)
Ai fini della presente direttiva e fatto salvo l’articolo 16 del trattato, possono essere considerati servizi d’interesse economico generale soltanto i servizi la cui fornitura costituisca adempimento di una specifica missione d’interesse pubblico affidata al prestatore dallo Stato membro interessato. Tale affidamento dovrebbe essere effettuato mediante uno o più atti, la cui forma è stabilita da ciascuno Stato membro, e precisare la natura di tale specifica missione.
(71)
La procedura di valutazione reciproca prevista dalla presente direttiva non dovrebbe pregiudicare la libertà degli Stati membri di stabilire nei rispettivi ordinamenti giuridici un elevato livello di tutela degli interessi generali, in particolare per quanto riguarda gli obiettivi di politica sociale. Inoltre, è necessario che il processo di valutazione reciproca tenga pienamente conto delle specificità dei servizi di interesse economico generale e delle funzioni particolari a essi assegnate. Tali specificità possono giustificare talune restrizioni alla libertà di stabilimento, soprattutto quando tali restrizioni mirino alla protezione della sanità pubblica e ad obiettivi di politica sociale e qualora soddisfino le condizioni di cui all’articolo 15, paragrafo 3, lettere a), b) e c). Ad esempio, per quanto riguarda l’obbligo di assumere una specifica forma giuridica al fine di prestare determinati servizi in campo sociale, la Corte di giustizia ha già riconosciuto che può essere giustificato imporre al prestatore il requisito di non avere scopo di lucro.
(72)
I servizi d’interesse economico generale sono correlati a compiti importanti relativi alla coesione sociale e territoriale. La realizzazione di tali compiti non dovrebbe essere ostacolata dal processo di valutazione previsto dalla presente direttiva. Tale processo non dovrebbe incidere sui requisiti necessari per la realizzazione dei compiti in questione mentre occorre al contempo esaminare la questione delle restrizioni ingiustificate alla libertà di stabilimento.
(73)
Fra i requisiti da prendere in esame figurano i regimi nazionali che, per motivi diversi da quelli relativi alle qualifiche professionali, riservano a prestatori particolari l’accesso a talune attività. Tali requisiti comprendono gli obblighi che impongono al prestatore di avere un determinato status giuridico, in particolare di essere una persona giuridica, una società di persone, un’organizzazione senza scopo di lucro o una società di proprietà di sole persone fisiche, e gli obblighi in materia di partecipazione azionaria in una società, in particolare l’obbligo di disporre di un capitale minimo per determinate attività di servizi oppure di avere una particolare qualifica per detenere capitale in determinate società o per gestirle. La valutazione della compatibilità delle tariffe obbligatorie minime e/o massime con la libertà di stabilimento riguarda soltanto le tariffe specificamente imposte dalle autorità competenti per la prestazione di determinati servizi e non, ad esempio, le norme generali in materia di determinazione dei prezzi, ad esempio per la locazione di immobili.
(74)
Il processo di valutazione reciproca implica che nel periodo di recepimento gli Stati membri debbano procedere ad un esame («screening») della loro legislazione per determinare l’eventuale presenza dei summenzionati requisiti nel loro ordinamento giuridico e, prima dello scadere del periodo di recepimento, debbano elaborare una relazione sui risultati di tale esame. Ogni relazione sarà trasmessa a tutti gli altri Stati membri e a tutte le parti interessate. Gli Stati membri disporranno allora di sei mesi per trasmettere le loro osservazioni in materia. Entro l'anno successivo alla data di recepimento della presente direttiva, la Commissione elaborerà una relazione di sintesi corredandola, se del caso, di proposte riguardanti ulteriori iniziative. Se necessario, la Commissione assisterà gli Stati membri nella definizione di una metodologia comune, con la loro collaborazione.
(75)
Il fatto che la presente direttiva specifichi un certo numero di requisiti che gli Stati membri devono sopprimere o valutare nel corso del periodo di recepimento lascia impregiudicate le procedure di infrazione che possono essere avviate nei confronti di uno Stato membro che ha mancato di ottemperare agli obblighi derivanti dagli articoli 43 o 49 del trattato.
(76)
La presente direttiva non riguarda l’applicazione degli articoli 28, 29 e 30 del trattato relativi alla libera circolazione delle merci. Le restrizioni vietate in forza della disposizione sulla libera prestazione di servizi riguardano i requisiti applicabili all’accesso alle attività di servizi o al loro esercizio e non quelli applicabili alle merci in quanto tali.
(77)
Quando un operatore si sposta in un altro Stato membro per esercitarvi un’attività di servizi occorre distinguere le situazioni che rientrano nella libertà di stabilimento da quelle coperte, a motivo del carattere temporaneo dell’attività considerata, dalla libera circolazione dei servizi. Per quanto concerne la distinzione tra la libertà di stabilimento e la libera circolazione dei servizi, secondo la giurisprudenza della Corte di giustizia l’elemento chiave è lo stabilimento o meno dell’operatore nello Stato membro in cui presta il servizio in questione. Se l'operatore è stabilito nello Stato membro in cui presta i suoi servizi, rientra nel campo di applicazione della libertà di stabilimento. Se invece non è stabilito nello Stato membro in cui viene fornito il servizio, le sue attività sono oggetto della libera circolazione dei servizi. Secondo la giurisprudenza costante della Corte di giustizia, occorre valutare il carattere temporaneo delle attività considerate non solo in funzione della durata della prestazione, ma anche in funzione della sua regolarità, periodicità o continuità. Il carattere temporaneo della prestazione non dovrebbe in ogni caso escludere che il prestatore possa dotarsi, nello Stato membro in cui è fornito il servizio, di una determinata infrastruttura, come un ufficio o uno studio, nella misura in cui tale infrastruttura è necessaria per l’esecuzione della prestazione in questione.
(78)
Al fine di garantire la realizzazione efficace della libera circolazione dei servizi e di garantire ai destinatari e ai prestatori la possibilità di beneficiare e di fornire servizi nell’insieme della Comunità senza l’ostacolo delle frontiere, è opportuno chiarire in che misura possono essere imposti gli obblighi previsti dalla legislazione dello Stato membro in cui viene prestato il servizio. È necessario prevedere che la disposizione sulla libera prestazione di servizi non impedisce allo Stato membro nel quale viene prestato il servizio di applicare, in conformità dei principi di cui all’articolo 16, paragrafo 1, lettere da a) a c), i propri requisiti specifici per motivi di ordine pubblico o di pubblica sicurezza o per la tutela della salute pubblica o dell’ambiente.
(79)
La Corte di giustizia ha costantemente ritenuto che uno Stato membro conserva il diritto di adottare misure atte ad impedire ai prestatori di trarre profitto abusivamente dai principi del mercato interno. Gli abusi commessi da un prestatore dovrebbero essere stabiliti caso per caso.
(80)
È necessario provvedere affinché i prestatori possano prendere con sé attrezzature che sono parte integrante della prestazione del loro servizio allorché si spostano per prestare servizi in un altro Stato membro. In particolare, è importante evitare le fattispecie in cui sarebbe impossibile prestare il servizio in quanto manca l’attrezzatura, le situazioni in cui i prestatori sostengono costi aggiuntivi, ad esempio perché affittano o acquistano attrezzature diverse rispetto a quelle che utilizzano abitualmente ovvero perché debbono modificare significativamente, rispetto alle loro abitudini, il modo in cui svolgono la loro attività.
(81)
La nozione di attrezzatura non si riferisce ad oggetti materiali che sono forniti dal prestatore al cliente o che diventano parte integrante di un oggetto materiale in esito all’attività di servizi, come i materiali edilizi o i pezzi di ricambio, o che sono consumati o abbandonati in loco nel corso delle prestazioni di servizi, come i carburanti, gli esplosivi, i fuochi d’artificio, i pesticidi, i veleni o i medicinali.
(82)
Le disposizioni della presente direttiva non dovrebbero pregiudicare l'applicazione da parte di uno Stato membro di norme in materia di condizioni di occupazione. Le norme derivanti da disposizioni legislative, regolamentari o amministrative dovrebbero, conformemente al trattato, essere giustificate da ragioni attinenti alla tutela dei lavoratori, non discriminatorie, necessarie e proporzionate, secondo l'interpretazione della Corte di giustizia, nonché conformi ad altre normative comunitarie pertinenti.
(83)
Occorre prevedere che si possa derogare alla disposizione sulla libera prestazione di servizi soltanto nei settori oggetto di deroghe. Tali deroghe sono necessarie per tener conto del grado di integrazione del mercato interno o di talune norme comunitarie relative ai servizi che prevedono che un prestatore sia soggetto ad una legislazione diversa da quella dello Stato membro di stabilimento. Inoltre, a titolo eccezionale, dovrebbero altresì essere prese misure nei confronti di un prestatore in taluni casi specifici e a determinate condizioni sostanziali e procedurali rigorose. Inoltre, le restrizioni alla libera circolazione dei servizi dovrebbero essere consentite, in via eccezionale, soltanto se conformi ai diritti fondamentali che, fanno parte integrante dei principi generali di diritto sanciti nell’ordinamento giuridico della Comunità.
(84)
La deroga alla disposizione sulla libera prestazione di servizi relativa ai servizi postali dovrebbe applicarsi sia alle attività riservate al prestatore del servizio universale che ad altri servizi postali.
(85)
La deroga alla disposizione sulla libera prestazione di servizi relativa al recupero giudiziario dei crediti e il riferimento ad un eventuale futuro strumento di armonizzazione riguardano soltanto l’accesso ad attività che consistono, in particolare, nel promuovere dinanzi ad un giudice azioni connesse al recupero di crediti, nonché il loro esercizio.
(86)
La presente direttiva non concerne le condizioni di lavoro e di occupazione che, in conformità della direttiva 96/71/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 16 dicembre 1996 relativa al distacco dei lavoratori nell'ambito di una prestazione di servizi (19), si applicano ai lavoratori distaccati per prestare un servizio nel territorio di un altro Stato membro. In tali casi, la direttiva 96/71/CE prevede che i prestatori debbano conformarsi alle condizioni di lavoro e di occupazione applicabili, in alcuni settori elencati, nello Stato membro in cui viene prestato il servizio. Tali condizioni sono: periodi massimi di lavoro e periodi minimi di riposo, durata minima delle ferie annuali retribuite, tariffe minime salariali, comprese le tariffe per lavoro straordinario, condizioni di cessione temporanea dei lavoratori, in particolare la tutela dei lavoratori ceduti da imprese di lavoro interinale, salute, sicurezza e igiene sul lavoro, provvedimenti di tutela riguardo alle condizioni di lavoro e di occupazione di gestanti, puerpere, bambini e giovani, parità di trattamento tra uomo e donna nonché altre disposizioni in materia di non discriminazione. Ciò riguarda non solo le condizioni di lavoro e occupazione stabilite per legge, ma anche quelle stabilite in contratti collettivi o sentenze arbitrali, che siano ufficialmente dichiarati o siano di fatto universalmente applicabili ai sensi della direttiva 96/71/CE. La presente direttiva, inoltre, non dovrebbe impedire agli Stati membri di applicare condizioni di lavoro e di occupazione a materie diverse da quelle elencate nell’articolo 3, paragrafo 1, della direttiva 96/71/CE per motivi di ordine pubblico.
(87)
La presente direttiva non riguarda inoltre le condizioni di lavoro e di occupazione qualora il lavoratore che presta un servizio transfrontaliero sia assunto nello Stato membro in cui è fornita la prestazione. La presente direttiva non dovrebbe incidere neppure sul diritto degli Stati membri in cui viene prestato il servizio di determinare l’esistenza di un rapporto di lavoro e la distinzione tra lavoratori autonomi e lavoratori subordinati, compresi i «falsi lavoratori autonomi». A tale proposito, la caratteristica essenziale di un rapporto di lavoro ai sensi dell’articolo 39 del trattato dovrebbe essere il fatto che per un determinato periodo di tempo una persona fornisce servizi per conto e sotto la direzione di un’altra persona in cambio di una remunerazione; qualsiasi attività che una persona svolge al di fuori di un rapporto subordinato deve essere classificata come attività svolta a titolo autonomo ai sensi degli articoli 43 e 49 del trattato.
(88)
La disposizione sulla libera prestazione di servizi non dovrebbe applicarsi nei casi in cui, in conformità del diritto comunitario, un’attività sia riservata in uno Stato membro ad una professione specifica, ad esempio qualora sia previsto l’esercizio esclusivo della consulenza giuridica da parte degli avvocati.
(89)
La deroga alla disposizione sulla libera prestazione di servizi per quanto riguarda questioni inerenti all’immatricolazione di veicoli presi in leasing in uno Stato membro diverso da quello in cui vengono utilizzati risulta dalla giurisprudenza della Corte di giustizia, la quale ha riconosciuto che uno Stato membro possa assoggettare a tale obbligo, a condizioni commisurate, i veicoli utilizzati sul suo territorio. Tale esclusione non riguarda il noleggio a titolo occasionale o temporaneo.
(90)
Le relazioni contrattuali tra il prestatore e il cliente nonché tra il datore di lavoro e il dipendente non sono soggette alla presente direttiva. La legge applicabile alle obbligazioni contrattuali ed extracontrattuali del prestatore è determinata dalle norme di diritto internazionale privato.
(91)
Occorre lasciare agli Stati membri la possibilità di assumere nei confronti di un prestatore stabilito in un altro Stato membro, in via eccezionale, misure che derogano alla disposizione sulla libera prestazione di servizi per motivi attinenti alla sicurezza dei servizi. Tuttavia tale possibilità dovrebbe essere utilizzata solo in assenza di un’armonizzazione comunitaria.
(92)
Le restrizioni alla libera circolazione dei servizi contrarie alla presente direttiva possono scaturire non solo da misure assunte nei confronti dei prestatori, ma anche dai numerosi ostacoli alla fruizione di servizi da parte dei destinatari e in particolare da parte dei consumatori. La presente direttiva cita, a titolo di esempio, determinati tipi di restrizioni applicate ad un destinatario che desidera fruire di un servizio fornito da un prestatore stabilito in un altro Stato membro. Vi figurano altresì le fattispecie in cui i destinatari di un servizio sottostanno all’obbligo di ottenere un’autorizzazione dalle proprie autorità competenti o di presentare una dichiarazione presso di esse per poter fruire di un servizio di un prestatore stabilito in un altro Stato membro. Ciò non riguarda i regimi generali di autorizzazione che si applicano anche alla fruizione di un servizio fornito da un prestatore stabilito nello stesso Stato membro.
(93)
La nozione di aiuti finanziari previsti per la fruizione di un particolare servizio non dovrebbe applicarsi né ai regimi di aiuti concessi dagli Stati membri, in particolare nel settore sociale o nel settore culturale, che sono contemplati da norme comunitarie in materia di concorrenza, né all’assistenza finanziaria generale non connessa alla fruizione di un particolare servizio, ad esempio le borse di studio o i prestiti a studenti.
(94)
Conformemente alle disposizioni del trattato in materia di libera circolazione dei servizi, le discriminazioni fondate sulla cittadinanza o sulla residenza, a livello nazionale o locale, del destinatario sono vietate. Tali discriminazioni potrebbero assumere la forma di un obbligo, imposto soltanto ai cittadini di un altro Stato membro, di fornire documenti originali, copie autenticate, un certificato di cittadinanza o traduzioni ufficiali di documenti per poter fruire di un servizio o di condizioni o tariffe più vantaggiose. Tuttavia, il divieto di applicare requisiti discriminatori non dovrebbe ostare a che possano essere riservati a taluni destinatari determinati vantaggi, soprattutto tariffari, se ciò avviene in base a criteri oggettivi e legittimi.
(95)
Il principio di non discriminazione nel mercato interno implica che l’accesso di un destinatario, in particolare di un consumatore, a un servizio offerto al pubblico non possa essere negato o reso più difficile in base al criterio della nazionalità o del luogo di residenza del destinatario contenuto nelle condizioni generali a disposizione del pubblico. Ciò non impedisce di prevedere, in queste condizioni generali, tariffe e condizioni variabili per la prestazione di un servizio se direttamente giustificate da fattori oggettivi che possono variare da paese a paese, quali i costi supplementari derivanti dalla distanza, le caratteristiche tecniche della prestazione, le diverse condizioni del mercato, come una domanda maggiore o minore influenzata dalla stagionalità, i periodi di ferie diversi negli Stati membri e i prezzi diversi della concorrenza, o i rischi aggiuntivi in relazione a normative diverse da quelle dello Stato membro di stabilimento. Ciò non implica neanche che la mancata prestazione di un servizio ad un consumatore perché non si detengono i diritti di proprietà intellettuale richiesti in un particolare territorio costituisca una discriminazione illegittima.
(96)
Tra i mezzi con i quali il prestatore può rendere facilmente accessibili al destinatario le informazioni che è tenuto a fornire è opportuno prevedere la comunicazione del suo indirizzo di posta elettronica, compreso il suo sito web. Inoltre, le informazioni che il prestatore ha l'obbligo di rendere disponibili nella documentazione con cui illustra in modo dettagliato i suoi servizi non dovrebbero consistere in comunicazioni commerciali di carattere generale come la pubblicità, ma piuttosto in una descrizione dettagliata dei servizi proposti, anche tramite documenti presentati su un sito web.
(97)
Occorre prevedere nella presente direttiva delle norme relative all'alta qualità dei servizi, che soddisfino in particolare requisiti di informazione e trasparenza. Tali norme dovrebbero applicarsi sia nel caso di prestazioni di servizi transfrontalieri tra Stati membri, sia nel caso di servizi offerti da un prestatore all'interno dello Stato membro in cui egli è stabilito senza imporre inutili oneri alle piccole e medie imprese. Esse non dovrebbero impedire in nessun caso agli Stati membri di applicare, conformemente alla presente direttiva e ad altre norme comunitarie, requisiti di qualità supplementari o diversi.
(98)
Gli operatori che prestano servizi che presentano un rischio diretto e particolare per la salute o la sicurezza o un rischio finanziario per il destinatario o terzi dovrebbero in linea di principio essere coperti da un’adeguata assicurazione di responsabilità professionale o da un’altra forma di garanzia equivalente o comparabile; ciò implica, in particolare, che di norma tale operatore dovrebbe avere un’adeguata copertura assicurativa per i servizi che fornisce in uno o più Stati membri diversi dallo Stato membro di stabilimento.
(99)
L’assicurazione o garanzia dovrebbe essere adeguata alla natura e alla portata del rischio. I prestatori dovrebbero disporre pertanto di una copertura transfrontaliera solo se effettivamente prestano servizi in altri Stati membri. Gli Stati membri non dovrebbero stabilire norme più particolareggiate in materia di copertura assicurativa e fissare ad esempio soglie minime per il capitale assicurato o limiti per le esclusioni dalla copertura assicurativa. I prestatori e le imprese di assicurazione dovrebbero mantenersi flessibili in modo da negoziare polizze assicurative mirate in funzione della natura e della portata esatte del rischio. Inoltre, non è necessario stabilire per legge l’obbligo di contrarre un’assicurazione adeguata. Dovrebbe essere sufficiente che l’obbligo di assicurazione faccia parte delle regole deontologiche stabilite dagli ordini o organismi professionali. Infine, le imprese di assicurazione non dovrebbero essere sottoposte all’obbligo di fornire una copertura assicurativa.
(100)
Occorre sopprimere i divieti totali in materia di comunicazioni commerciali per le professioni regolamentate, revocando non i divieti relativi al contenuto di una comunicazione commerciale bensì quei divieti che, in generale e per una determinata professione, proibiscono una o più forme di comunicazione commerciale, ad esempio il divieto assoluto di pubblicità in un determinato o in determinati mezzi di comunicazione. Per quanto riguarda il contenuto e le modalità delle comunicazioni commerciali, occorre incoraggiare gli operatori del settore ad elaborare, nel rispetto del diritto comunitario, codici di condotta a livello comunitario.
(101)
È necessario ed è nell’interesse dei destinatari, in particolare dei consumatori, assicurare che i prestatori abbiano la possibilità di fornire servizi multidisciplinari e che le restrizioni a questo riguardo siano limitate a quanto necessario per assicurare l’imparzialità nonché l’indipendenza e l’integrità delle professioni regolamentate. Ciò lascia impregiudicati le restrizioni o i divieti relativi all’esercizio di particolari attività intesi ad assicurare l’indipendenza nei casi in cui uno Stato membro affida ad un prestatore un particolare compito, segnatamente nel settore dello sviluppo urbano e non dovrebbe incidere sull'applicazione delle norme in materia di concorrenza.
(102)
Al fine di migliorare la trasparenza e di favorire valutazioni fondate su criteri comparabili per quanto riguarda la qualità dei servizi offerti e forniti ai destinatari, è importante che le informazioni sul significato dei marchi di qualità e di altri segni distintivi relativi a tali servizi siano facilmente accessibili. L’obbligo di trasparenza riveste particolare importanza in settori quali il turismo, in particolare il settore alberghiero, per i quali il ricorso a sistemi di classificazione è generalizzato. Inoltre, occorre analizzare in che misura la normalizzazione europea può contribuire a favorire la compatibilità e la qualità dei servizi. Le norme europee sono elaborate dagli organismi europei di normalizzazione, ossia il Comitato europeo di normazione (CEN), il Comitato europeo di normalizzazione elettronica (CENELEC) e l’Istituto europeo per le norme di telecomunicazione (ETSI). Se necessario, la Commissione può, conformemente alle procedure previste dalla direttiva 98/34/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 22 giugno 1998, che prevede una procedura d’informazione nel settore delle norme e delle regolamentazioni tecniche e delle regole relative ai servizi della società dell’informazione (20), affidare un mandato per l’elaborazione di specifiche norme europee.
(103)
Per risolvere potenziali problemi di esecuzione delle decisioni giudiziarie, è opportuno prevedere che gli Stati membri riconoscano garanzie equivalenti costituite presso istituzioni o organismi quali banche, assicuratori o altri prestatori di servizi finanziari stabiliti in un altro Stato membro.
(104)
Lo sviluppo di una rete di autorità degli Stati membri preposte alla tutela dei consumatori, oggetto del regolamento (CE) n. 2006/2004, è complementare alla cooperazione prevista nella presente direttiva. L’applicazione della legislazione in materia di tutela dei consumatori alle situazioni transfrontaliere, in particolare in relazione alle nuove pratiche di marketing e di vendita, come pure la necessità di eliminare alcuni ostacoli specifici alla cooperazione in questo settore, richiedono un maggior grado di cooperazione fra Stati membri. In questo settore occorre in particolare provvedere affinché gli Stati membri impongano agli operatori di cessare sul loro territorio le pratiche illegali a scapito dei consumatori di un altro Stato membro.
(105)
La cooperazione amministrativa è essenziale ai fini del corretto funzionamento del mercato interno dei servizi. La mancanza di cooperazione tra gli Stati membri comporta la proliferazione delle norme applicabili ai prestatori o la duplicazione dei controlli sulle attività transfrontaliere e può essere sfruttata da operatori disonesti per evitare le verifiche o eludere le norme nazionali applicabili ai servizi. È dunque essenziale prevedere in capo agli Stati membri obblighi chiari e giuridicamente vincolanti di effettiva cooperazione.
(106)
Ai fini del capo relativo alla cooperazione amministrativa, con il termine «controllo» si dovrebbe fare riferimento ad attività quali il controllo e l’accertamento dei fatti, la soluzione di problemi, l’esecuzione e l’irrogazione di sanzioni e le successive attività di follow-up.
(107)
In circostanze normali la mutua assistenza dovrebbe essere attuata direttamente tra le autorità competenti. I punti di contatto designati dagli Stati membri dovrebbero essere chiamati a facilitare tale processo solo se insorgono difficoltà, ad esempio se occorre assistenza per individuare l’autorità competente.
(108)
Taluni obblighi di mutua assistenza dovrebbero applicarsi a tutte le questioni contemplate dalla presente direttiva, comprese quelle relative ai casi in cui un prestatore si stabilisce in un altro Stato membro. Altri obblighi di mutua assistenza dovrebbero applicarsi soltanto nei casi di prestazione di servizi transfrontalieri nei quali si applica la disposizione sulla libera prestazione di servizi. Un’ulteriore serie di obblighi dovrebbe applicarsi in tutti i casi di prestazione di servizi transfrontalieri, compresi i settori non coperti dalla disposizione sulla libera prestazione di servizi. La prestazione di servizi transfrontalieri dovrebbe comprendere i casi di servizi prestati a distanza e quelli in cui il destinatario si reca nello Stato membro di stabilimento del prestatore per fruire degli stessi.
(109)
Nel caso dello spostamento del prestatore in uno Stato membro diverso dallo Stato membro di stabilimento, è opportuno prevedere tra questi due Stati membri un’assistenza reciproca che consenta al primo di procedere a verifiche, ispezioni e indagini su richiesta dello Stato membro di stabilimento o di effettuare di propria iniziativa tali verifiche se si tratta esclusivamente di constatazioni fattuali.
(110)
Non dovrebbe essere possibile agli Stati membri aggirare le norme stabilite nella presente direttiva, compresa la disposizione sulla libera prestazione di servizi, effettuando controlli, ispezioni o indagini che siano discriminatorie o sproporzionate.
(111)
Le disposizioni della presente direttiva riguardanti lo scambio di informazioni sull’onorabilità dei prestatori dovrebbero lasciare impregiudicate le iniziative nel settore della cooperazione giudiziaria e di polizia in materia penale, in particolare in materia di scambio di informazioni tra autorità degli Stati membri preposte all’applicazione della legge e di casellari giudiziari.
(112)
La cooperazione tra Stati membri richiede un sistema elettronico di informazione che funzioni correttamente per consentire alle autorità competenti di individuare agevolmente i loro interlocutori negli altri Stati membri e comunicare in modo efficiente.
(113)
Occorre disporre che gli Stati membri, in collaborazione con la Commissione, incoraggino le parti interessate ad elaborare codici di condotta a livello comunitario finalizzati, in particolare, a promuovere la qualità dei servizi e tenendo conto delle caratteristiche specifiche di ciascuna professione. I codici di condotta devono rispettare il diritto comunitario e in particolare il diritto della concorrenza. Essi non dovrebbero essere incompatibili con le norme di deontologia professionale giuridicamente vincolanti negli Stati membri.
(114)
Gli Stati membri dovrebbero incoraggiare l’elaborazione di codici di condotta a livello comunitario, specialmente da parte di ordini, organismi o associazioni professionali. Tali codici di condotta dovrebbero includere, a seconda della natura specifica di ogni professione, norme per le comunicazioni commerciali relative alle professioni regolamentate e norme deontologiche delle professioni regolamentate intese a garantire l’indipendenza, l’imparzialità e il segreto professionale. Dovrebbero inoltre essere inserite in tali codici di condotta le condizioni cui sono soggette le attività degli agenti immobiliari. Gli Stati membri dovrebbero adottare misure di accompagnamento per incoraggiare gli ordini, gli organismi e le associazioni professionali ad applicare a livello nazionale questi codici di condotta adottati a livello comunitario.
(115)
I codici di condotta a livello comunitario hanno lo scopo di fissare regole di condotta minime sono complementari ai requisiti di legge degli Stati membri. Essi non ostano, in conformità del diritto comunitario, a che gli Stati membri adottino con legge misure più rigorose, ovvero a che gli organismi o ordini professionali nazionali prevedano una maggiore tutela nei rispettivi codici nazionali di condotta.
(116)
Poiché l'obiettivo della presente direttiva, vale a dire la soppressione degli ostacoli alla libertà di stabilimento dei prestatori negli Stati membri e alla libera prestazione dei servizi fra Stati membri, non può essere realizzato in misura sufficiente dagli Stati membri e può dunque, a causa delle dimensioni dell’azione, essere realizzato meglio a livello comunitario, la Comunità può intervenire in base al principio di sussidiarietà sancito dall’articolo 5 del trattato. La presente direttiva si limita a quanto è necessario per conseguire tale obiettivo in ottemperanza al principio di proporzionalità enunciato nello stesso articolo.
(117)
Le misure necessarie per l’attuazione della presente direttiva sono adottate secondo la decisione 1999/468/CE del Consiglio del 28 giugno 1999 recante modalità per l’esercizio delle competenze di esecuzione conferite alla Commissione (21),
(118)
Conformemente al paragrafo 34 dell'accordo interistituzionale «Legiferare meglio» (22), gli Stati membri sono incoraggiati a redigere e rendere pubblici, nell'interesse proprio e della Comunità, prospetti indicanti, per quanto possibile, la concordanza tra la direttiva e i provvedimenti di recepimento,
HANNO ADOTTATO LA PRESENTE DIRETTIVA:
CAPO I
DISPOSIZIONI GENERALI
Articolo 1
Oggetto
1. La presente direttiva stabilisce le disposizioni generali che permettono di agevolare l’esercizio della libertà di stabilimento dei prestatori nonché la libera circolazione dei servizi, assicurando nel contempo un elevato livello di qualità dei servizi stessi.
2. La presente direttiva non riguarda la liberalizzazione dei servizi d’interesse economico generale riservati a enti pubblici o privati, né la privatizzazione di enti pubblici che forniscono servizi.
3. La presente direttiva non riguarda né l’abolizione di monopoli che forniscono servizi né gli aiuti concessi dagli Stati membri cui si applicano le regole comunitarie di concorrenza.
La presente direttiva lascia impregiudicata la libertà, per gli Stati membri, di definire, in conformità del diritto comunitario, quali essi ritengano essere servizi d’interesse economico generale, in che modo tali servizi debbano essere organizzati e finanziati, in conformità delle regole sugli aiuti concessi dagli Stati, e a quali obblighi specifici essi debbano essere soggetti.
4. La presente direttiva non pregiudica le misure adottate a livello comunitario o nazionale, in conformità del diritto comunitario, volte a tutelare o a promuovere la diversità culturale o linguistica o il pluralismo dei media.
5. La presente direttiva non incide sulla normativa degli Stati membri in materia di diritto penale. Tuttavia gli Stati membri non possono limitare la libertà di fornire servizi applicando disposizioni di diritto penale che disciplinano specificamente o influenzano l’accesso ad un’attività di servizi o l’esercizio della stessa, aggirando le norme stabilite nella presente direttiva.
6. La presente direttiva non pregiudica la legislazione del lavoro, segnatamente le disposizioni giuridiche o contrattuali che disciplinano le condizioni di occupazione, le condizioni di lavoro, compresa la salute e la sicurezza sul posto di lavoro, e il rapporto tra datori di lavoro e lavoratori, che gli Stati membri applicano in conformità del diritto nazionale che rispetta il diritto comunitario. Parimenti, la presente direttiva non incide sulla normativa degli Stati membri in materia di sicurezza sociale.
7. La presente direttiva non pregiudica l’esercizio dei diritti fondamentali quali riconosciuti dagli Stati membri e dal diritto comunitario, né il diritto di negoziare, concludere ed eseguire accordi collettivi e di intraprendere azioni sindacali in conformità del diritto e delle prassi nazionali che rispettano il diritto comunitario.
Articolo 2
Campo di applicazione
1. La presente direttiva si applica ai servizi forniti da prestatori stabiliti in uno Stato membro.
2. La presente direttiva non si applica alle attività seguenti:
a)
i servizi non economici d’interesse generale;
b)
i servizi finanziari quali l’attività bancaria, il credito, l’assicurazione e la riassicurazione, le pensioni professionali o individuali, i titoli, gli investimenti, i fondi, i servizi di pagamento e quelli di consulenza nel settore degli investimenti, compresi i servizi di cui all’allegato I della direttiva 2006/48/CE;
c)
i servizi e le reti di comunicazione elettronica nonché le risorse e i servizi associati in relazione alle materie disciplinate dalle direttive 2002/19/CE, 2002/20/CE, 2002/21/CE, 2002/22/CE e 2002/58/CE;
d)
i servizi nel settore dei trasporti, ivi compresi i servizi portuali, che rientrano nell’ambito di applicazione del titolo V del trattato CE;
e)
i servizi delle agenzie di lavoro interinale;
f)
i servizi sanitari, indipendentemente dal fatto che vengano prestati o meno nel quadro di una struttura sanitaria e a prescindere dalle loro modalità di organizzazione e di finanziamento sul piano nazionale e dalla loro natura pubblica o privata;
g)
i servizi audiovisivi, ivi compresi i servizi cinematografici, a prescindere dal modo di produzione, distribuzione e trasmissione, e i servizi radiofonici;
h)
le attività di azzardo che implicano una posta di valore pecuniario in giochi di fortuna, comprese le lotterie, i giochi d’azzardo nei casinò e le scommesse;
i)
le attività connesse con l’esercizio di pubblici poteri di cui all’articolo 45 del trattato;
j)
i servizi sociali riguardanti gli alloggi popolari, l’assistenza all'infanzia e il sostegno alle famiglie ed alle persone temporaneamente o permanentemente in stato di bisogno, forniti dallo Stato, da prestatori incaricati dallo Stato o da associazioni caritative riconosciute come tali dallo Stato;
k)
i servizi privati di sicurezza;
l)
i servizi forniti da notai e ufficiali giudiziari nominati con atto ufficiale della pubblica amministrazione.
3. La presente direttiva non si applica al settore fiscale.
Articolo 3
Relazione con le altre disposizioni del diritto comunitario
1. Se disposizioni della presente direttiva confliggono con disposizioni di altri atti comunitari che disciplinano aspetti specifici dell’accesso ad un’attività di servizi o del suo esercizio in settori specifici o per professioni specifiche, le disposizioni di questi altri atti comunitari prevalgono e si applicano a tali settori o professioni specifiche. Tra tali atti comunitari rientrano:
a)
la direttiva 96/71/CE;
b)
il regolamento (CEE) n. 1408/71;
c)
la direttiva 89/552/CEE del Consiglio del 3 ottobre 1989 relativa al coordinamento di determinate disposizioni legislative, regolamentari e amministrative degli Stati membri concernenti l'esercizio delle attività televisive (23);
d)
la direttiva 2005/36/CE.
2. La presente direttiva non riguarda le norme di diritto internazionale privato, in particolare quelle che disciplinano la legge applicabile alle obbligazioni contrattuali ed extracontrattuali, ivi comprese quelle che garantiscono che i consumatori beneficeranno della tutela riconosciuta loro dalla normativa sulla protezione dei consumatori vigente nel loro Stato membro.
3. Gli Stati membri applicano le disposizioni della presente direttiva nel rispetto delle norme del trattato che disciplinano il diritto di stabilimento e la libera circolazione dei servizi.
Articolo 4
Definizioni
Ai fini della presente direttiva si intende per:
1)
«servizio»: qualsiasi attività economica non salariata di cui all’articolo 50 del trattato fornita normalmente dietro retribuzione;
2)
«prestatore»: qualsiasi persona fisica, avente la cittadinanza di uno Stato membro, o qualsiasi persona giuridica di cui all’articolo 48 del trattato, stabilita in uno Stato membro, che offre o fornisce un servizio;
3)
«destinatario»: qualsiasi persona fisica che sia cittadino di uno Stato membro o che goda di diritti conferitile da atti comunitari o qualsiasi persona giuridica, di cui all’articolo 48 del trattato, stabilita in uno Stato membro che, a scopo professionale o per altri scopi, fruisce o intende fruire di un servizio;
4)
«Stato membro di stabilimento»: lo Stato membro nel cui territorio è stabilito il prestatore del servizio considerato;
5)
«stabilimento»: l’esercizio effettivo di un’attività economica di cui all’articolo 43 del trattato a tempo indeterminato da parte del prestatore, con un’infrastruttura stabile a partire dalla quale viene effettivamente svolta l’attività di prestazione di servizi;
6)
«regime di autorizzazione»: qualsiasi procedura che obbliga un prestatore o un destinatario a rivolgersi ad un’autorità competente allo scopo di ottenere una decisione formale o una decisione implicita relativa all’accesso ad un’attività di servizio o al suo esercizio;
7)
«requisito»: qualsiasi obbligo, divieto, condizione o limite stabilito dalle disposizioni legislative, regolamentari o amministrative degli Stati membri o derivante dalla giurisprudenza, dalle prassi amministrative, dalle regole degli organismi e ordini professionali o dalle regole collettive di associazioni o organizzazioni professionali adottate nell’esercizio della propria autonomia giuridica; le norme stabilite dai contratti collettivi negoziati dalle parti sociali non sono considerate di per sé come requisiti ai sensi della presente direttiva;
8)
«motivi imperativi d’interesse generale»: motivi riconosciuti come tali dalla giurisprudenza della Corte di giustizia, tra i quali: l’ordine pubblico, la sicurezza pubblica, l’incolumità pubblica, la sanità pubblica, il mantenimento dell’equilibrio finanziario del sistema di sicurezza sociale, la tutela dei consumatori, dei destinatari di servizi e dei lavoratori, l’equità delle transazioni commerciali, la lotta alla frode, la tutela dell’ambiente, incluso l’ambiente urbano, la salute degli animali, la proprietà intellettuale, la conservazione del patrimonio nazionale storico ed artistico, gli obiettivi di politica sociale e di politica culturale;
9)
«autorità competente»: qualsiasi organo o qualsiasi istituzione responsabile, in uno Stato membro, del controllo o della disciplina delle attività di servizi, in particolare le autorità amministrative, ivi compresi gli organi giurisdizionali che agiscono in tale veste, gli ordini professionali e le associazioni o organismi professionali che, nell’ambito della propria autonomia giuridica, disciplinano collettivamente l’accesso alle attività di servizi o il loro esercizio;
10)
«Stato membro nel quale è prestato il servizio»: lo Stato membro in cui il servizio è fornito da un prestatore stabilito in un altro Stato membro;
11)
«professione regolamentata»: un’attività professionale o un insieme di attività professionali ai sensi dell’articolo 3, paragrafo 1, lettera a), della direttiva 2005/36/CE;
12)
«comunicazione commerciale»: qualsiasi forma di comunicazione destinata a promuovere, direttamente o indirettamente, beni, servizi, o l’immagine di un’impresa, di un’organizzazione o di una persona che svolge un’attività commerciale, industriale o artigianale o che esercita una professione regolamentata. Non costituiscono, di per sé, comunicazioni commerciali le informazioni seguenti:
a)
le informazioni che permettono l’accesso diretto all’attività dell’impresa, dell’organizzazione o della persona, in particolare un nome di dominio o un indirizzo di posta elettronica,
b)
le comunicazioni relative ai beni, ai servizi o all’immagine dell’impresa, dell’organizzazione o della persona elaborate in modo indipendente, in particolare se fornite in assenza di un corrispettivo economico.
CAPO II
SEMPLIFICAZIONE AMMINISTRATIVA
Articolo 5
Semplificazione delle procedure
1. Gli Stati membri esaminano le procedure e le formalità relative all’accesso ad un’attività di servizi ed al suo esercizio. Laddove le procedure e formalità esaminate ai sensi del presente paragrafo non sono sufficientemente semplici, gli Stati membri le semplificano.
2. La Commissione può stabilire formulari armonizzati a livello comunitario conformemente alla procedura di cui all’articolo 40, paragrafo 2. Tali formulari sono equivalenti ai certificati, agli attestati e a tutti gli altri documenti richiesti ai prestatori.
3. Gli Stati membri che chiedono ad un prestatore o ad un destinatario di fornire un certificato, un attestato o qualsiasi altro documento comprovante il rispetto di un particolare requisito, accettano i documenti rilasciati da un altro Stato membro che abbiano finalità equivalenti o dai quali risulti che il requisito in questione è rispettato. Essi non impongono la presentazione di documenti rilasciati da un altro Stato membro sotto forma di originale, di copia conforme o di traduzione autenticata salvo i casi previsti da altre norme comunitarie o salvo le eccezioni giustificate da motivi imperativi d’interesse generale, fra cui l’ordine pubblico e la sicurezza.
Il primo comma non pregiudica il diritto degli Stati membri di richiedere traduzioni non autenticate di documenti in una delle loro lingue ufficiali.
4. Il paragrafo 3 non si applica ai documenti cui fanno riferimento l'articolo 7, paragrafo 2 e l’articolo 50 della direttiva 2005/36/CE, gli articoli 45, paragrafo 3, 46, 49 e 50 della direttiva 2004/18/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 31 marzo 2004 relativa al coordinamento delle procedure di aggiudicazione degli appalti pubblici di lavori, di forniture e di servizi (24), l’articolo 3, paragrafo 2 della direttiva 98/5/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 16 febbraio 1998 volta a facilitare l’esercizio permanente della professione di avvocato in uno Stato membro diverso da quello in cui è stata acquistata la qualifica (25), la direttiva 68/151/CEE del Consiglio del 9 marzo 1968, intesa a coordinare, per renderle equivalenti, le garanzie che sono richieste negli Stati membri alle società a monte dell'articolo 58, secondo comma, del trattato per proteggere gli interessi dei soci e dei terzi (26) e la undicesima direttiva 89/666/CEE del Consiglio del 21 dicembre 1989 relativa alla pubblicità delle succursali create in uno Stato membro da taluni tipi di società soggette al diritto di un altro Stato (27).
Articolo 6
Sportello unico
1. Gli Stati membri provvedono affinché i prestatori possano espletare le procedure e le formalità seguenti, mediante i punti di contatto denominati sportelli unici:
a)
tutte le procedure e le formalità necessarie per poter svolgere le sue attività di servizi, in particolare le dichiarazioni, notifiche o istanze necessarie ad ottenere l'autorizzazione delle autorità competenti, ivi comprese le domande di inserimento in registri, ruoli, banche dati, o di iscrizione ad organismi o ordini ovvero associazioni professionali;
b)
le domande di autorizzazione necessarie all’esercizio delle sue attività di servizi.
2. L’istituzione degli sportelli unici non pregiudica la ripartizione di funzioni e competenze tra le autorità all’interno dei sistemi nazionali.
Articolo 7
Diritto all’informazione
1. Gli Stati membri provvedono affinché per il tramite degli sportelli unici i prestatori e i destinatari possano agevolmente prendere conoscenza delle informazioni seguenti:
a)
i requisiti applicabili ai prestatori stabiliti sul territorio di uno Stato membro, in particolare quelli relativi alle procedure e alle formalità da espletare per accedere alle attività di servizi ed esercitarle;
b)
i dati necessari per entrare direttamente in contatto con le autorità competenti, compresi quelli delle autorità competenti in materia di esercizio delle attività di servizi;
c)
i mezzi e le condizioni di accesso alle banche dati e ai registri pubblici relativi ai prestatori ed ai servizi;
d)
i mezzi di ricorso esistenti in genere in caso di controversie tra le autorità competenti ed il prestatore o il destinatario, o tra un prestatore ed un destinatario, o tra prestatori;
e)
i dati di associazioni o organizzazioni diverse dalle autorità competenti presso le quali i prestatori o i destinatari possono ottenere assistenza pratica.
2. Gli Stati membri provvedono affinché i prestatori e i destinatari possano beneficiare, su richiesta, dell’assistenza delle autorità competenti, che consiste nel fornire informazioni sul modo in cui i requisiti di cui al paragrafo 1, lettera a), vengono generalmente interpretati ed applicati. Ove opportuno, tale assistenza include una semplice guida esplicativa. L’informazione è fornita in un linguaggio semplice e comprensibile.
3. Gli Stati membri provvedono affinché le informazioni e l’assistenza di cui ai paragrafi 1 e 2 siano fornite in modo chiaro e non ambiguo, siano facilmente accessibili a distanza e per via elettronica e siano aggiornate.
4. Gli Stati membri provvedono affinché gli sportelli unici e le autorità competenti rispondano con la massima sollecitudine alle domande di informazioni o alle richieste di assistenza di cui ai paragrafi 1 e 2 e, in caso di richiesta irregolare o infondata, ne informino senza indugio il richiedente.
5. Gli Stati membri e la Commissione adottano misure di accompagnamento volte ad incoraggiare gli sportelli unici a rendere accessibili le informazioni di cui al presente articolo in altre lingue comunitarie. Ciò non pregiudica la legislazione degli Stati membri in materia di impiego delle lingue.
6. L’obbligo, per le autorità competenti, di assistere i prestatori e i destinatari non impone a tali autorità di prestare consulenza legale in singoli casi ma riguarda soltanto un’informazione generale sul modo in cui i requisiti sono di norma interpretati e applicati.
Articolo 8
Procedure per via elettronica
1. Gli Stati membri provvedono affinché le procedure e le formalità relative all’accesso ad un'attività di servizio e al suo esercizio possano essere espletate con facilità, a distanza e per via elettronica, mediante lo sportello unico e le autorità competenti.
2. Il paragrafo 1 non riguarda i controlli del luogo in cui il servizio è prestato o delle attrezzature utilizzate dal prestatore, o l’esame fisico dell'idoneità o dell'integrità personale di quest’ultimo o del suo personale responsabile.
3. La Commissione adotta, secondo la procedura di cui all’articolo 40, paragrafo 2, le modalità d’applicazione del paragrafo 1 del presente articolo al fine di agevolare l’interoperabilità dei sistemi di informazione e l’uso di procedure per via elettronica fra Stati membri, tenendo conto di standard comuni stabiliti a livello comunitario.
CAPO III
LIBERTÀ DI STABILIMENTO DEI PRESTATORI
SEZIONE 1
Autorizzazioni
Articolo 9
Regimi di autorizzazione
1. Gli Stati membri possono subordinare l’accesso ad un’attività di servizio e il suo esercizio ad un regime di autorizzazione soltanto se sono soddisfatte le condizioni seguenti:
a)
il regime di autorizzazione non è discriminatorio nei confronti del prestatore;
b)
la necessità di un regime di autorizzazione è giustificata da un motivo imperativo di interesse generale;
c)
l’obiettivo perseguito non può essere conseguito tramite una misura meno restrittiva, in particolare in quanto un controllo a posteriori interverrebbe troppo tardi per avere reale efficacia.
2. Nella relazione prevista all’articolo 39, paragrafo 1, gli Stati membri indicano i propri regimi di autorizzazione e ne motivano la conformità al paragrafo 1 del presente articolo.
3. Le disposizioni della presente sezione non si applicano agli aspetti dei regimi di autorizzazione che sono disciplinati direttamente o indirettamente da altri strumenti comunitari.
Articolo 10
Condizioni di rilascio dell’autorizzazione
1. I regimi di autorizzazione devono basarsi su criteri che inquadrino l’esercizio del potere di valutazione da parte delle autorità competenti affinché tale potere non sia utilizzato in modo arbitrario.
2. I criteri di cui al paragrafo 1 devono essere:
a)
non discriminatori;
b)
giustificati da un motivo imperativo di interesse generale;
c)
commisurati all’obiettivo di interesse generale;
d)
chiari e inequivocabili;
e)
oggettivi;
f)
resi pubblici preventivamente;
g)
trasparenti e accessibili.
3. Le condizioni di rilascio dell’autorizzazione relativa ad un nuovo stabilimento non rappresentano un doppione di requisiti e controlli equivalenti o sostanzialmente comparabili, quanto a finalità, a quelli ai quali il prestatore è già assoggettato in un altro Stato membro o nello stesso Stato membro. I punti di contatto di cui all’articolo 28, paragrafo 2 e il prestatore assistono l’autorità competente fornendo le informazioni necessarie in merito a questi requisiti.
4. L’autorizzazione permette al prestatore di accedere all’attività di servizi o di esercitarla su tutto il territorio nazionale, anche mediante l’apertura di rappresentanze, succursali, filiali o uffici, tranne nei casi in cui la necessità di un’autorizzazione specifica o di una limitazione dell’autorizzazione ad una determinata parte del territorio per ogni stabilimento sia giustificata da un motivo imperativo di interesse generale.
5. L’autorizzazione è concessa non appena da un adeguato esame risulti che le condizioni stabilite per ottenere l’autorizzazione sono soddisfatte.
6. Salvo nel caso del rilascio di un'autorizzazione, qualsiasi decisione delle autorità competenti, ivi compreso il diniego o il ritiro di un’autorizzazione deve essere motivata, e poter essere oggetto di un ricorso dinanzi a un tribunale o ad un'altra istanza di appello.
7. Il presente articolo non mette in discussione la ripartizione di competenze, a livello locale o regionale, delle autorità degli Stati membri che concedono tale autorizzazione.
Articolo 11
Durata di validità dell’autorizzazione
1. L’autorizzazione rilasciata al prestatore non ha durata limitata, ad eccezione dei casi seguenti:
a)
l’autorizzazione prevede il rinnovo automatico o è esclusivamente soggetta al costante rispetto dei requisiti;
b)
il numero di autorizzazioni disponibili è limitato da un motivo imperativo di interesse generale;
o
c)
una durata limitata è giustificata da un motivo imperativo di interesse generale.
2. Il paragrafo 1 non riguarda il termine massimo entro il quale il prestatore deve effettivamente cominciare la sua attività dopo aver ricevuto l’autorizzazione.
3. Gli Stati membri assoggettano un prestatore all’obbligo di informare lo sportello unico competente di cui all’articolo 6 dei seguenti cambiamenti:
a)
l’apertura di filiali le cui attività rientrano nel campo di applicazione del regime di autorizzazione;
b)
i cambiamenti della sua situazione che comportino il venir meno del rispetto delle condizioni di autorizzazione.
4. Il presente articolo non pregiudica la facoltà degli Stati membri di revocare le autorizzazioni qualora non siano più rispettate le condizioni di autorizzazione.
Articolo 12
Selezione tra diversi candidati
1. Qualora il numero di autorizzazioni disponibili per una determinata attività sia limitato per via della scarsità delle risorse naturali o delle capacità tecniche utilizzabili, gli Stati membri applicano una procedura di selezione tra i candidati potenziali, che presenti garanzie di imparzialità e di trasparenza e preveda, in particolare, un’adeguata pubblicità dell’avvio della procedura e del suo svolgimento e completamento.
2. Nei casi di cui al paragrafo 1 l’autorizzazione è rilasciata per una durata limitata adeguata e non può prevedere la procedura di rinnovo automatico né accordare altri vantaggi al prestatore uscente o a persone che con tale prestatore abbiano particolari legami.
3. Fatti salvi il paragrafo 1 e gli articoli 9 e 10, gli Stati membri possono tener conto, nello stabilire le regole della procedura di selezione, di considerazioni di salute pubblica, di obiettivi di politica sociale, della salute e della sicurezza dei lavoratori dipendenti ed autonomi, della protezione dell’ambiente, della salvaguardia del patrimonio culturale e di altri motivi imperativi d’interesse generale conformi al diritto comunitario.
Articolo 13
Procedure di autorizzazione
1. Le procedure e le formalità di autorizzazione devono essere chiare, rese pubbliche preventivamente e tali da garantire ai richiedenti che la loro domanda sarà trattata con obiettività e imparzialità.
2. Le procedure e le formalità di autorizzazione non sono dissuasive e non complicano o ritardano indebitamente la prestazione del servizio. Esse devono essere facilmente accessibili e gli oneri che ne possono derivare per i richiedenti devono essere ragionevoli e commisurati ai costi delle procedure di autorizzazione e non essere superiori ai costi delle procedure.
3. Le procedure e le formalità di autorizzazione sono tali da garantire ai richiedenti che la loro domanda sia trattata con la massima sollecitudine e, in ogni modo, entro un termine di risposta ragionevole prestabilito e reso pubblico preventivamente. Il termine decorre solo dal momento in cui viene presentata tutta la documentazione. Qualora giustificato dalla complessità della questione il termine può essere prorogato una volta dall'autorità competente per un periodo limitato La proroga e la sua durata deve essere debitamente motivata e notificata al richiedente prima della scadenza del periodo iniziale.
4. In mancanza di risposta entro il termine stabilito o prorogato conformemente al paragrafo 3 l’autorizzazione si considera rilasciata. Può tuttavia essere previsto un regime diverso se giustificato da un motivo imperativo di interesse generale, incluso un interesse legittimo di terzi.
5. Ogni domanda di autorizzazione è oggetto di una ricevuta inviata con la massima sollecitudine. La ricevuta deve contenere le informazioni seguenti:
a)
il termine di cui al paragrafo 3;
b)
i mezzi di ricorso previsti;
c)
laddove applicabile, la menzione che, in mancanza di risposta entro il termine previsto, l’autorizzazione è considerata come concessa.
6. Qualora la domanda sia incompleta, i richiedenti sono informati quanto prima della necessità di presentare ulteriori documenti, nonché degli eventuali effetti sul termine di risposta di cui al paragrafo 3.
7. Qualora una domanda sia respinta in quanto non rispetta le procedure o le formalità necessarie, i richiedenti devono esserne informati il più presto possibile.
SEZIONE 2
Requisiti vietati o soggetti a valutazione
Articolo 14
Requisiti vietati
Gli Stati membri non subordinano l’accesso ad un’attività di servizi o il suo esercizio sul loro territorio al rispetto dei requisiti seguenti:
1)
requisiti discriminatori fondati direttamente o indirettamente sulla cittadinanza o, per quanto riguarda le società, sull’ubicazione della sede legale, in particolare:
a)
il requisito della cittadinanza per il prestatore, il suo personale, i detentori di capitale sociale o i membri degli organi di direzione e vigilanza;
b)
il requisito della residenza sul loro territorio per il prestatore, il suo personale, i detentori di capitale sociale o i membri degli organi di direzione e vigilanza;
2)
il divieto di avere stabilimenti in più di uno Stato membro o di essere iscritti nei registri o ruoli di organismi, ordini o associazioni professionali di diversi Stati membri;
3)
restrizioni della libertà, per il prestatore, di scegliere tra essere stabilito a titolo principale o secondario, in particolare l’obbligo per il prestatore, di avere lo stabilimento principale sul loro territorio o restrizioni alla libertà di scegliere tra essere stabilito in forma di rappresentanza, succursale o filiale;
4)
condizioni di reciprocità con lo Stato membro nel quale il prestatore ha già uno stabilimento, salvo quelle previste in atti comunitari riguardanti l’energia;
5)
l’applicazione caso per caso di una verifica di natura economica che subordina il rilascio dell’autorizzazione alla prova dell’esistenza di un bisogno economico o di una domanda di mercato, o alla valutazione degli effetti economici potenziali o effettivi dell’attività o alla valutazione dell’adeguatezza dell’attività rispetto agli obiettivi di programmazione economica stabiliti dall’autorità competente; tale divieto non concerne i requisiti di programmazione che non perseguono obiettivi economici, ma che sono dettati da motivi imperativi d’interesse generale;
6)
il coinvolgimento diretto o indiretto di operatori concorrenti, anche in seno agli organi consultivi, ai fini del rilascio di autorizzazioni o ai fini dell’adozione di altre decisioni delle autorità competenti, ad eccezione degli organismi o ordini e delle associazioni professionali o di altre organizzazioni che agiscono in qualità di autorità competente; tale divieto non riguarda la consultazione di organismi quali le camere di commercio o le parti sociali su questioni diverse dalle singole domande di autorizzazione né la consultazione del grande pubblico;
7)
l’obbligo di presentare, individualmente o con altri, una garanzia finanziaria o di sottoscrivere un’assicurazione presso un prestatore o presso un organismo stabilito sul territorio degli Stati membri in questione. Ciò non pregiudica la facoltà, per gli Stati membri, di esigere un'assicurazione o garanzie finanziarie in quanto tali come pure i requisiti relativi alla partecipazione a un fondo collettivo di indennizzo, ad esempio per i membri di organismi o ordini o di organizzazioni professionali;
8)
l’obbligo di essere già stato iscritto per un determinato periodo nei registri degli Stati membri in questione o di aver in precedenza esercitato l’attività sul loro territorio per un determinato periodo.
Articolo 15
Requisiti da valutare
1. Gli Stati membri verificano se il loro ordinamento giuridico prevede i requisiti di cui al paragrafo 2 e provvedono affinché tali requisiti siano conformi alle condizioni di cui al paragrafo 3. Gli Stati membri adattano le loro disposizioni legislative, regolamentari o amministrative per renderle conformi a tali condizioni.
2. Gli Stati membri verificano se il loro ordinamento giuridico subordina l’accesso a un’attività di servizi o il suo esercizio al rispetto dei requisiti non discriminatori seguenti:
a)
restrizioni quantitative o territoriali sotto forma, in particolare, di restrizioni fissate in funzione della popolazione o di una distanza geografica minima tra prestatori;
b)
requisiti che impongono al prestatore di avere un determinato statuto giuridico;
c)
obblighi relativi alla detenzione del capitale di una società;
d)
requisiti diversi da quelli relativi alle questioni disciplinate dalla direttiva 2005/36/CE o da quelli previsti in altre norme comunitarie, che riservano l’accesso alle attività di servizi in questione a prestatori particolari a motivo della natura specifica dell’attività;
e)
il divieto di disporre di più stabilimenti sullo stesso territorio nazionale;
f)
requisiti che stabiliscono un numero minimo di dipendenti;
g)
tariffe obbligatorie minime e/o massime che il prestatore deve rispettare;
h)
l’obbligo per il prestatore di fornire, insieme al suo servizio, altri servizi specifici.
3. Gli Stati membri verificano che i requisiti di cui al paragrafo 2 soddisfino le condizioni seguenti:
a)
non discriminazione: i requisiti non devono essere direttamente o indirettamente discriminatori in funzione della cittadinanza o, per quanto riguarda le società, dell’ubicazione della sede legale;
b)
necessità: i requisiti sono giustificati da un motivo imperativo di interesse generale;
c)
proporzionalità: i requisiti devono essere tali da garantire la realizzazione dell’obiettivo perseguito; essi non devono andare al di là di quanto è necessario per raggiungere tale obiettivo; inoltre non deve essere possibile sostituire questi requisiti con altre misure meno restrittive che permettono di conseguire lo stesso risultato.
4. I paragrafi 1, 2 e 3 si applicano alla legislazione riguardante i servizi d’interesse economico generale solo in quanto la loro applicazione non osti all'adempimento, in linea di diritto o di fatto, della specifica missione loro affidata.
5. Nella relazione di valutazione reciproca di cui all’articolo 39, paragrafo 1, gli Stati membri precisano quanto segue:
a)
i requisiti che intendono mantenere e le ragioni per le quali ritengono che tali requisiti siano conformi alle condizioni di cui al paragrafo 3;
b)
i requisiti che sono stati soppressi o attenuati.
6. A decorrere dal 28 dicembre 2006 gli Stati membri possono introdurre nuovi requisiti quali quelli indicati al paragrafo 2 soltanto quando essi sono conformi alle condizioni di cui al paragrafo 3.
7. Gli Stati membri notificano alla Commissione, in fase di progetto, le nuove disposizioni legislative, regolamentari e amministrative che prevedono i requisiti di cui al paragrafo 6, specificandone le motivazioni. La Commissione comunica tali disposizioni agli altri Stati membri. La notifica non osta a che gli Stati membri adottino le disposizioni in questione.
Entro un termine di tre mesi a decorrere dalla notifica, la Commissione esamina la compatibilità di queste nuove disposizioni con il diritto comunitario e adotta, all’occorrenza, una decisione per chiedere allo Stato membro interessato di astenersi dall’adottarle o di sopprimerle.
Con la notifica di un progetto di disposizione di diritto interno ai sensi della direttiva 98/34/CE si soddisfa al tempo stesso l'obbligo di notifica previsto dalla presente direttiva.
CAPO IV
LIBERA CIRCOLAZIONE DEI SERVIZI
SEZIONE 1
Libera prestazione di servizi e deroghe relative
Articolo 16
Libera prestazione di servizi
1. Gli Stati membri rispettano il diritto dei prestatori di fornire un servizio in uno Stato membro diverso da quello in cui sono stabiliti.
Lo Stato membro in cui il servizio viene prestato assicura il libero accesso a un’attività di servizi e il libero esercizio della medesima sul proprio territorio.
Gli Stati membri non possono subordinare l’accesso a un’attività di servizi o l’esercizio della medesima sul proprio territorio a requisiti che non rispettino i seguenti principi:
a)
non discriminazione: i requisiti non possono essere direttamente o indirettamente discriminatori sulla base della nazionalità o, nel caso di persone giuridiche, della sede,
b)
necessità: i requisiti devono essere giustificati da ragioni di ordine pubblico, di pubblica sicurezza, di sanità pubblica o di tutela dell’ambiente,
c)
proporzionalità: i requisiti sono tali da garantire il raggiungimento dell’obiettivo perseguito e non vanno al di là di quanto è necessario per raggiungere tale obiettivo.
2. Gli Stati membri non possono restringere la libera circolazione dei servizi forniti da un prestatore stabilito in un altro Stato membro, in particolare, imponendo i requisiti seguenti:
a)
l’obbligo per il prestatore di essere stabilito sul loro territorio;
b)
l’obbligo per il prestatore di ottenere un’autorizzazione dalle autorità competenti, compresa l’iscrizione in un registro o a un ordine professionale sul loro territorio, salvo i casi previsti dalla presente direttiva o da altri strumenti di diritto comunitario;
c)
il divieto imposto al prestatore di dotarsi sul loro territorio di una determinata forma o tipo di infrastruttura, inclusi uffici o uno studio, necessaria all’esecuzione delle prestazioni in questione;
d)
l’applicazione di un regime contrattuale particolare tra il prestatore e il destinatario che impedisca o limiti la prestazione di servizi a titolo indipendente;
e)
l’obbligo per il prestatore di essere in possesso di un documento di identità specifico per l’esercizio di un’attività di servizi rilasciato dalle loro autorità competenti;
f)
i requisiti, a eccezione di quelli in materia di salute e di sicurezza sul posto di lavoro, relativi all’uso di attrezzature e di materiali che costituiscono parte integrante della prestazione del servizio;
g)
le restrizioni alla libera circolazione dei servizi di cui all’articolo 19.
3. Allo Stato membro in cui il prestatore si reca non può essere impedito di imporre requisiti relativi alla prestazione di un’attività di servizi qualora siano giustificati da motivi di ordine pubblico, di pubblica sicurezza, di sanità pubblica o tutela dell’ambiente, e in conformità del paragrafo 1. Allo stesso modo, a quello Stato membro non può essere impedito di applicare, conformemente al diritto comunitario, le proprie norme in materia di condizioni di occupazione, comprese le norme che figurano negli accordi collettivi.
4. Entro il 28 dicembre 2011 e previa consultazione degli Stati membri e delle parti sociali a livello comunitario, la Commissione trasmette al Parlamento europeo e al Consiglio una relazione sull’applicazione del presente articolo, in cui esamina la necessità di proporre misure di armonizzazione per le attività di servizi che rientrano nel campo d’applicazione della presente direttiva.
Articolo 17
Ulteriori deroghe alla libera prestazione di servizi
L’articolo 16 non si applica:
1)
ai servizi di interesse economico generale forniti in un altro Stato membro, fra cui:
a)
nel settore postale, i servizi contemplati dalla direttiva 97/67/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 15 dicembre 1997, concernente regole comuni per lo sviluppo del mercato interno dei servizi postali comunitari e il miglioramento della qualità del servizio (28);
b)
nel settore dell’energia elettrica, i servizi contemplati dalla direttiva 2003/54/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 26 giugno 2003 relativa a norme comuni per il mercato interno dell'energia elettrica (29);
c)
nel settore del gas, i servizi contemplati dalla direttiva 2003/55/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 26 giugno 2003 relativa a norme comuni per il mercato interno del gas naturale (30);
d)
i servizi di distribuzione e fornitura idriche e i servizi di gestione delle acque reflue;
e)
il trattamento dei rifiuti;
2)
alle materie disciplinate dalla direttiva 96/71/CE;
3)
alle materie disciplinate dalla direttiva 95/46/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 24 ottobre 1995, relativa alla tutela delle persone fisiche con riguardo al trattamento dei dati personali, nonché alla libera circolazione di tali dati (31);
4)
alle materie disciplinate dalla direttiva 77/249/CEE del Consiglio, del 22 marzo 1977, intesa a facilitare l’esercizio effettivo della libera prestazione di servizi da parte degli avvocati (32);
5)
alle attività di recupero giudiziario dei crediti;
6)
alle materie disciplinate dal titolo II della direttiva 2005/36/CE, compresi i requisiti negli Stati membri dove il servizio è prestato che riservano un’attività ad una particolare professione;
7)
alle materie disciplinate dal regolamento (CEE) 1408/71;
8)
per quanto riguarda le formalità amministrative relative alla libera circolazione delle persone ed alla loro residenza, alle questioni disciplinate dalle disposizioni della direttiva 2004/38/CE, che stabiliscono le formalità amministrative a carico dei beneficiari da espletare presso le autorità competenti dello Stato membro in cui è prestato il servizio;
9)
per quanto riguarda i cittadini di paesi terzi che si spostano in un altro Stato membro nell’ambito di una prestazione di servizi, alla possibilità per gli Stati membri di imporre l’obbligo di un visto o di un permesso di soggiorno ai cittadini di paesi terzi che non godono del regime di riconoscimento reciproco di cui all’articolo 21 della convenzione di applicazione dell’accordo di Schengen, del 14 giugno 1985, relativo all'eliminazione graduale dei controlli alle frontiere comuni (33), o alla possibilità di imporre ai cittadini di paesi terzi l’obbligo di presentarsi alle autorità competenti dello Stato membro in cui è prestato il servizio al momento del loro ingresso o successivamente;
10)
per quanto riguarda le spedizioni di rifiuti, le materie disciplinate dal regolamento (CEE) n. 259/93 del Consiglio, del 1o febbraio 1993, relativo alla sorveglianza e al controllo delle spedizioni di rifiuti all’interno della Comunità europea, nonché in entrata e in uscita dal suo territorio (34);
11)
ai diritti d’autore e diritti connessi, ai diritti di cui alla direttiva 87/54/CEE del Consiglio, del 16 dicembre 1986, sulla tutela giuridica delle topografie di prodotti a semiconduttori (35) e alla direttiva 96/9/CE del Parlamento europeo e del Consiglio dell'11 marzo 1996 relativa alla tutela giuridica delle banche di dati (36) nonché ai diritti di proprietà industriale;
12)
agli atti per i quali la legge richiede l’intervento di un notaio;
13)
alle materie disciplinate dalla direttiva 2006/43/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 17 maggio 2006, sulla revisione legale dei conti annuali e dei conti consolidati (37);
14)
all’immatricolazione dei veicoli presi in leasing in un altro Stato membro;
15)
alle disposizioni riguardanti obblighi contrattuali e non contrattuali, compresa la forma dei contratti, determinate in virtù delle norme di diritto internazionale privato.
Articolo 18
Deroghe per casi individuali
1. In deroga all’articolo 16 e a titolo eccezionale, uno Stato membro può prendere nei confronti di un prestatore stabilito in un altro Stato membro misure relative alla sicurezza dei servizi.
2. Le misure di cui al paragrafo 1 possono essere assunte esclusivamente nel rispetto della procedura di mutua assistenza prevista all’articolo 35 e se sono soddisfatte le condizioni seguenti:
a)
le disposizioni nazionali a norma delle quali sono assunte le misure non hanno fatto oggetto di un’armonizzazione comunitaria riguardante il settore della sicurezza dei servizi;
b)
le misure proteggono maggiormente il destinatario rispetto a quelle che adotterebbe lo Stato membro di stabilimento in conformità delle sue disposizioni nazionali;
c)
lo Stato membro di stabilimento non ha adottato alcuna misura o ha adottato misure insufficienti rispetto a quelle di cui all’articolo 35, paragrafo 2;
d)
le misure sono proporzionate.
3. I paragrafi 1 e 2 lasciano impregiudicate le disposizioni che garantiscono la libertà di prestazione dei servizi o che permettono deroghe a detta libertà, previste in atti comunitari.
SEZIONE 2
Diritti dei destinatari di servizi
Articolo 19
Restrizioni vietate
Gli Stati membri non possono imporre al destinatario requisiti che limitano l’utilizzazione di un servizio fornito da un prestatore stabilito in un altro Stato membro, in particolare i requisiti seguenti:
a)
l’obbligo di ottenere un’autorizzazione dalle loro autorità competenti o quello di presentare una dichiarazione presso di esse;
b)
limiti discriminatori alla concessione di aiuti finanziari a causa del fatto che il prestatore è stabilito in un altro Stato membro o in ragione del luogo in cui il servizio è prestato.
Articolo 20
Non discriminazione
1. Gli Stati membri provvedono affinché al destinatario non vengano imposti requisiti discriminatori fondati sulla sua nazionalità o sul suo luogo di residenza.
2. Gli Stati membri provvedono affinché le condizioni generali di accesso a un servizio che il prestatore mette a disposizione del grande pubblico non contengano condizioni discriminatorie basate sulla nazionalità o sul luogo di residenza del destinatario, ferma restando la possibilità di prevedere condizioni d’accesso differenti allorché queste sono direttamente giustificate da criteri oggettivi.
Articolo 21
Assistenza ai destinatari
1. Gli Stati membri provvedono affinché i destinatari possano ottenere nello Stato membro in cui risiedono le seguenti informazioni:
a)
informazioni generali sui requisiti applicati negli altri Stati membri in materia di accesso alle attività di servizi e al loro esercizio, in particolare quelli connessi con la tutela dei consumatori;
b)
informazioni generali sui mezzi di ricorso esperibili in caso di controversia tra un prestatore e un destinatario;
c)
i dati delle associazioni o organizzazioni, compresi gli sportelli della rete dei centri europei dei consumatori, presso le quali i prestatori o i destinatari possono ottenere assistenza pratica.
Se del caso, la consulenza delle autorità competenti include una semplice guida esplicativa. Le informazioni e l’assistenza sono fornite in modo chiaro e univoco, sono facilmente accessibili a distanza anche per via elettronica e sono tenute aggiornate.
2. Gli Stati membri possono affidare il compito di cui al paragrafo 1 agli sportelli unici o ad altri organismi quali i punti di contatto della rete dei centri europei dei consumatori, le associazioni di consumatori o i centri Euro Info.
Gli Stati membri comunicano i nomi e gli indirizzi degli organismi designati alla Commissione, che li trasmette a tutti gli Stati membri.
3. In ottemperanza delle disposizioni dei paragrafi 1 e 2, l’organismo interpellato dal destinatario si rivolge, se necessario, all’organismo pertinente dello Stato membro interessato. Quest’ultimo comunica con la massima sollecitudine le informazioni richieste all'organismo richiedente, che le trasmette al destinatario. Gli Stati membri provvedono affinché tali organismi si assistano reciprocamente e si adoperino per instaurare forme efficaci di cooperazione. Gli Stati membri, in collaborazione con la Commissione, adottano le modalità pratiche necessarie all'attuazione del paragrafo 1.
4. La Commissione adotta, conformemente alla procedura di cui all’articolo 40, paragrafo 2, le misure d’applicazione dei paragrafi 1, 2 e 3 del presente articolo, precisando le modalità tecniche degli scambi di informazioni fra organismi di Stati membri diversi e, in particolare, l’interoperabilità dei sistemi di informazione, tenendo conto delle norme comuni.
CAPO V
QUALITÀ DEI SERVIZI
Articolo 22
Informazioni sui prestatori e sui loro servizi
1. Gli Stati membri provvedono affinché i prestatori mettano a disposizione del destinatario le informazioni seguenti:
a)
il nome del prestatore, il suo status e forma giuridica, l’indirizzo postale al quale il prestatore è stabilito e tutti i dati necessari per entrare rapidamente in contatto e comunicare con il prestatore direttamente e, se del caso, per via elettronica;
b)
ove il prestatore sia iscritto in un registro commerciale o altro registro pubblico analogo, la denominazione di tale registro ed il numero di immatricolazione del prestatore o mezzi equivalenti atti ad identificarlo in tale registro;
c)
ove l’attività sia assoggettata ad un regime di autorizzazione, i dati dell’autorità competente o dello sportello unico;
d)
ove il prestatore eserciti un’attività soggetta all’IVA, il numero di identificazione di cui all’articolo 22, paragrafo 1, della sesta direttiva 77/388/CEE del Consiglio, del 17 maggio 1977, in materia di armonizzazione delle legislazioni degli Stati membri relative alle imposte sulla cifra d'affari - Sistema comune di imposta sul valore aggiunto: base imponibile uniforme (38);
e)
per quanto riguarda le professioni regolamentate, gli ordini professionali o gli organismi affini presso i quali il prestatore è iscritto, la qualifica professionale e lo Stato membro nel quale è stata acquisita;
f)
le eventuali clausole e condizioni generali applicate dal prestatore;
g)
l'esistenza di eventuali clausole contrattuali utilizzate dal prestatore relative alla legge applicabile al contratto e/o alla giurisdizione competente;
h)
l'esistenza di un'eventuale garanzia post vendita, non imposta dalla legge;
i)
il prezzo del servizio, laddove esso è predefinito dal prestatore per un determinato tipo di servizio;
j)
le principali caratteristiche del servizio, se non già apparenti dal contesto;
k)
l'assicurazione o le garanzie di cui all'articolo 23, paragrafo 1, in particolare il nome e l'indirizzo dell'assicuratore o del garante e la copertura geografica.
2. Gli Stati membri provvedono affinché le informazioni di cui al paragrafo 1, a scelta del prestatore:
a)
siano comunicate dal prestatore di propria iniziativa;
b)
siano facilmente accessibili al destinatario sul luogo della prestazione del servizio o di stipula del contratto;
c)
siano facilmente accessibili al destinatario per via elettronica tramite un indirizzo comunicato dal prestatore;
d)
figurino in tutti i documenti informativi che il prestatore fornisce al destinatario per presentare dettagliatamente il servizio offerto.
3. Gli Stati membri provvedono affinché i prestatori, su richiesta del destinatario, comunichino le seguenti informazioni supplementari:
a)
ove non vi sia un prezzo predefinito dal prestatore per un determinato tipo di servizio, il costo del servizio o, se non è possibile indicare un prezzo esatto, il metodo di calcolo del prezzo per permettere al destinatario di verificarlo, o un preventivo sufficientemente dettagliato;
b)
per quanto riguarda le professioni regolamentate, un riferimento alle regole professionali in vigore nello Stato membro di stabilimento e ai mezzi per prenderne visione;
c)
informazioni sulle loro attività multidisciplinari e sulle associazioni che sono direttamente collegate al servizio in questione, nonché sulle misure assunte per evitare conflitti di interesse. Dette informazioni sono inserite in ogni documento informativo nel quale i prestatori danno una descrizione dettagliata dei loro servizi;
d)
gli eventuali codici di condotta ai quali il prestatore è assoggettato, nonché l'indirizzo al quale tali codici possono essere consultati per via elettronica, con un'indicazione delle versioni linguistiche disponibili;
e)
se un prestatore è assoggettato a un codice di condotta o è membro di un'associazione commerciale o di un organismo o ordine professionale che prevede il ricorso ad un meccanismo extragiudiziale di risoluzione delle controversie, informazioni a questo riguardo. Il prestatore specifica in che modo è possibile reperire informazioni dettagliate sulle caratteristiche e le condizioni di ricorso a meccanismi extragiudiziali di risoluzione delle controversie.
4. Gli Stati membri provvedono affinché le informazioni che il prestatore è tenuto a fornire in conformità del presente capo siano rese disponibili o comunicate in modo chiaro e senza ambiguità nonché in tempo utile prima della stipula del contratto o, in assenza di contratto scritto, prima che il servizio sia prestato.
5. I requisiti in materia di informazione di cui al presente capo si aggiungono ai requisiti già previsti dal diritto comunitario e non ostano a che gli Stati membri impongano requisiti supplementari in materia di informazioni ai prestatori stabiliti sul loro territorio.
6. La Commissione può, conformemente alla procedura di cui all’articolo 40, paragrafo 2, precisare il contenuto delle informazioni di cui ai paragrafi 1 e 3 del presente articolo in funzione della specificità di talune attività e può precisare le modalità pratiche di applicazione del paragrafo 2 del presente articolo.
Articolo 23
Assicurazioni e garanzie in caso di responsabilità professionale
1. Gli Stati membri possono provvedere affinché i prestatori i cui servizi presentano un rischio diretto e particolare per la salute o per la sicurezza del destinatario o di un terzo o per la sicurezza finanziaria del destinatario sottoscrivano un’assicurazione di responsabilità professionale commisurata alla natura e alla portata del rischio o forniscano una garanzia o prevedano altre disposizioni analoghe equivalenti o essenzialmente comparabili quanto a finalità.
2. Quando un prestatore si stabilisce sul loro territorio, gli Stati membri non possono imporgli un’assicurazione di responsabilità professionale o una garanzia se è già coperto da una garanzia equivalente o essenzialmente comparabile, quanto a finalità e copertura fornita in termini di rischio o capitale assicurati o massimale della garanzia, nonché eventuali esclusioni dalla copertura, in un altro Stato membro in cui è già stabilito. Qualora l’equivalenza sia solo parziale, gli Stati membri possono esigere una garanzia complementare per gli aspetti non ancora coperti.
Quando uno Stato membro richiede ai prestatori di servizi stabiliti sul suo territorio di sottoscrivere un’assicurazione di responsabilità professionale o altra garanzia, detto Stato membro accetta quale prova sufficiente un attestato dell’esistenza di tale assicurazione rilasciato da istituti di credito e assicuratori stabiliti in un altro Stato membro.
3. I paragrafi 1 e 2 non incidono sull’applicabilità dei regimi di assicurazione o di garanzia professionale previsti in altri strumenti comunitari.
4. Nell’ambito dell’applicazione del paragrafo 1, la Commissione può stabilire un elenco dei servizi che presentano le caratteristiche di cui al paragrafo 1 del presente articolo secondo la procedura di regolamentazione di cui all’articolo 40, paragrafo 2. La Commissione può inoltre adottare misure intese a emendare elementi non essenziali della presente direttiva integrandola con la fissazione di criteri comuni per definire il carattere appropriato, in funzione della natura e della portata del rischio, dell’assicurazione o delle garanzie precisate al paragrafo 1 del presente articolo secondo la procedura di cui all'articolo 40, paragrafo 3.
5. Ai fini del presente articolo, per
-
«rischio diretto e particolare» s’intende un rischio derivante direttamente dalla prestazione del servizio;
-
«salute e sicurezza» s’intende, in relazione a un destinatario o a terzi, la prevenzione del decesso o di gravi danni corporali;
-
«sicurezza finanziaria» s’intende, in relazione a un destinatario, la prevenzione di perdite significative di denaro o del valore di un bene;
-
«assicurazione di responsabilità professionale» s’intende l’assicurazione sottoscritta da un prestatore con riguardo alle potenziali responsabilità nei confronti dei destinatari e, se del caso, di terzi, derivanti dalla prestazione del servizio.
Articolo 24
Comunicazioni commerciali emananti dalle professioni regolamentate
1. Gli Stati membri sopprimono tutti i divieti totali in materia di comunicazioni commerciali per le professioni regolamentate.
2. Gli Stati membri provvedono affinché le comunicazioni commerciali che emanano dalle professioni regolamentate ottemperino alle regole professionali, in conformità del diritto comunitario, riguardanti, in particolare, l’indipendenza, la dignità e l’integrità della professione nonché il segreto professionale, nel rispetto della specificità di ciascuna professione. Le regole professionali in materia di comunicazioni commerciali sono non discriminatorie, giustificate da motivi imperativi di interesse generale e proporzionate.
Articolo 25
Attività multidisciplinari
1. Gli Stati membri provvedono affinché i prestatori non siano assoggettati a requisiti che li obblighino ad esercitare esclusivamente una determinata attività specifica o che limitino l’esercizio, congiunto o in associazione, di attività diverse.
Tuttavia, tali requisiti possono essere imposti ai prestatori seguenti:
a)
le professioni regolamentate, nella misura in cui ciò sia giustificato per garantire il rispetto di norme di deontologia diverse in ragione della specificità di ciascuna professione, di cui è necessario garantire l’indipendenza e l’imparzialità;
b)
i prestatori che forniscono servizi di certificazione, di omologazione, di controllo, prova o collaudo tecnici, nella misura in cui ciò sia giustificato per assicurarne l’indipendenza e l’imparzialità.
2. Quando le attività multidisciplinari tra i prestatori di cui al paragrafo 1, lettere a) e b) sono autorizzate, gli Stati membri provvedono affinché:
a)
siano evitati i conflitti di interesse e le incompatibilità tra determinate attività;
b)
siano garantite l’indipendenza e l’imparzialità che talune attività richiedono;
c)
le regole di deontologia professionale e di condotta relative alle diverse attività siano compatibili tra loro, soprattutto in materia di segreto professionale.
3. Nella relazione di cui all’articolo 39, paragrafo 1, gli Stati membri precisano i prestatori soggetti ai requisiti di cui al paragrafo 1 del presente articolo, il contenuto dei requisiti e le ragioni per le quali li ritengono giustificati.
Articolo 26
Politica in materia di qualità dei servizi
1. Gli Stati membri, in collaborazione con la Commissione, adottano misure di accompagnamento volte ad incoraggiare i prestatori a garantire, su base volontaria, la qualità dei servizi, in particolare:
a)
facendo certificare o valutare le loro attività da organismi indipendenti o accreditati;
b)
elaborando una carta di qualità propria o aderendo alle carte o ai marchi di qualità messi a punto da organismi e ordini professionali a livello comunitario.
2. Gli Stati membri provvedono affinché le informazioni sul significato di taluni marchi e sui criteri di attribuzione dei marchi e di altri attestati di qualità relativi ai servizi siano facilmente accessibili ai prestatori e ai destinatari.
3. Gli Stati membri, in collaborazione con la Commissione, adottano misure di accompagnamento volte ad incoraggiare gli ordini professionali, le camere di commercio e artigianato e le associazioni dei consumatori negli Stati membri a collaborare a livello comunitario per promuovere la qualità dei servizi, in particolare facilitando il riconoscimento della qualità dei prestatori.
4. Gli Stati membri, in collaborazione con la Commissione, adottano misure di accompagnamento volte ad incoraggiare lo sviluppo della comunicazione critica, in particolare da parte delle associazioni dei consumatori, relativa alle qualità e ai difetti dei servizi, in particolare lo sviluppo a livello comunitario di prove o collaudi comparativi e della comunicazione dei loro risultati.
5. Gli Stati membri, in collaborazione con la Commissione, incoraggiano lo sviluppo di norme volontarie europee intese ad agevolare la compatibilità fra servizi forniti da prestatori di Stati membri diversi, l’informazione del destinatario e la qualità dei servizi.
Articolo 27
Risoluzione delle controversie
1. Gli Stati membri adottano i provvedimenti generali necessari affinché i prestatori forniscano i propri dati, in particolare un indirizzo postale, un numero di fax o un indirizzo di posta elettronica e un numero telefonico ai quali tutti i destinatari, compresi quelli residenti in un altro Stato membro, possono presentare un reclamo o chiedere informazioni sul servizio fornito. I prestatori forniscono il loro domicilio legale se questo non coincide con il loro indirizzo abituale per la corrispondenza.
Gli Stati membri adottano i provvedimenti generali necessari affinché i prestatori rispondano ai reclami di cui al primo comma con la massima sollecitudine e diano prova di buona volontà per trovare soluzioni soddisfacenti.
2. Gli Stati membri adottano i provvedimenti generali necessari affinché i prestatori siano tenuti a provare che gli obblighi di informazione previsti dalla presente direttiva sono rispettati e che le informazioni sono esatte.
3. Qualora per ottemperare ad una decisione giudiziaria sia necessaria una garanzia finanziaria, gli Stati membri riconoscono le garanzie equivalenti costituite presso un istituto di credito o un assicuratore stabilito in un altro Stato membro. L’istituto di credito deve essere autorizzato in uno Stato membro ai sensi della direttiva 2006/48/CE e l’assicuratore autorizzato, come appropriato, ai sensi della prima direttiva 73/239/CEE del Consiglio, del 24 luglio 1973, recante coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative in materia di accesso e di esercizio dell'assicurazione diretta diversa dall'assicurazione sulla vita (39) in materia di accesso e di esercizio dell’assicurazione diretta diversa dall’assicurazione sulla vita e della direttiva 2002/83/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 5 novembre 2002, relativa all’assicurazione sulla vita (40).
4. Gli Stati membri adottano i provvedimenti generali necessari affinché i prestatori, soggetti ad un codice di condotta o membri di un’associazione o di un organismo professionale che prevede il ricorso ad un meccanismo di regolamentazione extragiudiziario, ne informino il destinatario facendone menzione in tutti i documenti che presentano in modo dettagliato uno dei loro servizi e indichino in che modo è possibile reperire informazioni dettagliate sulle caratteristiche e le condizioni di ricorso a tale meccanismo.
CAPO VI
COOPERAZIONE AMMINISTRATIVA
Articolo 28
Mutua assistenza - Obblighi generali
1. Gli Stati membri si prestano assistenza reciproca e si adoperano per instaurare forme di collaborazione efficaci onde garantire il controllo dei prestatori e dei loro servizi.
2. Ai fini del presente capo, gli Stati membri designano uno o più punti di contatto comunicandone i dati agli altri Stati membri e alla Commissione. La Commissione pubblica e aggiorna regolarmente l’elenco dei punti di contatto.
3. Le richieste di informazioni e le richieste di effettuare verifiche, ispezioni e indagini a titolo del presente capo sono debitamente motivate, in particolare specificando la ragione della richiesta. Le informazioni scambiate sono utilizzate solo in relazione alla questione per cui sono state richieste.
4. Qualora ricevano una richiesta di assistenza dalle autorità competenti di un altro Stato membro, gli Stati membri provvedono affinché i prestatori stabiliti sul loro territorio comunichino alle loro autorità competenti tutte le informazioni necessarie al controllo delle loro attività in conformità della legislazione nazionale.
5. Qualora insorgano difficoltà nel soddisfare una richiesta di informazioni o nell’effettuare verifiche, ispezioni o indagini, gli Stati membri in causa avvertono sollecitamente lo Stato membro richiedente al fine di trovare una soluzione.
6. Gli Stati membri forniscono al più presto e per via elettronica le informazioni richieste da altri Stati membri o dalla Commissione.
7. Gli Stati membri provvedono affinché i registri nei quali i prestatori sono iscritti e che possono essere consultati dalle autorità competenti sul loro territorio siano altresì consultabili, alle stesse condizioni, dalle competenti autorità omologhe degli altri Stati membri.
8. Gli Stati membri comunicano alla Commissione informazioni su casi in cui altri Stati membri non assolvono ai loro obblighi di mutua assistenza. Laddove necessario, la Commissione prende misure appropriate, comprese quelle di cui all’articolo 226 del trattato, per assicurare che gli Stati membri in questione assolvano ai loro obblighi di mutua assistenza. La Commissione informa periodicamente gli Stati membri circa il funzionamento delle disposizioni relative alla mutua assistenza.
Articolo 29
Mutua assistenza - Obblighi generali per lo Stato membro di stabilimento
1. Per quanto riguarda i prestatori che forniscono servizi in un altro Stato membro, lo Stato membro di stabilimento fornisce le informazioni sui prestatori stabiliti sul suo territorio richieste da un altro Stato membro, in particolare la conferma del loro stabilimento sul suo territorio e del fatto che, a quanto gli risulta, essi non vi esercitano attività in modo illegale.
2. Lo Stato membro di stabilimento procede alle verifiche, ispezioni e indagini richieste da un altro Stato membro e informa quest’ultimo dei risultati e, se del caso, dei provvedimenti presi. In tale contesto le autorità competenti intervengono nei limiti delle competenze loro attribuite nei rispettivi Stati membri. Le autorità competenti possono decidere le misure più appropriate da assumere, caso per caso, per soddisfare la richiesta di un altro Stato membro.
3. Qualora venga a conoscenza di comportamenti o atti precisi di un prestatore stabilito sul suo territorio che presta servizi in altri Stati membri che, a sua conoscenza, possano causare grave pregiudizio alla salute o alla sicurezza delle persone o all’ambiente, lo Stato membro di stabilimento ne informa al più presto gli altri Stati membri e la Commissione.
Articolo 30
Controllo da parte dello Stato membro di stabilimento in caso di spostamento temporaneo del prestatore in un altro Stato membro
1. Nei casi non contemplati dall’articolo 31, paragrafo 1, lo Stato membro di stabilimento controlla il rispetto dei suoi requisiti in conformità dei poteri di sorveglianza previsti dal suo ordinamento nazionale, in particolare mediante misure di controllo sul luogo di stabilimento del prestatore.
2. Lo Stato membro di stabilimento non può omettere di adottare misure di controllo o di esecuzione sul proprio territorio per il motivo che il servizio è stato prestato o ha causato danni in un altro Stato membro.
3. L’obbligo di cui al paragrafo 1 non comporta il dovere per lo Stato membro di stabilimento di effettuare verifiche e controlli fattuali nel territorio dello Stato membro in cui è prestato il servizio. Tali verifiche e controlli sono effettuati dalle autorità dello Stato membro in cui il prestatore svolge temporaneamente la sua attività, su richiesta delle autorità dello Stato membro di stabilimento, in conformità dell’articolo 31.
Articolo 31
Controllo da parte dello Stato membro in cui è prestato il servizio in caso di spostamento temporaneo del prestatore
1. Per quanto riguarda i requisiti nazionali che possono essere imposti in base all’articolo 16 o 17, lo Stato membro in cui è prestato il servizio è responsabile del controllo sull’attività del prestatore sul suo territorio. In conformità del diritto comunitario, lo Stato membro in cui è prestato il servizio:
a)
adotta tutte le misure necessarie al fine di garantire che il prestatore si conformi a tali requisiti per quanto riguarda l’accesso a un’attività di servizi sul proprio territorio e il suo esercizio;
b)
procede alle verifiche, ispezioni e indagini necessarie per controllare il servizio prestato.
2. Per quanto riguarda i requisiti diversi da quelli di cui al paragrafo 1, nel caso in cui un prestatore si sposti temporaneamente in un altro Stato membro in cui non è stabilito per prestarvi un servizio, le autorità competenti di tale Stato membro partecipano al controllo del prestatore conformemente ai paragrafi 3 e 4.
3. Su richiesta dello Stato membro di stabilimento, le autorità competenti dello Stato membro in cui è prestato il servizio procedono alle verifiche, ispezioni e indagini necessarie per assicurare un efficace controllo da parte dello Stato membro di stabilimento, intervenendo nei limiti delle competenze loro attribuite nel loro Stato membro. Le autorità competenti possono decidere le misure più appropriate da assumere, caso per caso, per soddisfare la richiesta dello Stato membro di stabilimento.
4. Di loro iniziativa, le autorità competenti dello Stato membro in cui è prestato il servizio possono procedere a verifiche, ispezioni e indagini sul posto, purché queste non siano discriminatorie, non siano motivate dal fatto che il prestatore è stabilito in un altro Stato membro e siano proporzionate.
Articolo 32
Meccanismo di allerta
1. Qualora uno Stato membro venga a conoscenza di circostanze o fatti precisi gravi riguardanti un’attività di servizi che potrebbero provocare un pregiudizio grave alla salute o alla sicurezza delle persone o all’ambiente nel suo territorio o nel territorio di altri Stati membri, ne informa al più presto lo Stato membro di stabilimento, gli altri Stati membri interessati e la Commissione.
2. La Commissione promuove la creazione di una rete europea delle autorità degli Stati membri e vi partecipa, ai fini dell’applicazione delle disposizioni del paragrafo 1.
3. La Commissione adotta e aggiorna regolarmente, conformemente alla procedura di cui all’articolo 40, paragrafo 2, norme dettagliate concernenti la gestione della rete di cui al paragrafo 2 del presente articolo.
Articolo 33
Informazioni sull’onorabilità dei prestatori
1. Gli Stati membri comunicano, su richiesta di un’autorità competente di un altro Stato membro, conformemente al loro diritto nazionale, le informazioni relative alle azioni disciplinari o amministrative promosse o alle sanzioni penali irrogate e alle decisioni relative all’insolvenza o alla bancarotta fraudolenta assunte dalle loro autorità competenti nei confronti di un prestatore che siano direttamente pertinenti alla competenza del prestatore o alla sua affidabilità professionale. Lo Stato membro che comunica tali informazioni ne informa il prestatore interessato.
Una richiesta effettuata a norma del primo comma deve essere debitamente sostanziata, in particolare per quanto riguarda i motivi della richiesta d’informazione.
2. Le sanzioni e le azioni di cui al paragrafo 1 sono comunicate solo se è stata assunta una decisione definitiva. Riguardo alle altre decisioni esecutorie di cui al paragrafo 1, lo Stato membro che comunica le informazioni precisa se si tratta di una decisione definitiva o se è stato presentato un ricorso contro la decisione in causa, nel qual caso lo Stato membro in questione è tenuto a indicare la data alla quale si prevede che sia pronunciata la decisione sul ricorso.
Esso precisa inoltre le disposizioni di diritto interno conformemente alle quali il prestatore è stato condannato o sanzionato.
3. Il paragrafo 1 e il paragrafo 2 devono essere applicati nel rispetto delle regole in materia di comunicazione dei dati personali e dei diritti garantiti nello Stato membro in questione alle persone che subiscono condanne o sanzioni, anche da parte degli organismi o ordini professionali. Ogni informazione in questione che sia pubblica deve essere accessibile ai consumatori.
Articolo 34
Misure di accompagnamento
1. La Commissione, in collaborazione con gli Stati membri, istituisce un sistema elettronico per lo scambio di informazioni tra gli Stati membri tenendo conto dei sistemi di informazione esistenti.
2. Gli Stati membri, con l’assistenza della Commissione, adottano misure di accompagnamento per agevolare lo scambio di funzionari incaricati di dare esecuzione alla mutua assistenza e la formazione dei funzionari stessi, compresa la formazione linguistica e quella informatica.
3. La Commissione valuta la necessità di istituire un programma pluriennale per organizzare i pertinenti scambi di funzionari e la formazione.
Articolo 35
Mutua assistenza in caso di deroghe caso per caso
1. Qualora uno Stato membro intenda assumere una misura conformemente all’articolo 18, si applica la procedura di cui ai paragrafi da 2 a 6 del presente articolo, senza pregiudizio delle procedure giudiziarie, compresi i procedimenti e gli atti preliminari compiuti nel quadro di un’indagine penale.
2. Lo Stato membro di cui al paragrafo 1 chiede allo Stato membro di stabilimento di assumere misure nei confronti del prestatore, fornendo tutte le informazioni pertinenti sul servizio in causa e sulle circostanze della fattispecie.
Lo Stato membro di stabilimento verifica con la massima sollecitudine se il prestatore esercita legalmente le sue attività e accerta i fatti all’origine della richiesta. Esso comunica al più presto allo Stato membro che ha presentato la richiesta le misure assunte o previste o, se del caso, i motivi per i quali non è stata assunta alcuna misura.
3. Dopo la comunicazione dello Stato membro di stabilimento di cui al paragrafo 2, secondo comma, lo Stato membro che ha presentato la richiesta notifica alla Commissione e allo Stato membro di stabilimento la sua intenzione di prendere misure, precisando le ragioni seguenti:
a)
le ragioni per le quali ritiene che le misure assunte o previste dallo Stato membro di stabilimento siano insufficienti;
b)
le ragioni per le quali ritiene che le misure che prevede di assumere rispettino le condizioni di cui all’articolo 18.
4. Le misure possono essere assunte solo allo scadere di quindici giorni lavorativi a decorrere dalla notifica di cui al paragrafo 3.
5. Senza pregiudizio della facoltà, per lo Stato membro che ha presentato la richiesta, di assumere le misure in questione allo scadere del termine di cui al paragrafo 4, la Commissione esamina al più presto la compatibilità delle misure notificate con il diritto comunitario.
Qualora giunga alla conclusione che la misura è incompatibile con il diritto comunitario, la Commissione adotta una decisione in cui chiede allo Stato membro interessato di astenersi dall’assumere le misure proposte o di sospendere con urgenza le misure assunte.
6. In caso di urgenza, lo Stato membro che intende assumere una misura può derogare alle disposizioni dei paragrafi 2, 3 e 4. In questo caso, le misure sono notificate con la massima sollecitudine alla Commissione e allo Stato membro di stabilimento, specificando i motivi che giustificano l’urgenza.
Articolo 36
Misure di esecuzione
Le misure intese a modificare gli elementi non essenziali del presente capo integrandolo con la precisazione dei termini di cui agli articoli 28 e 35 sono adottate secondo la procedura di cui all'articolo 40, paragrafo 3.. La Commissione adotta inoltre le modalità pratiche degli scambi di informazioni per via elettronica fra Stati membri, e in particolare le disposizioni sull’interoperabilità dei sistemi di informazione, secondo la procedura di cui all'articolo 40, paragrafo 2.
CAPO VII
PROGRAMMA DI CONVERGENZA
Articolo 37
Codici di condotta a livello comunitario
1. Gli Stati membri, in collaborazione con la Commissione, adottano misure di accompagnamento volte a incoraggiare l’elaborazione di codici di condotta a livello comunitario, specialmente da parte di ordini, organismi o associazioni professionali, intesi ad agevolare la prestazione transfrontaliera di servizi o lo stabilimento di un prestatore in un altro Stato membro, nel rispetto del diritto comunitario.
2. Gli Stati membri provvedono affinché i codici di condotta di cui al paragrafo 1 siano accessibili a distanza, per via elettronica.
Articolo 38
Armonizzazione complementare
La Commissione esamina, entro il 28 dicembre 2010, la possibilità di presentare proposte di misure d’armonizzazione sulle seguenti questioni:
a)
l’accesso alle attività di recupero giudiziario dei crediti;
b)
i servizi privati di sicurezza e trasporto di denaro contante e valori.
Articolo 39
Valutazione reciproca
1. Entro il 28 dicembre 2009, gli Stati membri presentano una relazione alla Commissione contenente le informazioni di cui alle seguenti disposizioni:
a)
articolo 9, paragrafo 2, relativo ai regimi di autorizzazione;
b)
articolo 15, paragrafo 5, relativo ai requisiti da valutare;
c)
articolo 25, paragrafo 3, relativo alle attività multidisciplinari.
2. La Commissione trasmette le relazioni di cui al paragrafo 1 agli Stati membri che, entro un termine di sei mesi dalla ricezione, comunicano le loro osservazioni su ciascuna relazione. Entro lo stesso termine, la Commissione consulta le parti interessate su tali relazioni.
3. La Commissione trasmette le relazioni e le osservazioni degli Stati membri al comitato di cui all’articolo 40, paragrafo 1, che può formulare osservazioni.
4. Alla luce delle osservazioni di cui ai paragrafi 2 e 3, la Commissione presenta al Parlamento europeo e al Consiglio, entro il 28 dicembre 2010, una relazione di sintesi accompagnata, se del caso, da proposte di iniziative supplementari.
5. Entro il 28 dicembre 2009, gli Stati membri presentano alla Commissione una relazione sui requisiti nazionali la cui applicazione potrebbe rientrare nell'articolo 16, paragrafo 1, terzo comma e paragrafo 3, prima frase, specificando i motivi per cui ritengono che l'applicazione di detti requisiti sia conforme ai criteri di cui all'articolo 16, paragrafo 1, terzo comma e all'articolo 16, paragrafo 3, prima frase.
Successivamente, gli Stati membri comunicano alla Commissione le eventuali modifiche dei requisiti, inclusi i nuovi requisiti, di cui sopra specificandone le motivazioni.
La Commissione comunica tali requisiti agli altri Stati membri. La comunicazione non osta a che gli Stati membri adottino le disposizioni in questione. La Commissione fornisce successivamente, su base annuale, analisi e orientamenti in materia di applicazione di tali disposizioni nel contesto della presente direttiva.
Articolo 40
Procedura di comitato
1. La Commissione è assistita da un comitato.
2. Nei casi in cui è fatto riferimento al presente paragrafo, si applicano gli articoli 5 e 7 della decisione 1999/468/CE, tenendo conto delle disposizioni dell’articolo 8 di tale decisione. Il periodo di cui all'articolo 5, paragrafo 6, della decisione 1999/468/CE è fissato a tre mesi.
3. Nei casi in cui è fatto riferimento al presente paragrafo si applicano l'articolo 5 bis, paragrafi da 1 a 4 e l'articolo 7 della decisione 1999/468/CE, tenendo conto delle disposizioni dell'articolo 8 della stessa.
Articolo 41
Clausola di revisione
Entro il 28 dicembre 2011 e successivamente ogni tre anni, la Commissione presenta al Parlamento europeo e al Consiglio una relazione completa sull'applicazione della presente direttiva. Conformemente all'articolo 16, paragrafo 4, la relazione tratta in particolare l'applicazione dell'articolo 16. Essa esamina inoltre se siano necessarie ulteriori misure per le materie escluse dal campo di applicazione della presente direttiva. La relazione è accompagnata, se del caso, da proposte intese a modificare la presente direttiva al fine di completare il mercato interno dei servizi.
Articolo 42
Modifica della direttiva 98/27/CE
Nell’allegato della direttiva 98/27/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 19 maggio 1998, relativa a provvedimenti inibitori a tutela degli interessi dei consumatori (41), è aggiunto il seguente punto:
«13.
Direttiva 2006/123/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 12 dicembre 2006, relativa ai servizi nel mercato interno (GU L 376 del 27.12.2006, pag. 36).».
Articolo 43
Protezione dei dati personali
L'attuazione e l'applicazione della presente direttiva e, in particolare, delle disposizioni relative al controllo, ottemperano alle norme sulla protezione dei dati personali di cui alle direttive 95/46/CE e 2002/58/CE.
CAPO VIII
DISPOSIZIONI FINALI
Articolo 44
Recepimento
1. Gli Stati membri mettono in vigore le disposizioni legislative, regolamentari e amministrative necessarie per conformarsi alle disposizioni della presente direttiva entro il 28 dicembre 2009.
Essi comunicano immediatamente alla Commissione il testo di tali disposizioni.
Quando gli Stati membri adottano tali disposizioni, queste contengono un riferimento alla presente direttiva o sono corredate di un siffatto riferimento all’atto della pubblicazione ufficiale. Le modalità di tale riferimento sono decise dagli Stati membri.
2. Gli Stati membri comunicano alla Commissione il testo delle disposizioni essenziali di diritto nazionale adottate nella materia disciplinata dalla presente direttiva.
Articolo 45
Entrata in vigore
La presente direttiva entra in vigore il giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Articolo 46
Destinatari
Gli Stati membri sono destinatari della presente direttiva.
Fatto a Strasburgo, addì 12 dicembre 2006.