ДИРЕКТИВА 2008/55/ЕО НА СЪВЕТА
от 26 май 2008 година
относно взаимопомощта при събиране на вземания, свързани с някои видове налози, мита, данъци и други мерки
(кодифицирана версия)
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално членове 93 и 94 от него,
като взе предвид предложението на Комисията,
като взе предвид становището на Европейския парламент (1),
като взе предвид становището на Европейския икономическия и социален комитет (2),
като има предвид, че:
(1)
Директива 76/308/ЕИО на Съвета от 15 март 1976 г. относно взаимопомощта при събиране на вземания, свързани с някои видове налози, мита, данъци и други мерки (3) е била неколкократно и съществено изменяна (4). С оглед постигане на яснота и рационалност посочената директива следва да бъде кодифицирана.
(2)
Фактът, че националните разпоредби, свързани с изплащането, се прилагат единствено на територията на съответната държава-членка, сам по себе си представлява пречка за функционирането на вътрешния пазар. Това положение възпрепятства пълното и справедливо прилагане на правилата на Общността, по-специално в областта на Общата селскостопанска политика, и улеснява действията с цел измама.
(3)
Необходимо е да се отговори на заплахата за финансовите интереси на Общността и на държавите-членки, както и на вътрешния пазар, появила се в резултат от разрастването на измамите, с цел по-добро запазване на конкурентоспособността и фискалния неутралитет на вътрешния пазар.
(4)
Следователно е необходимо приемане на общи правила относно взаимопомощта при изплащането.
(5)
Тези правила следва да бъдат приложими по отношение на изплащането на вземанията, произтичащи от различните мерки, съставляващи част от системата на пълно и частично финансиране на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието, изплащането на селскостопански такси и мита, данък върху добавената стойност и хармонизираните акцизи (обработен тютюн, алкохол и алкохолни напитки и минерални масла), както и данъци върху доходите, върху имуществото и върху застрахователните премии. Те следва да бъдат прилагани също и спрямо изплащането на лихви, административни наказания и глоби и разходи, произтичащи от такива вземания.
(6)
Взаимопомощта следва да включва за органа, получаващ молбата, от една страна, да предостави на органа, подаващ молбата, необходимата му информация за изплащането на вземанията, възникнали в държавата-членка по местонахождението му, и да нотифицира длъжника относно всички инструменти, свързани с такива искания, издадени от тази държава-членка, а от друга страна, по молба на органа, подаващ молбата, следва да изплати вземанията, възникващи в държавата-членка по местонахождение му.
(7)
Гореспоменатите различни форми на взаимопомощ следва да бъдат предоставени от органа, получаващ молбата, в съответствие със законите, наредбите и административните разпоредби, управляващи тези въпроси в държавата-членка по местонахождението му.
(8)
Необходимо е да бъдат определени условията, в съответствие с които се изготвят молбите за взаимопомощ от страна на органа, подаващ молбата, както и да бъде дадена ограничителна дефиниция на конкретните обстоятелства, при които органът, получаващ молбата, може да откаже съдействие във всеки един случай.
(9)
За да се позволи по-ефикасно и ефективно събиране на вземания, за които е подадена молба за събиране, документът, позволяващ изпълнение на вземането, по принцип следва да се смята за документ на държавата-членка по местонахождение на запитвания орган.
(10)
Органът, получаващ молбата, е длъжен да предприеме действия от името на органа, подаващ молбата за изплащане на вземане, в случай че действащите в държавата-членка по местонахождението му разпоредби позволяват това и в съгласие с органа, подаващ молбата, той следва да може да определи на длъжника срок да заплати или да нареди срок на плащане или разсрочено плащане. Лихвите, начислени върху такова плащане, следва да бъдат прехвърлени на държавата-членка по местонахождението на органа, подаващ молбата.
(11)
При мотивирана молба от страна на органа, подаващ молбата, органът, получаващ молбата, следва също да може, доколкото позволяват разпоредбите, действащи в държавата-членка по местонахождението му, да предприеме предпазни мерки, които да гарантират изплащането на вземания, възникнали в държавата-членка, подаваща молбата. Такива искания не следва задължително да се обслужват с преференциите, предвидени за подобни молби в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата.
(12)
По време на процедурата за изплащане в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, вземането или инструментът, който дава право за изпълнение, издаден в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, могат да бъдат оспорени от заинтересованото лице. В такива случаи следва да бъде постановено, че заинтересованото лице следва да предприеме действия за оспорване на вземането пред компетентния орган на държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, а органът, получаващ молбата, следва да спре, освен ако друго не е поискано от органа, подаващ молбата, всякакви започнати процедури по изпълнение, докато гореспоменатият орган вземе решение.
(13)
Следва да бъде постановено, че документите и информацията, обменени в хода на взаимопомощта във връзка с изплащането, не могат да бъдат използвани за други цели.
(14)
Използването на взаимопомощта при събирането не може, освен при изключителни обстоятелства, да се основава на финансови ползи или интерес от получените резултати, но в случаите, когато събирането представлява конкретен проблем, държавите-членки следва да могат да съгласуват условията за възстановяване.
(15)
Настоящата директива не следва да поставя ограничения върху взаимопомощта между държавите-членки, сключили двустранни, многостранни споразумения или спогодби.
(16)
За прилагането на настоящия регламент е необходимо да се приемат необходимите мерки в съответствие с Решение 1999/468/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 г. за установяване на условията и реда за упражняване на изпълнителните правомощия, предоставени на Комисията (5).
(17)
Настоящата директива не следва да засяга задълженията на държавите-членки относно сроковете за транспониране в националното право на директивите, които са посочени в приложение I, част В,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Настоящата директива определя правилата, които да бъдат включени в законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите-членки за гарантиране на изплащането в една държава-членка на вземанията, посочени в член 2, възникнали в друга държава-членка.
Член 2
Настоящата директива се прилага спрямо всички вземания, свързани със:
а)
възстановявания, интервенции и други мерки, съставляващи част от системата за пълно или частично финансиране на Европейския фонд за гарантиране на земеделието (ЕФГЗ) и Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР), включително и на суми, подлежащи на събиране във връзка с тези действия;
б)
налози и други такси, предвидени съгласно общата организация на пазара в сектора на захарта;
в)
вносни мита;
г)
износни мита;
д)
данък добавена стойност;
е)
акциз върху:
i)
обработения тютюн,
ii)
алкохола и алкохолните напитки,
iii)
минералните масла.
ж)
данъци върху доходите и имуществото;
з)
данъци върху застрахователните премии;
и)
лихви, административни наказания и глоби и разходите, извършени във връзка с вземанията, посочени в букви а)-з), с изключение на санкции от наказателен характер съгласно действащото законодателство в държавата-членка по местонахождение на запитвания орган.
Настоящата директива се прилага също и спрямо вземания, свързани с идентични или аналогични данъци, посочени в член 3, точка 6), които допълват или заместват тези данъци. Компетентните органи на държавите-членки съгласуват помежду си и с Комисията датите на влизане в сила на такива данъци.
Член 3
За целите на настоящата директива:
1.
„орган, подаващ молбата“, означава компетентния орган на една държава-членка, който подава молба за помощ по отношение на вземането, посочено в член 2;
2.
„орган, получаващ молбата“, означава компетентния орган на една държава-членка, до който се отправя молба за помощ;
3.
„вносни мита“ означава мита и такси, които имат еквивалентен ефект върху вноса, и вносни такси, предвидени в рамките на Общата селскостопанска политика или на конкретните мерки относно някои стоки, получени в резултат от обработката на земеделски продукти;
4.
„износни мита“ означава мита и такси, които имат еквивалентен ефект върху износа, и износни такси, предвидени в рамките на Общата селскостопанска политика или на конкретните мерки относно някои стоки, получени в резултат от обработката на земеделски продукти;
5.
„данъци върху доходите и имуществото“ означава изброените в член 1, параграф 3 от Директива 77/799/ЕИО на Съвета от 19 декември 1977 г. относно взаимопомощта между компетентните органи на държавите-членки в областта на прякото данъчно облагане и облагането на застрахователните премии (6) във връзка с член 1, параграф 4 от същата директива;
6.
„данъци върху застрахователните премии“ означава:
a)
:
в Белгия
:
i)
taxe annuelle sur les contrats d’assurance,
ii)
jaarlijkse taks op de verzekeringscontracten.
б)
:
в Дания
:
i)
afgift af lystfartøjsforsikringer,
ii)
afgift af ansvarsforsikringer for motorkøretøjer m.v.,
iii)
stempelafgift af forsikringspræmier.
в)
:
в Германия
:
i)
Versicherungssteuer,
ii)
Feuerschutzsteuer.
г)
:
в Гърция
:
i)
Φòρος κύκλου εργασιών (Φ.Κ.Ε),
ii)
Τέλη Χαρτοσήμου.
д)
:
в Испания
:
Impuesto sobre la prima de seguros;
е)
:
във Франция
:
Taxe sur les conventions d’assurances;
ж)
:
в Ирланидия
:
Levy on insurance premiums;
з)
:
в Италия
:
imposte sulle assicurazioni private ed i contratti vitalizi di cui alla legge 29.10.1967 no 1216;
и)
:
в Люксембург
:
i)
impôt sur les assurances,
ii)
impôt dans l’interêt du service d’incendie.
й)
:
в Малта
:
taxxa fuq Dokumenti u Trasferimenti;
к)
:
в Нидерландия
:
Assurantiebelasting;
л)
:
в Австрия
:
i)
Versicherungssteuer,
ii)
Feuerschutzsteuer.
м)
:
в Португалия
:
imposto de selo sobre os prémios de seguros;
н)
:
в Словения
:
i)
davek od promenta zavarovalnih poslov,
ii)
požarna taksa.
о)
:
във Финландия
:
i)
eräistä vakuutusmaksuista suoritettava vero/skatt på vissa försäkringspremier,
ii)
palosuojelumaksu/brandskyddsavgift.
п)
:
в Обединеното кралство
:
Insurance premium tax (IPT).
Член 4
1. По молба на органа, подаващ молбата, органът, получаващ молбата, предоставя всякаква информация, която е от полза за органа, подаващ молбата, във връзка с изплащането на дадено вземане.
За да получи тази информация, органът, получаващ молбата, използва правомощията, предоставени му от законовите, подзаконовите и административните разпоредби, приложими спрямо изплащането на подобни вземания, възникващи в държавата-членка по местонахождението му.
2. Молбата за информация посочва името и адреса на лицето, с което е свързана тази информация, и всякаква друга приложима информация, свързана с идентифицирането, до която запитващият орган обикновено има достъп, както и характера и размера на вземането, по повод на което се отправя молбата.
3. Органът, получаващ молбата, не е длъжен да предоставя информация:
а)
с която не би могъл да се сдобие за целите на изплащането на подобни вземания, възникващи в държавата-членка по местонахождението му;
б)
която би представлявала разкриване на търговска, промишлена или професионална тайна; или
в)
чието разкриване може да накърни сигурността или да противоречи на обществения ред на държавата.
4. Органът, получаващ молбата, уведомява органа, подаващ молбата, относно мотивите за отказ на молбата за предоставяне на информация.
Член 5
1. По молба на органа, подаващ молбата, и в съответствие с действащите законови правила за уведомяване относно подобни инструменти или решения в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, той уведомява адресата за всякакви инструменти и решения, включително тези от съдебен характер, издадени от държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, и свързани с вземане и/или с неговото изплащане.
2. Молбата за уведомяване посочва името и адреса на лицето, с което е свързана тази информация, и всякаква друга приложима информация, свързана с идентифицирането, до която запитващият орган обикновено има достъп, естеството и предмета на инструмента или решението, подлежащо на уведомяване, ако е необходимо, името и адреса на длъжника и всякаква друга приложима информация, свързана с идентифицирането, до която запитващият орган обикновено има достъп, и вземането, за което се отнася инструментът или решението, както и всякаква друга полезна информация.
3. Органът, получаващ молбата, своевременно информира органа, подаващ молбата, относно действията, предприети във връзка с молбата за уведомяване, и по-специално относно датата на изпращане на инструмента или решението на адресата.
Член 6
По молба на органа, подаващ молбата, и в съответствие със законовите, подзаконовите или административните разпоредби, приложими по отношение на изплащането на подобни вземания, възникнали в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, последният изплаща вземанията, които са предмет на инструмента, позволяващ тяхното изпълнение.
За тази цел всяко вземане, във връзка с което се подава молба за изплащане, се смята за вземане на държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, освен в случаите, когато се прилагат разпоредбите, предвидени в член 12.
Член 7
1. Молбата за събиране на вземане, адресирана от запитващия орган до запитвания орган, следва да бъде придружена от официално или легализирано копие на документа, позволяващ нейното прилагане, издаден в държавата-членка по местонахождение на запитващия орган, и, ако е приложимо, от оригинал или легализирано копие на други документи, необходими за събирането.
2. Запитващият орган няма право да подава молба за събиране, освен ако:
а)
вземането и/или документът, позволяващ неговото изпълнение, не се оспорва в държава-членка по местонахождение, освен в случаите на прилагане на член 12, параграф 2, втора алинея;
б)
не е приложил в държавата-членка по местонахождение съответните възможни процедури за събиране въз основа на документа, посочен в параграф 1, и предприетите мерки няма да доведат до пълно събиране на вземането.
3. Молбата за събиране посочва:
а)
име, адрес и всякаква друга приложима информация, свързана с идентифицирането на съответното лице и/или на третата страна, притежаваща неговите активи;
б)
име, адрес и всякаква друга приложима информация, свързана с идентифицирането на запитващия орган;
в)
документа с изпълнителното основание, позволяващ събирането на вземането, издаден в държавата-членка по местонахождение на запитващия орган;
г)
характер и размер на вземането, включително главница, лихва и всякакви други наложени наказания, глоби и дължими разходи, деноминирани във валутните единици на държавите-членки по местонахождение на двата органа;
д)
дата на уведомяване на получателя относно документа от запитващия орган и/или от запитвания орган;
е)
дата и срок, през който изпълнението е възможно съгласно действащото законодателство в държавата-членка по местонахождение на запитващия орган;
ж)
всякаква друга приложима информация.
Молбата за събиране съдържа също и декларация от запитващия орган в потвърждение на факта, че условията, предвидени в параграф 2, са изпълнени.
4. Незабавно след като всякаква приложима информация по въпроса, довел до молбата за събиране, стане известна на запитващия орган, той я препраща до запитвания орган.
Член 8
Документът, позволяващ събиране на вземането, се признава директно и автоматично се смята за документ, позволяващ събиране на вземане на държавата-членка по местонахождение на запитвания орган.
Независимо от първа алинея документът, позволяващ събиране на вземането, може, ако е целесъобразно и в съответствие с действащите разпоредби в държавата-членка по местонахождение на запитвания орган, да бъде приет, признат, допълнен или заменен с документ, който дава право за изпълнение на територията на тази държава-членка.
В срок три месеца от датата на получаване на молбата за събиране държавите-членки полагат усилия да извършат формалностите по приемането, признаването, допълването или замяната на документа с изпълнителното основание, освен в случаите, посочени в четвърта алинея. Тези формалности не могат да бъдат отхвърлени, ако документът, позволяващ изпълнението, е надлежно съставен. Запитваният орган уведомява запитващия орган относно основанията за неспазването на срока от три месеца.
Ако някоя от тези формалности бъде подложена на оспорване във връзка с вземане или с документа, позволяващ изпълнението, който е издаден от запитващия орган, се прилага член 12.
Член 9
1. Вземането се събира във валутните единици на държавата-членка по местонахождение на запитвания орган. Запитваният орган изпраща на запитващия орган цялата сума по вземането, която е могъл да събере.
2. Запитваният орган има право, в случай че законите, подзаконовите актове или административните практики, действащи в държавата-членка по местонахождението му, позволяват това, и след консултации със запитващия орган да даде срок на длъжника да заплати или нареди плащане на части. Лихвата, начислена от запитвания орган по време на този допълнителен срок, също следва да бъда изпратена на държавата-членка по местонахождение на запитващия орган.
От датата, на която документът, позволяващ изпълнение на събирането на вземането, е пряко признат в съответствие с член 8, първа алинея или приет, признат, допълнен или заменен в съответствие с член 8, втора алинея, се начислява лихва за забавяне на плащането съгласно законите, подзаконовите актове или административните практики, действащи в държавата-членка по местонахождение на запитвания орган, и също така се изпраща на държавата-членка по местонахождение на запитващия орган.
Член 10
Независимо от разпоредбите на член 6, втора алинея, вземанията, подлежащи на събиране, може и да не се ползват с привилегиите, предвидени за подобни вземания, възникнали в държавата-членка по местонахождение на запитвания орган.
Член 11
Органът, получаващ молбата, незабавно информира органа, подаващ молбата, относно предприетите действия по отношение на молбата за изплащане.
Член 12
1. Ако в хода на процедурата по изплащане вземането и/или инструментът, позволяващ неговото изпълнение, издаден в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, бъдат оспорени от заинтересованата страна, тя следва да доведе действията до знанието на компетентния орган на държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, в съответствие със съществуващите там разпоредби. Органът, подаващ молбата, следва да нотифицира органа, получаващ молбата, относно тези действия. Заинтересованата страна има право също да уведоми органа, получаващ молбата, относно предприетите действия.
2. Веднага след получаване на уведомяването, посочено в параграф 1, изпратено от органа, подаващ молбата, или от заинтересованата страна, органът, получаващ молбата, спира процедурата по изпълнение в очакване на решение от страна на органа, който е компетентен по въпроса, освен ако запитващият орган не пожелае друго в съответствие с втора алинея от настоящия параграф. В случай че органът, получаващ молбата, сметне за необходимо и без да се засягат разпоредбите на член 13, той може да предприеме предпазни мерки, с които да гарантира изплащането, доколкото законовите и подзаконовите разпоредби, действащи в държавата-членка по неговото местонахождение, позволяват подобни действия по отношение на такива вземания.
Запитващият орган има право в съответствие със законите, подзаконовите актове или административните практики, действащи в държавата-членка по местонахождението му, да поиска от запитвания орган събирането на съответното оспорено вземане, доколкото законите, подзаконовите актове или административните практики, действащи в държавата-членка по местонахождение на запитвания орган, позволяват подобни действия. Ако резултатът от оспорването се окаже благоприятен за длъжника, запитващият орган носи отговорност за възстановяването на всички събрани суми, както и на дължимата компенсация в съответствие с действащото законодателство в държавата-членка по местонахождение на запитвания орган.
3. Когато мерките по изпълнение, предприети в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, са предмет на оспорване, действията се отнасят до компетентния орган на тази държава-членка съгласно действащите там законови и подзаконови разпоредби.
4. Когато компетентният орган, до който са отнесени действията в съответствие с параграф 1, е съдебен или административен правораздавателен орган, неговото решение, стига да е благоприятно за органа, подаващ молбата, и да позволява изплащането на вземането в държавата-членка по местонахождението на последния, представлява „инструмент, позволяващ изпълнението“, посочен в членове 6, 7 и 8, и изплащането на вземането се извършва въз основа на това решение.
Член 13
Въз основа на мотивирана молба от страна на органа, подаващ молбата, органът, който я получава, предприема предпазни мерки, с които да гарантира изплащането, доколкото позволяват законовите или подзаконовите разпоредби, действащи в държавата-членка по местонахождението му.
Член 6, член 7, параграфи 1, 3 и 4, членове 8, 11, 12 и 14 се прилагат mutatis mutandis, за да влязат в сила разпоредбите на първа алинея.
Член 14
Запитваният орган не е задължен:
а)
да предоставя взаимопомощта, предвидена в членове от 6 до 13, в случай че поради състоянието на длъжника събирането на вземането може да създаде сериозни икономически или социални затруднения в държавата-членка по местонахождение на органа, доколкото законите, подзаконовите актове или административните практики, действащи в държавата-членка по местонахождение на запитвания орган, позволяват подобни действия относно подобни вземания от национален мащаб;
б)
да предоставя взаимопомощта, предвидена в членове 4-13, в случай че първоначалната молба съгласно член 4, 5 или 6 се отнася за вземания отпреди повече от пет години, датиращи от периода отпреди изготвянето на документа, позволяващ събирането съгласно законите, подзаконовите актове или административните практики, действащи в държавата-членка по местонахождение на запитващия орган, до датата на молбата. Все пак, в случаите на оспорване на вземането или на документа, срокът започва да тече от момента, в който държавата, която подава молбата, установи, че вземането или документът, позволяващи събирането, повече не подлежат на оспорване.
Органът, получаващ молбата, информира органа, подаващ молбата, относно основанията за отказ на молбата за помощ. Този мотивиран отказ се изпраща и на Комисията.
Член 15
1. Въпросите, свързани с давностните срокове, се ръководят единствено от разпоредбите, действащи в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата.
2. Действията, предприети от страна на органа, получаващ молбата, за изплащане на вземане във връзка с молба за помощ, които, ако са били извършени от органа, подаващ молбата, биха имали ефекта на спиране или прекъсване на давностния срок съгласно разпоредбите, действащи в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, се смятат за предприети в тази държава-членка по отношение на този ефект.
Член 16
В съответствие с настоящата директива документите и информацията, изпратени на органа, получаващ молбата, могат да бъдат препращани от него единствено на:
а)
лицето, посочено в молбата за помощ;
б)
лицата и органите, които отговарят за изплащането на вземания, и единствено с тази цел;
в)
съдебните органи, които се заминават с въпросите, свързани с изплащането на вземания.
Член 17
Молбите за помощ, документът, позволяващ изпълнението, и другите приложими документи се придружават от превод на официалния език или на един от официалните езици в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, без да се накърнява правото на този орган да се откаже от превода.
Член 18
1. Запитваният орган събира от съответното лице също така всички разходи по събирането и си запазва сумата в съответствие със законовата и подзаконовата уредба в държавата-членка по местонахождението му, приложима към подобни вземания.
2. Държавите-членки се отказват взаимно от всякакви претенции една спрямо друга относно възстановяване на разходите, произтичащи от взаимопомощта, която си оказват в съответствие с настоящата директива.
3. В случаите, когато събирането представлява специална трудност, свързано е с разходи в особено големи размери или с борбата с организираната престъпност, запитващият орган и запитваният орган имат право да договорят процедура за възстановяване, която е специфична за съответните случаи.
4. Държавата-членка по местонахождение на запитващия орган продължава да носи отговорност към държавата-членка по местонахождение на запитвания орган относно всякакви разходи или загуби, причинени в резултат от действия, смятани за неоснователни по отношение на съдържанието на вземането или на валидността на документа, издаден от запитващия орган.
Член 19
Държавите-членки предоставят една на друга списък на органите, които имат право да подават или да получават молби за помощ.
Член 20
1. Дейността на Комисията се подпомага от комитета по събирането (наричан по-долу „комитета“).
2. При позоваване на настоящия параграф се прилагат членове 5 и 7 от Решение 1999/468/ЕО.
Срокът, предвиден в член 5, параграф 6 от Решение 1999/468/ЕО, се определя на три месеца.
Член 21
Комитетът има право да проучи всякакъв въпрос, свързан с прилагането на настоящата директива, повдигнат от председателя по негова собствена инициатива или по молба на представителя на една държава-членка.
Член 22
Подробните правила за прилагане на член 4, параграфи 2 и 4, член 5, параграфи 2 и 3 и членове 7, 8, 9, 11, член 12, параграфи 1 и 2, член 14, член 18, параграф 3 и член 24 и за определяне на начина на кореспонденция между органите, правилата за конвертиране и прехвърляне на събраните суми, както и за определяне на минимален размер на вземанията, които могат да доведат до подаване на молба за взаимопомощ, се приемат в съответствие с разпоредбите на член 20, параграф 2.
Член 23
Настоящата директива не изключва установяването на по-голяма степен на взаимопомощ сега или в бъдеще от определени държави-членки съгласно споразумения или ангажименти, включително такива за нотифициране на съдебни или извънсъдебни актове.
Член 24
Всяка държава-членка уведомява незабавно Комисията за приетите мерки за прилагането на настоящата директива. Комисията уведомява останалите държави-членки за тези мерки.
Всяка държава-членка ежегодно информира Комисията относно броя на молбите за информация, уведомяване и събиране, изпратени и получени всяка година, размера на вземанията и на събраните суми.
Два пъти в годината Комисията представя доклад на Европейския парламент и на Съвета относно прилагането на тези разпоредби и получените резултати.
Член 25
Директива 76/308/ЕИО, изменена с актовеТЕ, посочени в приложение I, частИ A и Б, се отменя, без да се засягат задълженията на държавите-членки относно сроковете за транспониране в националното право на директивите, които са посочени в приложение I, част В.
Позоваванията на отменената директива се смятат за позовавания на настоящата директива и се четат съгласно таблицата на съответствието в приложение II.
Член 26
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 27
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Брюксел на 26 май 2008 година.
DIRETTIVA 2008/55/CE DEL CONSIGLIO
del 26 maggio 2008
sull’assistenza reciproca in materia di recupero dei crediti risultanti da taluni contributi, dazi, imposte ed altre misure
(Versione codificata)
IL CONSIGLIO DELL’UNIONE EUROPEA,
visto il trattato che istituisce la Comunità europea, in particolare gli articoli 93 e 94,
vista la proposta della Commissione,
visto il parere del Parlamento europeo (1),
visto il parere del Comitato economico e sociale europeo (2),
considerando quanto segue:
(1)
La direttiva 76/308/CEE del Consiglio, del 15 marzo 1976, sull’assistenza reciproca in materia di recupero dei crediti risultanti da taluni contributi, dazi, imposte ed altre misure (3), è stata modificata in modo sostanziale a più riprese (4). A fini di razionalità e chiarezza occorre provvedere alla codificazione di tale direttiva.
(2)
Le disposizioni nazionali in materia di recupero rappresentano, per il solo fatto di avere un campo d’applicazione limitato al territorio nazionale, un ostacolo al funzionamento del mercato interno. Questa situazione non permette l’applicazione integrale ed equa delle regolamentazioni comunitarie, specialmente nel settore della politica agricola comune, e facilita l’attuazione di operazioni fraudolente.
(3)
È necessario far fronte alla minaccia che incombe sugli interessi finanziari della Comunità e degli Stati membri e sul mercato interno, a seguito del moltiplicarsi delle frodi, in modo da garantire meglio la competitività e la neutralità fiscale del mercato interno.
(4)
È pertanto necessario emanare norme comuni di reciproca assistenza in materia di recupero.
(5)
Tali norme dovrebbero essere applicate per il recupero dei crediti derivanti dalle varie misure facenti parte del sistema di finanziamento integrale o parziale del Fondo europeo agricolo di garanzia e del Fondo europeo agricolo per lo sviluppo rurale, dei contributi ed altri dazi e dei dazi all’importazione e all’esportazione, dell’imposta sul valore aggiunto, delle accise (tabacchi lavorati, alcole e bevande alcoliche e oli minerali), nonché delle imposte sul reddito e sul capitale e delle imposte sui premi assicurativi. Esse dovrebbero essere applicate anche per il recupero degli interessi, delle penali e delle sanzioni amministrative, con l’esclusione di qualsiasi sanzione di natura penale, e delle spese relative a tali crediti.
(6)
L’assistenza reciproca dovrebbe consistere, per l’autorità adita, da un lato, nel fornire all’autorità richiedente le informazioni utili a quest’ultima per il recupero dei crediti sorti nello Stato membro in cui essa ha sede e nel notificare ad un debitore tutti gli atti relativi a tali crediti che emanano da tale Stato membro e, dall’altro, nel procedere, su domanda dell’autorità richiedente, al recupero di crediti sorti nello Stato membro in cui ha sede quest’ultima.
(7)
Queste diverse forme di assistenza dovrebbero essere praticate dall’autorità adita nell’osservanza delle disposizioni legislative, regolamentari o amministrative vigenti in tali materie nello Stato membro in cui essa ha sede.
(8)
Si dovrebbero determinare le condizioni in cui le domande di assistenza devono essere presentate dall’autorità richiedente e definire limitativamente le circostanze particolari che consentono, nell’uno o nell’altro caso, all’autorità adita di non darvi seguito.
(9)
Per consentire un recupero più efficace dei crediti per i quali è stata presentata una domanda di recupero, è opportuno che lo strumento che consente l’esecuzione del credito sia trattato, in linea di massima, come uno strumento dello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita.
(10)
Quand’è indotta a procedere per conto dell’autorità richiedente al recupero di un credito, l’autorità adita, se le disposizioni vigenti nello Stato membro in cui essa ha sede lo consentono e d’intesa con l’autorità richiedente, dovrebbe poter concedere al debitore una dilazione di pagamento o un pagamento rateale. Gli interessi eventualmente da riscuotere a motivo della concessione di tali facilitazioni di pagamento dovrebbero essere trasferiti nello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente.
(11)
Su domanda motivata dell’autorità richiedente, l’autorità adita dovrebbe anche poter procedere, nella misura in cui le disposizioni in vigore nello Stato membro in cui essa ha sede lo consentano, all’adozione di misure cautelari per garantire il recupero dei crediti sorti nello Stato membro richiedente. Tali crediti non godono necessariamente dei privilegi derivanti dai crediti analoghi sorti nello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita.
(12)
Può accadere che, durante la procedura di recupero nello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita, il credito o il titolo esecutivo, emesso nello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente, sia contestato dall’interessato. In tal caso occorre prevedere che l’azione di contestazione sia promossa dall’interessato davanti all’istanza competente dello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente e che l’autorità adita sospenda, salvo domanda contraria formulata dall’autorità richiedente, la procedura di esecuzione da essa iniziata, finché non intervenga la decisione di questa istanza competente.
(13)
Occorre prevedere che i documenti e le informazioni comunicati nell’ambito dell’assistenza reciproca in materia di recupero non possano essere utilizzati per altri fini.
(14)
Il ricorso all’assistenza reciproca in materia di recupero non può essere fondato, salvo in casi eccezionali, su vantaggi finanziari o su una cointeressenza alle somme riscosse, ma gli Stati membri dovrebbero essere in condizione di definire le modalità di rimborso, qualora il recupero presenti una difficoltà particolare.
(15)
Le disposizioni della presente direttiva non dovrebbero portare ad una limitazione dell’assistenza reciproca che alcuni Stati membri si concedono in base ad accordi o ad intese bilaterali o multilaterali.
(16)
Le misure necessarie per l’attuazione della presente direttiva dovrebbero essere adottate secondo la decisione 1999/468/CE del Consiglio, del 28 giugno 1999, recante modalità per l’esercizio delle competenze di esecuzione conferite alla Commissione (5).
(17)
La presente direttiva dovrebbe far salvi gli obblighi degli Stati membri relativi ai termini di attuazione delle direttive indicate nell’allegato I, parte C,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DIRETTIVA:
Articolo 1
La presente direttiva fissa le norme che debbono essere contenute nelle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative degli Stati membri per garantire il recupero in ogni Stato membro dei crediti di cui all’articolo 2, sorti in un altro Stato membro.
Articolo 2
La presente direttiva si applica a tutti i crediti relativi a quanto segue:
a)
restituzioni, interventi ed altre misure che fanno parte del sistema di finanziamento integrale o parziale del Fondo europeo agricolo di garanzia (FEAGA) e del Fondo europeo agricolo per lo sviluppo rurale (FEASR), ivi compresi gli importi da riscuotere nel quadro di queste azioni;
b)
contributi ed altri dazi previsti nell’ambito dell’organizzazione comune dei mercati nel settore dello zucchero;
c)
dazi all’importazione;
d)
dazi all’esportazione;
e)
imposta sul valore aggiunto;
f)
le accise sui seguenti prodotti:
i)
tabacchi lavorati;
ii)
alcole e bevande alcoliche;
iii)
oli minerali;
g)
imposte sul reddito e sul capitale;
h)
imposte sui premi assicurativi;
i)
interessi, penali e sanzioni amministrative, e spese relativi ai crediti di cui alle lettere da a) a h), con l’esclusione di qualsiasi sanzione di natura penale determinata dalla normativa vigente nello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita.
La presente direttiva si applica altresì ai crediti relativi ad imposte che abbiano natura identica o analoga a quella delle imposte sui premi assicurativi di cui all’articolo 3, punto 6, e che si aggiungano a quest’ultime o vi si sostituiscano. Le autorità competenti degli Stati membri si comunicano reciprocamente e comunicano alla Commissione le date di entrata in vigore di tali imposte.
Articolo 3
Ai fini della presente direttiva si intende per:
1)
«autorità richiedente», l’autorità competente di uno Stato membro che presenta una domanda di assistenza per uno dei crediti di cui all’articolo 2;
2)
«autorità adita», l’autorità competente di uno Stato membro alla quale è diretta una domanda di assistenza;
3)
«dazi all’importazione», i dazi doganali e gli oneri che hanno effetto equivalente sulle importazioni, nonché gli oneri previsti all’importazione nell’ambito della politica agricola comune o di normative specifiche relative a determinati prodotti derivanti dalla trasformazione di prodotti agricoli;
4)
«dazi all’esportazione», i dazi doganali e gli oneri che hanno effetto equivalente sulle esportazioni, nonché gli oneri previsti all’esportazione nell’ambito della politica agricola comune o di normative specifiche relative a determinati prodotti derivanti dalla trasformazione di prodotti agricoli;
5)
«imposte sul reddito e sul capitale», le imposte di cui al combinato disposto dell’articolo 1, paragrafi 3 e 4, della direttiva 77/799/CEE del Consiglio, del 19 dicembre 1977, relativa alla reciproca assistenza fra le autorità competenti degli Stati membri in materia di imposte dirette e di imposte sui premi assicurativi (6);
6)
«imposte sui premi assicurativi»,
a)
:
in Belgio
:
i)
taxe annuelle sur les contrats d’assurance;
ii)
jaarlijkse taks op de verzekeringscontracten;
b)
:
in Danimarca
:
i)
afgift af lystfartøjsforsikringer;
ii)
afgift af ansvarsforsikringer for motorkøretøjer m.v.;
iii)
stempelafgift af forsikringspræmier;
c)
:
in Germania
:
i)
Versicherungssteuer;
ii)
Feuerschutzsteuer;
d)
:
in Grecia
:
i)
φóρος κύκλου εργασιών (Φ.Κ.Ε);
ii)
τέλη Χαρτοσήμου;
e)
:
in Spagna
:
Impuesto sobre las primas de seguros;
f)
:
in Francia
:
taxe sur les conventions d’assurances;
g)
:
in Irlanda
:
levy on insurance premiums;
h)
:
in Italia
:
imposte sulle assicurazioni private e i contratti vitalizi di cui alla legge 29.10.1967 n. 1216;
i)
:
in Lussemburgo
:
i)
impôt sur les assurances;
ii)
impôt dans l’intérêt du service d’incendie;
j)
:
a Malta
:
taxxa fuq dokumenti u trasferimenti;
k)
:
nei Paesi Bassi
:
assurantiebelasting;
l)
:
in Austria
:
i)
Versicherungssteuer;
ii)
Feuerschutzsteuer;
m)
:
in Portogallo
:
imposto de selo sobre os prémios de seguros;
n)
:
in Slovenia
:
i)
davek od prometa zavarovalnih poslov;
ii)
požarna taksa;
o)
:
in Finlandia
:
i)
eräistä vakuutusmaksuista suoritettava vero/skatt på vissa försäkringspremier;
ii)
palosuojelumaksu/brandskyddsavgift;
p)
:
nel Regno Unito
:
insurance premium tax (IPT).
Articolo 4
1. L’autorità adita fornisce all’autorità richiedente, su sua richiesta, tutte le informazioni utili per il recupero del credito.
Al fine di ottenere queste informazioni, l’autorità adita esercita i poteri previsti dalle disposizioni legislative, regolamentari o amministrative applicabili per il recupero di crediti analoghi sorti nello Stato membro in cui essa ha sede.
2. Nella domanda di informazioni sono indicati il nome e l’indirizzo della persona sul conto della quale debbono essere fornite le informazioni e qualsiasi altro dato utile ai fini della sua identificazione al quale l’autorità richiedente ha normalmente accesso, nonché la natura e l’importo del credito al quale la domanda si riferisce.
3. L’autorità adita non è tenuta a trasmettere informazioni:
a)
che non sarebbe in grado di ottenere per il recupero di crediti analoghi sorti nello Stato membro in cui ha sede;
b)
che rivelerebbero un segreto commerciale, industriale o professionale;
c)
la cui comunicazione sarebbe tale da pregiudicare la sicurezza o l’ordine pubblico di detto Stato.
4. L’autorità adita informa l’autorità richiedente dei motivi che si oppongono al soddisfacimento della domanda di informazioni.
Articolo 5
1. Su domanda dell’autorità richiedente, l’autorità adita provvede, secondo le norme di legge in vigore per la notifica degli atti corrispondenti nello Stato membro in cui ha sede, alla notifica al destinatario di tutti gli atti e di tutte le decisioni anche di natura giudiziaria, concernenti un credito o il suo recupero, emanati dallo Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente.
2. Nella domanda di notifica sono indicati il nome e l’indirizzo del destinatario e qualsiasi altro dato utile ai fini della sua identificazione al quale l’autorità richiedente ha normalmente accesso, la natura e l’oggetto dell’atto o della decisione da notificare e, se del caso, il nome e l’indirizzo del debitore e qualsiasi altro dato utile ai fini della sua identificazione al quale l’autorità richiedente ha normalmente accesso nonché il credito cui si riferisce l’atto o la decisione ed ogni altra informazione utile.
3. L’autorità adita informa immediatamente l’autorità richiedente circa il seguito dato alla domanda di notifica e, più in particolare, circa la data in cui l’atto o la decisione sono stati trasmessi al destinatario.
Articolo 6
Su domanda dell’autorità richiedente, l’autorità adita procede, secondo le disposizioni legislative, regolamentari o amministrative applicabili per il recupero dei crediti analoghi sorti nello Stato membro in cui ha sede, al recupero dei crediti facenti oggetto di un titolo esecutivo.
A tal fine, ogni credito che sia oggetto di una domanda di recupero è considerato credito dello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita, salvo che si applichi l’articolo 12.
Articolo 7
1. La domanda di recupero del credito che l’autorità richiedente inoltra all’autorità adita è accompagnata da un esemplare ufficiale o da una copia certificata conforme del titolo esecutivo, emesso nello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente e, se del caso, dall’originale o da una copia certificata conforme di altri documenti necessari al recupero.
2. L’autorità richiedente può formulare una domanda di recupero soltanto:
a)
se il credito o il titolo esecutivo non sono contestati nello Stato membro in cui ha sede, fatto salvo il caso di cui all’articolo 12, paragrafo 2, secondo comma;
b)
quando essa ha avviato, nello Stato membro in cui ha sede, le adeguate procedure di recupero che possono essere applicate in base al titolo di cui al paragrafo 1, e quando le misure adottate non porteranno al pagamento integrale del credito.
3. Nella domanda di recupero è indicato quanto segue:
a)
il nome, l’indirizzo e qualsiasi altro dato utile ai fini dell’identificazione della persona interessata e/o di terzi che detengono beni patrimoniali;
b)
il nome, l’indirizzo e qualsiasi altro dato utile ai fini dell’identificazione dell’autorità richiedente;
c)
il titolo esecutivo emesso nello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente;
d)
il tipo e l’importo del credito, specificando la somma dovuta in capitale, gli interessi e le eventuali penali, sanzioni amministrative e spese, nelle monete degli Stati membri in cui hanno sede le due autorità;
e)
la data di notificazione del titolo all’interessato da parte dell’autorità richiedente e/o dell’autorità adita;
f)
la data a decorrere dalla quale e il periodo durante il quale è possibile procedere all’esecuzione secondo il diritto in vigore nello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente;
g)
ogni altra informazione utile.
La domanda di recupero contiene inoltre una dichiarazione dell’autorità richiedente che conferma l’osservanza delle condizioni di cui al paragrafo 2.
4. L’autorità richiedente invia all’autorità adita, non appena ne sia a conoscenza, ogni informazione utile relativa al caso che ha motivato la domanda di recupero.
Articolo 8
Il titolo esecutivo è riconosciuto direttamente e trattato automaticamente come uno strumento che consente l’esecuzione del credito dello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita.
In deroga al primo comma, il titolo esecutivo può essere, all’occorrenza e secondo le disposizioni in vigore nello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita, omologato, riconosciuto, completato o sostituito con un titolo che autorizzi l’esecuzione nel territorio di detto Stato membro.
Gli Stati membri si impegnano a ultimare le formalità di omologazione, di riconoscimento, di completamento o di sostituzione del titolo entro tre mesi a decorrere dalla data di ricevimento della domanda di recupero, eccetto nei casi in cui si applica il quarto comma. L’espletamento di tali formalità non può essere rifiutato quando il titolo esecutivo è redatto correttamente. L’autorità adita comunica all’autorità richiedente i motivi che ostano all’osservanza del termine di tre mesi.
Nel caso in cui l’espletamento di una di queste formalità dia luogo a una contestazione relativa al credito e/o al titolo esecutivo emesso dall’autorità richiedente, si applica l’articolo 12.
Articolo 9
1. Il recupero è effettuato nella moneta dello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita. L’autorità adita trasferisce all’autorità richiedente l’intero importo del credito da essa recuperato.
2. L’autorità adita può, se lo consentono le disposizioni legislative, regolamentari o le prassi amministrative vigenti nello Stato membro in cui essa ha sede e previa consultazione dell’autorità richiedente, concedere al debitore una dilazione di pagamento o autorizzare un pagamento rateale. Gli interessi riscossi dall’autorità adita per tale dilazione di pagamento devono altresì essere trasferiti allo Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente.
A decorrere dalla data in cui il titolo esecutivo è stato riconosciuto direttamente a norma dell’articolo 8, primo comma, od omologato, riconosciuto, completato o sostituito a norma dell’articolo 8, secondo comma, gli interessi per ritardato pagamento, riscossi ai sensi delle disposizioni legislative, regolamentari o delle prassi amministrative vigenti nello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita, sono altresì trasferiti allo Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente.
Articolo 10
In deroga all’articolo 6, secondo comma, i crediti da recuperare non godono necessariamente del grado di prelazione dei crediti analoghi sorti nello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita.
Articolo 11
L’autorità adita informa immediatamente l’autorità richiedente del seguito dato alla domanda di recupero.
Articolo 12
1. Se nel corso della procedura di recupero un interessato contesta il credito o il titolo esecutivo, emesso nello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente, egli deve adire l’organo competente dello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente, in conformità delle norme di legge vigenti in quest’ultimo. Quest’azione è notificata dall’autorità richiedente all’autorità adita. Essa può, inoltre, essere notificata dall’interessato all’autorità adita.
2. Non appena l’autorità adita abbia ricevuto la notifica di cui al paragrafo 1, da parte dell’autorità richiedente o da parte dell’interessato, essa sospende la procedura di esecuzione in attesa della decisione dell’organo competente in materia, salvo domanda contraria formulata dall’autorità richiedente ai sensi del secondo comma del presente paragrafo. L’autorità adita, se lo ritiene necessario, e fatto salvo l’articolo 13, può ricorrere a provvedimenti cautelari per garantire il recupero, se le disposizioni legislative o regolamentari in vigore nello Stato membro in cui essa ha sede lo consentono per crediti analoghi.
L’autorità richiedente può, ai sensi delle disposizioni legislative, regolamentari e delle prassi amministrative vigenti nello Stato membro in cui ha sede, chiedere all’autorità adita di recuperare il credito contestato, se le disposizioni legislative, regolamentari e le prassi amministrative vigenti nello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita in questione consentono una tale azione. Se l’esito della contestazione risulta favorevole al debitore, l’autorità richiedente è tenuta alla restituzione di ogni importo recuperato unitamente ad ogni compensazione dovuta, secondo il diritto dello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita.
3. Quando la contestazione riguarda i provvedimenti esecutivi adottati nello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita, l’azione è promossa dinanzi all’organo competente di questo Stato membro, in conformità delle disposizioni legislative e regolamentari ivi vigenti.
4. Quando l’organo competente dinanzi al quale è stata promossa l’azione, conformemente al paragrafo 1, è un giudice civile o amministrativo, la decisione di tale giudice, sempreché sia favorevole all’autorità richiedente e permetta il recupero del credito nello Stato membro in cui l’autorità richiedente ha sede, costituisce «titolo esecutivo» ai sensi degli articoli 6, 7 e 8 ed il recupero del credito viene effettuato sulla base di tale decisione.
Articolo 13
Su domanda motivata dell’autorità richiedente, l’autorità adita procede all’adozione dei provvedimenti cautelari per garantire il recupero di un credito, se le disposizioni legislative o regolamentari in vigore nello Stato membro in cui ha sede lo consentono.
Per l’attuazione del primo comma si applicano mutatis mutandis l’articolo 6, l’articolo 7, paragrafi 1, 3 e 4, e gli articoli 8, 11, 12 e 14.
Articolo 14
L’autorità adita non è tenuta:
a)
ad accordare l’assistenza di cui agli articoli da 6 a 13 se il recupero del credito è di natura tale da provocare, a causa della situazione del debitore, gravi difficoltà d’ordine economico o sociale nello Stato membro in cui essa ha sede, sempreché le disposizioni legislative o regolamentari e le prassi amministrative vigenti nello Stato membro in cui ha sede la stessa autorità adita consentano una tale azione per crediti nazionali analoghi;
b)
ad accordare l’assistenza prevista dagli articoli da 4 a 13, se la domanda iniziale ai sensi degli articoli 4, 5 o 6 si riferisce ai crediti di più di cinque anni, a decorrere dalla data in cui viene costituito il titolo esecutivo ai sensi delle disposizioni legislative o regolamentari o delle prassi amministrative vigenti nello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente, fino alla data della domanda. Tuttavia, qualora i crediti o il titolo siano oggetto di contestazione, il termine decorre dalla data in cui lo Stato richiedente stabilisce che il credito o il titolo esecutivo non possano più essere oggetto di contestazione.
L’autorità adita informa l’autorità richiedente dei motivi che ostano all’accoglimento della domanda di assistenza. Il rifiuto motivato è inoltre comunicato alla Commissione.
Articolo 15
1. I problemi concernenti la prescrizione sono disciplinati esclusivamente dalle norme di legge in vigore nello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente.
2. Gli atti di recupero effettuati dall’autorità adita in conformità della domanda di assistenza che, se fossero stati effettuati dall’autorità richiedente, avrebbero avuto l’effetto di sospendere o di interrompere la prescrizione secondo le norme di legge vigenti nello Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente, si considerano, a questo effetto, compiuti in quest’ultimo Stato.
Articolo 16
I documenti e le informazioni inviati all’autorità adita per l’applicazione della presente direttiva possono da quest’ultima essere comunicati soltanto:
a)
alla persona cui si fa riferimento nella domanda di assistenza;
b)
alle persone ed autorità incaricate del recupero dei crediti, e solo ai fini del recupero stesso;
c)
alle autorità giudiziarie competenti per le azioni di recupero dei crediti.
Articolo 17
Le domande di assistenza, il titolo esecutivo e gli altri documenti allegati sono corredati da una traduzione nella lingua ufficiale o in una delle lingue ufficiali dello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita, salvo la facoltà di quest’ultima di rinunciare alla trasmissione della traduzione.
Articolo 18
1. L’autorità adita recupera dalla persona interessata e trattiene ogni spesa connessa con il recupero, a norma delle disposizioni legislative o regolamentari dello Stato membro in cui essa ha sede, che si applicano a crediti analoghi.
2. Gli Stati membri rinunciano, da una parte e dall’altra, a qualsiasi rimborso delle spese derivanti dall’assistenza reciproca che si prestano in applicazione della presente direttiva.
3. Qualora il recupero presenti una difficoltà particolare, dovuta a spese molto elevate o al fatto che l’operazione rientra nell’ambito della lotta contro le organizzazioni criminali, l’autorità richiedente e l’autorità adita possono convenire modalità specifiche di rimborso caso per caso.
4. Lo Stato membro in cui ha sede l’autorità richiedente resta responsabile, nei confronti dello Stato membro in cui ha sede l’autorità adita, delle spese e delle perdite conseguenti ad azioni riconosciute infondate, quanto all’esistenza del credito o alla validità del titolo emesso dall’autorità richiedente.
Articolo 19
Gli Stati membri si comunicano l’elenco delle autorità abilitate a formulare o a ricevere domande di assistenza.
Articolo 20
1. La Commissione è assistita dal comitato di recupero (in seguito denominato «il comitato»).
2. Nei casi in cui è fatto riferimento al presente paragrafo, si applicano gli articoli 5 e 7 della decisione 1999/468/CE.
Il periodo di cui all’articolo 5, paragrafo 6, della decisione 1999/468/CE è fissato a tre mesi.
Articolo 21
Il comitato può esaminare ogni problema relativo all’applicazione della presente direttiva sottopostogli dal suo presidente, sia su iniziativa di quest’ultimo che su richiesta del rappresentante di uno Stato membro.
Articolo 22
Le modalità d’applicazione dell’articolo 4, paragrafi 2 e 4, dell’articolo 5, paragrafi 2 e 3, degli articoli 7, 8, 9, 11, dell’articolo 12, paragrafi 1 e 2, dell’articolo 14, dell’articolo 18, paragrafo 3, e dell’articolo 24, la determinazione dei mezzi con i quali possono essere effettuate le comunicazioni tra le autorità, nonché le modalità relative alla conversione e al trasferimento delle somme recuperate e alla determinazione dell’importo minimo del credito che può dar luogo a una domanda di assistenza sono adottate secondo la procedura di cui all’articolo 20, paragrafo 2.
Articolo 23
La presente direttiva non osta all’applicazione dell’assistenza reciproca più ampia che alcuni Stati membri si accordano o potrebbero accordarsi in virtù di accordi o di convenzioni, anche nel settore della notifica degli atti giudiziari o extragiudiziari.
Articolo 24
Ogni Stato membro informa la Commissione dei provvedimenti adottati per l’applicazione della presente direttiva.
La Commissione comunica tali informazioni agli altri Stati membri.
Ogni Stato membro informa la Commissione del numero di domande di informazioni, notificazioni e recupero inviate e ricevute ogni anno, dell’importo dei crediti e degli importi recuperati.
La Commissione presenta ogni due anni al Parlamento europeo e al Consiglio una relazione sull’applicazione di queste disposizioni e sui risultati ottenuti.
Articolo 25
La direttiva 76/308/CEE, modificata dagli atti di cui all’allegato I, parti A e B, è abrogata, fatti salvi gli obblighi degli Stati membri relativi ai termini di attuazione di cui all’allegato I, parte C.
I riferimenti alla direttiva abrogata si intendono fatti alla presente direttiva e si leggono secondo la tavola di concordanza riportata nell’allegato II.
Articolo 26
La presente direttiva entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Articolo 27
Gli Stati membri sono destinatari della presente direttiva.
Fatto a Bruxelles, addì 26 maggio 2008.