31973L0239
L 228/3
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ПЪРВА ДИРЕКТИВА НА СЪВЕТА
от 24 юли 1973 година
относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно достъпа до и упражняването на пряка застрахователна дейност, различна от животозастраховане
(73/239/ЕИО)
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската икономическа общност, и по-специално член 57, параграф 2,
като взе предвид Общата програма (1) за премахване на ограниченията за свободата на установяване, и по-специално дял IV В от нея,
като взе предвид предложението на Комисията,
като взе предвид становището на Асамблеята (2),
като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет (3),
като има предвид, че по силата на Общата програма при пряката застрахователна дейност премахването на ограниченията за установяване на представителства и клонове зависи от координирането на условията за достъп до и упражняване на такава дейност; като има предвид, че такава координация следва да се извърши най-напред по отношение на пряката застрахователна дейност, различна от животозастраховане;
като има предвид, че с оглед улесняване на достъпа до и упражняването на застрахователна дейност е особено важно да бъдат премахнати определени различия, които съществуват между националните законодателства за надзор; като има предвид, че за да се постигне тази цел, като същевременно се гарантира достатъчна защита на застрахованите и третите лица във всички държави-членки, е желателно да се координират по-конкретно разпоредбите относно финансовите гаранции, които се изискват от взаимозастрахователните кооперации;
като има предвид, че е необходима класификация на рисковете при различните видове застраховки, и по-специално, за да се определят дейностите, които подлежат на задължително разрешително, както и размерът на минималния гаранционен фонд, определен за съответния вид застраховка;
като има предвид, че е желателно от приложното поле на настоящата директива да бъдат изключени взаимозастрахователните кооперации, които поради правния си статус отговарят на особени условия за сигурност и финансови гаранции; като има предвид, че наред с това е желателно в някои държави-членки да бъдат изключени определени институции, чиято дейност обхваща твърде ограничен сектор и по закон е ограничена до определена територия или определени лица;
като има предвид, че различните закони съдържат различни правила за едновременното извършване на здравно застраховане, кредитно и гаранционно застраховане и застраховане на права срещу трети лица и правна защита, в съчетание помежду им или с други видове застрахователна дейност; като има предвид, че ако тези различия продължат да съществуват след премахването на ограниченията относно правото на установяване при застрахователни дейности, различни от животозастраховане, това би означавало да продължат да съществуват пречки за установяване; като има предвид, че този проблем трябва да намери решение чрез последваща координация, която да се осъществи в сравнително кратък срок;
като има предвид, че е необходимо надзорът във всяка държава-членка да се разшири и да обхваща всички видове застраховки, за които важи настоящата директива; като има предвид, че осъществяването на такъв надзор е невъзможно, ако занимаващото се с такива видове застраховки предприятие не подлежи на официално разрешително; като има предвид, че поради това е необходимо да се определят условията за издаване или отнемане на такова разрешително; като има предвид, че трябва да се предвиди право на обжалване пред съдилищата в случай на отказ или отнемане на разрешително;
като има предвид, че е желателно да се въведат по-гъвкави правила за видовете застраховки, известни като транспортни, съответно № 4, 5, 6, 7 и 12 в параграф А от приложението, и видовете кредитни застраховки, съответно № 14 и 15 в параграф А от приложението, с оглед на непрестанните промени в условията, които засягат стоки и кредити;
като има предвид, че търсенето на общ метод за изчисляване на техническите резерви понастоящем е предмет на изследвания на общностно равнище; като има предвид, че поради това изглежда желателно постигането на координация в тази област, както и въпросите във връзка с определянето на категориите инвестиции и оценката на активи, да бъде оставено за следващи директиви;
като има предвид, че е необходимо взаимозастрахователните кооперации да притежават - извън и над достатъчния размер на техническите резерви за посрещане на задължениято им по застраховките - допълнителен резерв, който ще се нарича „граница на платежоспособност“ и ще се представлява от свободни активи, с цел обезпечаване срещу колебанията в стопанската дейност; като има предвид, че за да се гарантира, че наложените с тази цел изисквания са определени според обективни критерии, при което предприятията със същия размер да бъдат поставени при равни условия на конкуренция, е желателно да се предвиди този резерв да е свързан с общия обем на дейността на предприятието и да се определя според два показателя за сигурност - единият въз основа на премиите, а другият въз основа на застрахователните обезщетения;
като има предвид, че е желателно да се постави изискване за минимален гаранционен фонд, в зависимост от размера на риска в поетите класове застраховки, за да се гарантира, че предприятията притежават достатъчно средства при учредяването им, и че в по-нататъшния ход на дейността границата на платежоспособност в никакъв случай няма да спадне под минимален праг на сигурност;
като има предвид, че е необходимо да се предвиди случаят, при който финансовото състояние на предприятието стане такова, че то трудно може да изпълнява поетите задължения;
като има предвид, че поначало координираните правила за достъп до и упражняването на пряка застрахователна дейност в Общността трябва да важат за всички предприятия, които навлизат на пазара, и следователно за всички представителства и клонове, когато главното управление на предприятието се намира извън Общността; като има предвид, че независимо от това, по отношение на методите за надзор е желателно да се предвиди специална разпоредба за тези представителства и клонове, предвид факта, че активите на предприятието, към което те принадлежат, се намират извън Общността;
като има предвид, че все пак е желателно да се допусне облекчаване на тези специални условия, като същевременно се спазва принципът, че такива представителства и клонове не трябва да бъдат третирани по-благоприятно от предприятията в Общността;
като има предвид, че са необходими определени преходни разпоредби, за да се даде възможност на вече съществуващите малки и средни предприятия да се приспособят към изискванията, които държавите-членки са длъжни да наложат в изпълнение на настоящата директива, при спазване на разпоредбите на член 53 от Договора;
като има предвид, че е важно да се гарантира еднаквото прилагане на координираните правила и в тази връзка да се предвиди тясно сътрудничество между Комисията и държавите-членки в тази област,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Дял I - Общи разпоредби
Член 1
Настоящата директива се отнася за достъпа до самостоятелна заетост по пряко застраховане, която се осъществява от взаимозастрахователни кооперации, които са установени в държава-членка или желаят да се установят там, по отношение на дяловето от застраховането, които са определени в приложението към настоящата директива, а също и до упражняването на тази дейност.
Член 2
Настоящата директива не се прилага за:
1.
следните видове застраховане:
а)
животозастраховане, т.е. онзи дял от застраховането, който по-конкретно обхваща застраховки само при достигане на определена възраст; застраховки само при смърт; застраховки при достигане на определена възраст или по-ранно настъпване на смърт; застраховки „Живот“ с връщане на премии, тонтини, застраховки за женитба и застраховки за раждане;
б)
анюитети;
в)
допълнителни застраховки, извършвани от животозастрахователни предприятия, т.е. застраховки при телесна повреда, включително нетрудоспособност, застраховки при смърт в резултат на злополука и застраховки при инвалидност поради злополука или заболяване, когато тези различни застраховки са извършени като допълнение към застраховка „Живот“;
г)
застраховане, което съставлява част от законоустановена система на социално осигуряване;
д)
съществуващия в Ирландия и Великобритания клас застраховане, известно като „постоянна здравна застраховка, която не подлежи на анулиране“,
2.
следните операции:
а)
операции за обратно изкупуване на капитал, съгласно определенията в законодателството на всяка държава-членка;
б)
операции на взаимоспомагателни институции, обезщетенията на които варират в зависимост от наличните средства, и в които размерът на вноските на членовете са в предварително уговорен размер;
в)
операции, извършвани от организации, които нямат юридическа правосубектност, с цел взаимно гарантиране на техните членове, без заплащане на премии или създаване на технически резерви;
г)
до осъществяване на допълнителна координация в срок от четири години от уведомлението за настоящата директива - операции по застраховане на експортни кредити за сметка на държавата или с нейна подкрепа.
Член 3
1. Настоящата директива не се прилага за взаимозастрахователни кооперации, доколкото те отговарят едновременно на следните условия:
-
устройственият им акт предвижда възможност за отправяне на покана за допълнителни вноски или намаляване на техните обезщетения,
-
дейността им не покрива рискове, свързани с отговорност, освен ако последните не съставляват допълнително покритие по смисъла на точка В от приложението, или рискове, свързани с кредити и гаранции,
-
годишният приход от вноски за дейностите, които са предмет на настоящата директива, не надвишава един милион разчетни единици,
и
-
най-малко половината от прихода от вноски за дейностите, които са предмет на настоящата директива, трябва да произхожда от лица, които са членове на взаимозастрахователна кооперация.
2. Освен това, настоящата директива не се прилага за взаимозастрахователни кооперации, които са сключили с други кооперации от същия вид споразумение, което предвижда пълно презастраховане на издадените от тях застрахователни полици или според което предприятието-цесионер се задължава да изпълни задълженията по тези полици вместо предприятието-цедент.
В такъв случай предприятието-цесионер се подчинява на правилата на настоящата директива.
Член 4
Настоящата директива не се прилага за следните институции, освен ако техните устройствени актове или законът не бъдат изменени по отношение на компетентността:
а)
в Германия
Следните публичноправни институции, които се ползват с монополно положение (Monopolanstalten):
1.
Badische Gebäudeversicherungsanstalt, Karlsruhe;
2.
Bayerische Landesbrandversicherungsanstalt, Munich;
3.
Bayerische Landestierversicherungsanstalt, Schlachtviehversicherung, Munich;
4.
Braunschweigische Landesbrandversicherungsanstalt, Brunswick;
5.
Hamburger Feuerkasse, Hamburg;
6.
Hessische Brandversicherungsanstalt (Hessische Brandversicherungskammer), Darmstadt;
7.
Hessische Brandversicherungsanstalt, Kassel;
8.
Hohenzollernsche Feuerversicherungsanstalt, Sigmaringen;
9.
Lippische Landesbrandversicherungsanstalt, Detmold;
10.
Nassauische Brandversicherungsanstalt, Wiesbaden;
11.
Oldenburgische Landebrandkasse, Oldenburg;
12.
Ostfriesische Landschaftliche Brandkasse, Aurich;
13.
Feuersozietät Berlin, Berlin;
14.
Württembergische Gebaudebrandversicherungsanstalt, Stuttgart.
Въпреки това, нито териториалната компетентност се смята за променена при сливане на такива институции, чието действие е запазване в полза на новата институция на териториалната компетентност на слелите се институции, нито компетентността по отношение на класовете застраховки се смята за изменена, ако една от тези институции поеме един или повече класове застраховки на друга такава институция по отношение на същата територия.
Следните квази-публични институции:
1.
Postbeamtenkrankenkasse;
2.
Krankenversorgung der Bundesbahnbeamten,
б)
във Франция
Следните институции:
1.
Caisse départementale des incendiés des Ardennes;
2.
Caisse départementale des incendiés de la Côte d'Or;
3.
Caisse départementale des incendiés de la Marne;
4.
Caisse départementale des incendiés de la Meuse;
5.
Caisse départementale des incendiés de la Somme;
6.
Caisse départementale des incendies grêle du Gers;
7.
Caisse départementale grêle de l'Hérault,
в)
в Ирландия
Voluntary Health Insurance Board;
г)
в Италия
Cassa di previdenza per l'assicurazione degli sportivi (Sportass);
д)
във Великобритания
The Crown Agents.
Член 5
По смисъла на настоящата директива:
а)
„разчетна единица“ означава единицата, определена в член 4 от Устава на Европейската инвестиционна банка;
б)
„съответстващи активи“ означава представяне на поетите задължения, изразени в конкретна валута, чрез активи, изразени или осребрими в същата валута;
в)
„местонахождение на активите“ означава наличието на движими или недвижими активи в дадена държава-членка, но не се тълкува като изискване за депозиране на движимите вещи или налагане на ограничителни мерки спрямо недвижимите имоти, като вписване на ипотеки. Счита се, че активите, които представляват вземания срещу длъжници, се намират в държавата-членка, в която трябва да бъдат осребрени.
Дял II - Правила, приложими за предприятия с главно управление в Общността
Раздел А: Условия за допускане
Член 6
1. Всяка държава-членка поставя условие за получаване на официално разрешително за достъп до дейността по пряко застраховане на нейна територия.
2. Такова разрешително се иска от компетентния орган на съответната държава-членка от:
а)
всяко предприятие, което установява главното си управление на територията на тази държава;
б)
всяко предприятие, чието главно управление се намира в друга държава-членка, и което открива клон или представителство на територията на въпросната държава-членка;
в)
всяко предприятие, което, след получаване на разрешителното по букви а) или б) по-горе, разширява дейността си на територията на тази държава с други класове застраховки;
г)
всяко предприятие, което след като е получило разрешително за част от националната територия в съответствие с член 7, параграф 1, разширява дейността си извън тази част.
3. Държавите-членки не поставят условие за предоставяне на вещно или лично обезпечение.
Член 7
1. Разрешителното е валидно за цялата национална територия, освен ако и доколкото националното законодателство разрешава заявителят да иска разрешително да извършва дейността си само на част от националната територия.
2. Разрешителното се дава за определен клас застраховки. То обхваща целия клас, освен ако заявителят желае да покрива само част от рисковете, които се отнасят до този клас застраховки, които са изброени в точка А от приложението.
Въпреки това:
а)
всяка държава-членка може да издава разрешително за всяка група от класове застраховки, които са посочени в точка Б от приложението, при условие че даде на това разрешително съответното предвидено в същата точка наименование;
б)
издаденото разрешително за един клас или група от класове е валидно и с цел покриване на допълнителните рискове, включени в друг клас, ако са изпълнени условията по точка В от приложението;
в)
до крайното координиране, предвидено да се извърши в срок от четири години след нотифицирането на настоящата директива, Федерална република Германия може да запази разпоредбата, която забранява едновременното извършване на нейна територия на здравно застраховане, кредитно и гаранционно застраховане или застраховане на права срещу трети лица и правна защита, в съчетание помежду им или с други видове.
Член 8
1. Всяка държава-членка изисква всяко учредено на нейна територия предприятие, за което се иска разрешително:
а)
да приема една от следните форми:
-
за Кралство Белгия:
„société anonymenaamloze vennootschap“, „société en commandite par actionsvennootschap bij wijze van geldschieting op aandelen“, „association d'assurance mutuelleonderlinge verzekeringsmaatschappij“, „société coopérativecooperative vennootschap“,
-
за Дания:
„Аktieselskaber“ (акционерни дружества), „gensidige selskaber“ (взаимозастрахователни кооперации),
-
за Федерална република Германия:
„Аktiegesellschaft“, „Versicherungsverein auf gegenseitigkeit“, „Öffentlich-rechtliches wettbewerbs-versicherungsunternehmen“,
-
за Република Франция:
„societé anonyme“, „société à forme mutuelle“, „mutuelle“, „union de mutuelles“,
-
за Република Ирландия:
„incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited“,
-
за Република Италия:
„società per azioni“, „società cooperative“, „mutua di assicurazione“,
-
за Великото херцогство Люксембург:
„société anonyme“, „société en commandite par actions“, „association d'assurances mutuelles“, „société coopérative“,
-
за Кралство Холандия:
„naamloze vennootschap“, „onderlinge waarborgmaatschappij“, „coöperative vereniging“,
-
за Великобритания:
„incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited“, „societies registered under the Industrial and Provident Societies Act“, „societies registered under the Friendly Societies Act“, учредителите на дружество с наименование „Лойдс“.
Освен това, при необходимост държавите-членки могат да учредяват предприятия във всяка позната на публичното право форма, при условие че предметът на дейност на тези институции е извършване на застрахователни операции при условия, които са равностойни на условията за предприятията по частното право;
б)
да ограничава търговската си дейност до застрахователна дейност и пряко произтичащи от нея операции, с изключение на всички останали видове търговска дейност;
в)
да представи програма за дейност в съответствие с разпоредбите на член 9;
г)
да притежава предвидения в член 17, параграф 2 минимален гаранционен фонд.
2. От предприятие, което иска разрешително за разширяване на дейността си с други класове застраховки, или в случая, посочен в член 6, параграф 2, буква г) - на друга част на територията, се изисква да представи програма за дейността в съответствие с член 9 по отношение на другите класове застраховки или другата част от територията.
Освен това, от предприятието се изисква да представи доказателства, че притежава предвидената в член 16 граница на платежоспособност, а - ако по отношение на другите видове - разпоредбите на член 17, параграф 2 изискват по-висока минимална гаранция в сравнение с преди, че притежава този минимум.
3. Тези мерки за координация не поставят пречка за държавите-членки да прилагат разпоредби, които изискват директорите и управителите да притежават техническа квалификация, или които изискват одобряване на учредителен договор или устав, общи и специални условия по застраховките, тарифи и други документи, необходими за нормалното упражняване на контрол.
4. Горепосочените разпоредби не могат да налагат искането за разрешително да се преценява в светлината на икономическите изисквания на пазара.
Член 9
Програмата за дейност, посочена в член 8, параграф 1, буква в), съдържа следните данни или основания относно:
а)
естеството на рисковете, които предприятието предлага да покрива; общите и специални условия по полиците, които предлага да използва;
б)
тарифите, чието прилагане се предлага за всяка категория дейност;
в)
ръководните принципи по отношение на презастраховането;
г)
елементите, които конституират минималните гаранционни фондове;
д)
предварителни оценки за разноските за въвеждане на административните услуги и организацията за осигуряване на дейността; финансовите средства, които са предназначени за тяхното покриване;
в допълнение, за първите три финансови години:
е)
предварителни оценки за разходите за управление, с изключение на разходите за започване на дейността, и по-специално общите текущи разходи и комисионите;
ж)
предварителни оценки за премиите или вноските и застрахователните обезщетения;
з)
прогнозен баланс;
и)
предварителни оценки за финансовите средства, предназначени за покриване на задълженията по застраховките и границата на платежоспособност.
Въпреки това, посочените в букви а) и б) по-горе данни не се изискват за рисковете, класифицирани под номера 4, 5, 6, 7 и 12 в точка А от приложението, както и данните, посочени в б) по-горе, не се изискват за рисковете, класифицирани под номера 14 и 15 в точка А от приложението. При рисковете, класифицирани под номер 11 в същата точка, не е необходимо да се изискват данните, посочени в букви а) и б).
Член 10
1. Всяка държава-членка изисква всяко предприятие с главно управление на територията на друга държава-членка, което иска разрешително да открие представителство или клон:
а)
да представи своя устав и списък на директорите и управителите;
б)
да представи удостоверение, издадено от компетентните органи в страната по главното управление, с което се удостоверяват класовете застраховки, които предприятието има право да извършва, фактът, че то притежава минималния гаранционен фонд или минималната граница на платежоспособност, изчислена в съответствие с член 16, параграф 3, ако тази сума е по-висока, и в което са посочени рисковете, които предприятието действително покрива, както и финансовите средства по член 11, параграф 1, буква д);
в)
да представи програма за дейността в съответствие с член 11;
г)
да определи упълномощен представител, който е с постоянно пребиваване и с постоянен адрес в приемащата страна и притежава достатъчни правомощия да задължава предприятието по отношение на трети лица, както и да го представлява в отношенията с държавните органи и съдилищата на приемащата страна. Ако представителят има юридическа правосубектност, неговото главно управление трябва да бъде в приемащата държава и той на свой ред трябва да определи физическо лице, което да го представлява и да отговаря на горните условия. Държавата-членка не може да отказва да приема определения представител на други основания, освен такива, които са свързани с репутацията или техническата квалификация, които се прилагат за директорите на предприятия, чиито централни управления са разположени на територията на тази държава.
По отношение на „Лойдс“, в случай на съдебно производство в приемащата страна, образувано вследствие на задължения по застраховки, застрахованите лица не трябва да бъдат третирани по-неблагоприятно, отколкото ако съдебното производство е образувано срещу предприятия от по-традиционен тип. Поради това упълномощеният представител трябва да притежава достатъчни правомощия, за да може срещу него да бъде образувано съдебно производство, и в това си качество той трябва да бъде в състояние да задължава съответните застрахователи от „Лойдс“.
2. За получаване на разрешително за разширяване на дейността на представителството или клона с други класове застраховки или на други части от националната територия в случаите по член 6, параграф 2, буква г), всяка държава-членка изисква заявителят да представи програма за дейността в съответствие с член 11 и да отговаря на условията по параграф 1, буква б) по-горе.
3. Тези координационни мерки не създават пречки за държавите-членки да приемат разпоредби, с които за всички взаимозастрахователни кооперации да се изисква одобрение на общите и специалните условия по полиците, тарифите и други документи, необходими за нормалното осъществяване на надзор.
4. Горепосочениет разпоредби не могат да съдържат изискване разрешителното да се преценява с оглед на икономическите изисквания на пазара.
Член 11
1. Посочената в член 10, параграф 1, буква в) програма за дейността на представителството или клона съдържа следните данни или доказателства относно:
а)
естеството на рисковете, които предприятието предлага да покрива в приемащата страна; общите и специалните условия по застраховките, които то предлага да използва;
б)
тарифите, които предприятието предлага да прилага за всяка категория дейност;
в)
ръководните принципи по отношение на презастраховането;
г)
състоянието на границата на платежоспособност на предприятието по членове 16 и 17;
д)
предварителни оценки за разходите за установяване на административните услуги и организацията за осигуряване на дейността; финансовите средства, които са предназначени за тяхното покриване;
в допълнение, за първите три финансови години:
е)
предварителни оценки за разноските за управление;
ж)
предварителни оценки за премиите или вноските и застрахователните обезщетения във връзка с новата дейност;
з)
прогнозен баланс на представителството или клона.
Въпреки това, не се изискват посочените в букви а) и б) по-горе данни за рисковете, класифицирани под номера 4, 5, 6, 7 и 12 в точка А от приложението, нито се изискват посочените в буква б) по-горе данни за рисковете, класифицирани под номера 14 и 15 в точка А от приложението. При рисковете, класифицирани под номер 11 в същата точка, не е необходимо да се изискват данните по букви а) и б).
2. Програмата за дейността се придружава от баланс и отчет за приходите и разходите на предприятието за всяка от последните три финансови години. Въпреки това, ако то не е извършвало дейност в продължение на три години, от него се изисква да представи тези документи само за приключената финансова година.
По отношение на „Лойдс“ публикуването на баланса и отчета за приходите и разходите се замества със задължително представяне на годишните търговски сметки за застрахователните операции и се придружава от клетвена декларация, която удостоверява, че са представени удостоверения от експерт-счетоводители за всеки застраховател, и доказва, че поетите в резултат на тези операции задължения изцяло се покриват от активите. Тези документи трябва да позволят на компетентните органи да формират мнение за платежоспособността на кооперацията.
3. Програмата за дейността, заедно със забележките на органите, които са компетентни да издават разрешения, се изпращат на компетентните органи в страната по местонахождението на главното управление. Тези органи съобщават становището си на органите на приемащата страна в тримесечен срок от получаване на документите. Ако становището им не бъде съобщено до изтичането на този срок, то се смята за благоприятно.
Член 12
Към всяко решение за отказване на разрешително се прилагат точните основания за това и то се довежда до знанието на съответното предприятие.
Всяка държава-членка предвижда право на обжалване на всеки отказ пред съд.
Такава разпоредба се предвижда и в случаите, когато компетентните органи не са разгледали молбата за разрешително в шестмесечен срок от датата на нейното получаване.
Раздел Б: Условия за упражняване на дейността
Член 13
Държавите-членки работят в тясно сътрудничество помежду си при осъществяването на надзор на финансовото състояние на оторизираните предприятия.
Член 14
Надзорният орган на държавата-членка, на чиято територия се намира главното управление на предприятието, трябва да проверява състоянието на платежоспосбност на предприятието по отношение на цялата му дейност. Надзорните органи на другите държави-членки предоставят на тази държава цялата информация, която е необходима за осъществяването на такава проверка.
Член 15
1. Всяка държава-членка, на чиято територия едно предприятие осъществява своята дейност, изисква от това предприятие да образува достатъчни технически резерви.
Размерът на тези резерви се определя според установените от държавата правила, а при отсъствие на такива правила - според установените практики в тази държава.
2. Техническите резерви се покриват от еквивалентни и съответстващи активи, разположени във всяка страна, в която се извършва дейност. Въпреки това, държавите-членки могат да допускат облекчения в правилата за съответстващите активи и за местонахождението на активите.
Предвид особеното му положение, до координиране на законодателствата относно прекратяването на предприятия, Великото херцогство Люксембург може да запази съществуващата при влизането в сила на настоящата директива система от гаранции за техническите резерви.
Подзаконовите актове на страната, в която се извършва дейността, определят естеството на тези активи и при нужда степента, до която те могат да се използват за покриване на техническите резерви, като определят и правилата за оценяване на тези активи.
3. Ако дадена държава-членка допуска техническите резерви да се покриват с вземания срещу презастрахователи, тя определя и допустимия процент. Във всеки случай държавата не може да изисква активите, които представляват тези вземания, да се намират на нейна територия, независимо от разпоредбите на параграф 2.
4. Надзорният орган на държавата-членка, на чиято територия е главното управление на дадено предприятие, проверява дали балансът му по отношение на техническите резерви показва активи, равностойни на задълженията, поети във всички страни, в които предприятието предприема дейност.
Член 16
1. Всяка държава-членка изисква от всяко предприятие с главно управление на нейна територия да установи достатъчна граница на платежоспособност за цялата си дейност.
Границата на платежоспособност съответства на имуществото на предприятието, свободно от всякакви предвидими задължения, и като се извадят нематериалните активи. По-специално, вземат се предвид следните елементи:
-
внесеният основен капитал, а при взаимозастрахователна кооперация - реалният първоначален фонд,
-
половината от невнесената част от основния капитал или от първоначален фонд, след като внесената част достигне 25 % от този капитал или фонд,
-
резервите (законови резерви и свободни резерви), които не съответстват на задълженията по застраховките,
-
пренесените печалби,
-
при взаимозастрахователна кооперация или дружество от взаимозастрахователен вид с променливи вноски - всички вземания, които то има срещу членовете в резултат на отправена покана за допълнителни вноски в рамките на финансовата година, до една втора от разликата между максималния размер на вноските и вноските, за които действително е отправена покана, като се спазва пределен праг 50 % от границата,
-
по искане на предприятието, след като то представи доказателства и със съгласието на надзорните органи на всяка държава-членка, в която то извършва дейност - всички скрити резерви, които произтичат от подценяването на активите или надценяването на задълженията в баланса, доколкото тези скрити резерви нямат характер на изключение.
Надценяването на техническите резерви се определя според техния размер, изчислен от предприятието в съответствие с националните нормативни актове. Въпреки това, до извършването на по-нататъшна координация на техническите резерви, сума, равна на 75 % от разликата между размера на резерва за откритите рискове, изчислени от предприятието на неизменна основа чрез прилагане на минималния процент за премиите, и размера, който би бил получен при изчисляване на резерва за всеки договор поотделно, когато националното законодателство дава възможност за избор между двата метода, може да се вземе предвид в границата за платежоспособност до 20 %.
2. Границата на платежоспособност се определя на основата на годишния размер на премиите и вноските или на средния размер на застрахователните обезщетения за последните три години. Ако обаче предприятията застраховат само срещу един или някои от рисковете буря, градушка, слана, като период за преценка на размера на застрахователните обезщетения се вземат последните седем години.
3. При спазване на разпоредбите на член 17, границата на платежоспособност е равна на по-високия от следните два резултата:
първи резултат (на основата на премиите):
-
сумират се премиите или вноските (включително допълнителните такси към премиите или вноските), дължими по отношение на цялата пряка дейност през последната финансова година, за всички финансови години,
-
към този сбор се добавя размерът на премиите, получени за цялата презастрахователна дейност през последната финансова година,
-
от тази сума се изважда общия размер на премиите или вноските, отменени през последната финансова година, както и общия размер на данъците и облаганията, свързани с премиите или вноските, които влизат в сбора.
Така получената сума се разделя на две части, като първата част може да достига 10 милиона разчетни единици, а втората част включва остатъка. Изчисляват се и се събират съответно 18 % и 16 % от тези части.
Първият резултат се получава, като така изчислената сума се умножава по съотношението за последната финансова година между размера на вземанията, които остава да бъдат изплатени от предприятието след приспадане на преводите за презастраховане, и общия размер на вземанията. Това съотношение в никакъв случай не може да бъде по-малко от 50 %.
Втори резултат (на основата на застрахователни обезщетения):
-
събират се сумите на застрахователните обезщетения, изплатени във връзка с пряката дейност (без приспадане на застрахователните обезщетения, поети от цесионерите и обратните цесионери) през периодите, посочени в параграф 2,
-
към този сбор се добавя размерът на застрахователните обезщетения, изплатени при презастраховане или обратна цесия, приети през същите периоди,
-
към така получения сбор се добавя размерът на провизиите или резервите за неизплатени застрахователни обезщетения, установени в края на последната финансова година за пряката дейност и за приетите презастраховки,
-
от този сбор се приспада размерът на застрахователните обезщетения, изплатени през периодите, посочени в параграф 2,
-
от оставащата сума се приспада размерът на провизиите или резервите за неиздължените застрахователни обезщетения, установени в началото на втората финансова година, предхождаща финансовата година, за която има отчети, както за пряката дейност, така и за приетите презастраховки.
Една трета или една седма от така получения размер, в зависимост от референтния период, установен в параграф 2, се разделя на две части, като първата част може да достига седем милиона разчетни единици, а втората включва остатъка. Изчисляват се и се събират съответно 26 % и 23 % от тези части.
Вторият резултат се получава чрез умножаване на така получената сума по съотношението за последната финансова година между размера на застрахователните обезщетения, които остава да бъдат изплатени от предприятието след преводите за презастраховане, и общия размер на застрахователните обезщетения. Това съотношение в никакъв случай не може да бъде по-малко от 50 %.
4. Всяко от дробните числа, които са приложими за частите, посочени в параграф 3, се намалява на една трета при здравно застраховане, което се практикува на аналогична техническа основа като животозастраховането, при следните условия:
-
платените премии се изчисляват на основата на таблици за заболяванията според прилагания в застраховането математически метод,
-
създава се резерв за нарастване на възрастта,
-
събира се допълнителна премия, за да се създаде резерв за безопасност с подходящ размер,
-
застрахователят може да прекратява договора най-късно до края на третата година от застраховката,
-
договорът предвижда възможност за увеличаване на премиите или намаляване на плащанията, дори и за текущи договори.
5. При „Лойдс“ първият резултат във връзка с премиите, посочени в параграф 3, се изчислява на основата на нетни премии, умножени по неизменен процент, който се определя всяка година от вътрешен одитор. Този неизменен процент трябва да се изчислява на основата на най-новите статистически данни за платените комисиони.
Данните, заедно със съответните изчисления, се изпращат на компетентните органи на страните, в които е установен „Лойдс“.
Член 17
1. Една трета от границата на платежоспособност съставлява гаранционния фонд.
2.
а)
Все пак, гаранционният фонд не може да бъде по-малък от:
-
400000 разчетни единици, когато се покриват всички или някои рискове, включени в един от класовете застраховки, които са изброени под номера 10, 11, 12, 13, 14 и 15 в точка А от приложението,
-
300000 разчетни единици, когато се покриват всички или някои рискове, включени в един от класовете застраховки, които са изброени под номера 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 и 16 в точка А от приложението,
-
200000 разчетни единици, когато се покриват всички или някои рискове, включени в един от класовете застраховки, които са изброени под номера 9 и 17 в точка А от приложението;
б)
ако дейността на предприятието обхваща няколко класа застраховки или няколко риска, се взема предвид само онзи клас или риск, за който се изисква най-висок размер;
в)
всяка държава-членка може да предвиди намаляване на гаранционния фонд с една четвърт при взаимозастрахователни кооперации и дружества от взаимозастрахователен вид.
Член 18
1. Държавите-членки не предписват никакви правила по отношение на избора на активите извън тези, които представляват технически резерви по член 15.
2. При спазване на разпоредбите на член 15, параграф 2, член 20, параграфи 1 и 3 и член 22, параграф 1, последна алинея, държавите-членки не ограничават свободното разпореждане с активите, независимо дали те са движими вещи или недвижими имоти, които съставляват част от активите на оторизираните предприятия.
Въпреки това, до осъществяване на по-нататъшна координация на условията за достъп до и упражняване на животозастрахователна дейност, Федерална република Германия може да запази по отношение на здравните застраховки по смисъла на член 16, параграф 4 ограниченията, наложени върху свободното разпореждане с активите, доколкото за свободното разпореждане с активите, които покриват математическите резерви, се изисква съгласие на „Treuhänder“.
До предприемането на по-нататъшни мерки за координация, Кралство Дания може да запази действащо законодателството си за ограничаване на свободното разпореждане с активите, натрупани от взаимозастрахователни кооперации за покриване на пенсии, дължими по задължителни застраховки при трудова злополука.
3. Тези разпоредби не са пречка за мерки, които държавите-членки имат право да предприемат като собственици, членове или съдружници в съответното предприятие, като спазват преобладаващите правила в страната, в която се извършва дейността, съгласно член 15, параграф 2, и като гарантират интересите на застрахованите лица.
Член 19
1. Всяка държава-членка изисква всяко предприятие, чието главно управление се намира на нейна територия, да съставя годишен отчет, който отразява всички видове операции, финансовото му състояние и платежоспособността.
2. Държавите-членки изискват предприятията, които функционират на тяхна територия, периодично да представят отчети, заедно със статистически документи, необходими за целите на надзора. Компетентните надзорни органи си предоставят документите и информацията, които са необходими за упражняване на надзора.
Член 20
1. Ако предприятието не отговаря на изискванията на член 15, надзорният орган на страната, в която то извършва дейността си, може да забрани свободното разпореждане с активи в тази страна, след като уведоми за намерението си надзорните органи на страната по местонахождението на главното управление.
2. С цел възстановяване на финансовото положение на предприятие, чиято граница на платежоспособност е спаднала под изисквания минимален размер съгласно член 16, параграф 3, надзорният орган на страната по местонахождението на главното му управление изисква да бъде представена за одобрение програма за възстановяване на доброто финансовото положение.
3. Ако границата на платежоспособност спадне под размера на определения в член 17 гаранционен капитал, надзорният орган на страната по местонахождението на главното управление изисква да му бъде представена за одобрение краткосрочна финансова програма.
Също така той може да ограничава или забранява свободното разпореждане с активите на предприятието. Надзорният орган уведомява за всички мерки компетентните органи на другите държави-членки, на чиято територия е оторизирано предприятието, а тези органи предприемат същите мерки по искане на надзорния орган.
4. В случаите по параграфи 1 и 3 компетентните надзорни органи могат да предприемат и всички мерки, които са необходими за гарантиране на интересите на застрахованите лица.
5. Надзорните органи на другите държави-членки, на чиято територия съответното предприятие също е оторизирано, си сътрудничат при прилагане на разпоредбите, посочени в параграфи 1 до 4.
Член 21
1. Всяка държава-членка предвижда възможност едно предприятие да прехвърли изцяло или отчасти своя портфейл със застрахователни полици, ако цесионерът има нужната граница на платежоспособност, след като надлежно се вземе предвид прехвърлянето.
Съответните надзорни органи се консултират помежду си, преди да одобрят такова прехвърляне.
2. След като бъде одобрено от компетентния надзорен орган, прехвърлянето пряко засяга съответните притежатели на полици или застраховани лица.
Раздел В: Отнемане на разрешително
Член 22
1. Разрешителното, издадено от компетентния орган на държавата-членка, на чиято територия се намира главното управление, може да се отнема от този орган, ако предприятието:
а)
престане да отговаря на условията за допускане;
б)
не е успяло в разрешения срок да предприеме мерките, предвидени в програмата за въстановяване или във финансовата програма, посочена в член 20;
в)
допуска сериозно неизпълнение на задълженията си съгласно националните нормативни актове.
При отнемане на разрешителното надзорният орган на страната по местонахождението на главното управление уведомява за отнемането надзорните органи на другите държави-членки, които са издали разрешително на предприятието. При такова уведомяване те също отнемат своите разрешителни. Надзорният орган на страната по местонахождението на главното управление, съвместно с тези други органи, предприема всички необходими мерки за гарантиране на интересите на застрахованите лица, и по-конкретно ограничава свободното разпореждане с активите на предприятието, ако вече не е наложено ограничение в съответствие с член 20, параграф 1 и параграф 3, алинея 2.
2. Разрешителното, издадено на представителство или клон на предприятие, чието седалище се намира в друга държава-членка, може да бъде отнето, ако представителството или клонът:
а)
престанат да отговарят на условията за допускане;
б)
допускат сериозно неизпълнение на задълженията си съгласно нормативните актове на страната, в която извършват дейността си, особено онези, които касаят създаването на определените в член 15 технически резерви.
Преди да отнемат разрешителното надзорните органи на страната, в която се извършва дейността, се консултират с надзорния орган на страната по местонахождението на главното управление. Ако сметнат за необходимо временно да прекратят дейността на това представителство или клон преди края на консултациите, те незабавно уведомяват компетентния орган на страната по местонахождението на главното управление.
3. Всяко решение за отнемане на разрешително или временно прекратяване на дейността трябва да бъде точно мотивирано и се съобщава на съответното предприятие.
Всяка държава-членка е длъжна да предвиди право решението да се обжалва пред съд.
Дял III - Правила, приложими за представителства или клонове, които са установени в Общността и принадлежат на предприятия с главното управление извън Общността
Член 23
1. Всяка държава-членка поставя условие за получаване на официално разрешително за достъп до дейността, посочена в член 1 за всяко предприятие с главно управление извън Общността.
2. Държава-членка може да издаде разрешително, ако предприятието отговаря най-малко на следните условия:
а)
предприятието има право да извършва застрахователна дейност по неговото национално законодателство;
б)
предприятието установи представителство или клон на територията на тази държава-членка;
в)
предприятието се задължава да установи на мястото на управление на представителството или клона, сметки, специално предназначени за дейността, която то извършва там, и да пази всички архиви, свързани със сключените сделки;
г)
предприятието определи упълномощен представител, който подлежи на одобрение от компетентните органи;
д)
предприятито притежава в страната, в която извършва дейността, активи в размер, равен най-малко на половината от минималния размер по член 17, параграф 2, по отношение на гаранционния фонд, и депозира една четвърт от минималния размер като обезпечение;
е)
предприятието се задължава да поддържа граница на платежоспособност в съответствие с изискванията, посочени в член 25;
ж)
предприятието представи програма за дейността в съответствие с член 11, параграфи 1 и 2.
Член 24
Държавите-членки изискват предприятията да създадат достатъчни технически резерви за покриване на поетите на тяхна територия отговорности. Държавите-членки следят за това представителството или клонът да покрие тези технически резерви с активи, които са равностойни на резервите и представляват съответствуващи активи до степента, определена от съответната държава.
При изчисляване на техническите резерви, както и при определяне на категориите инвестиции и оценката на активите се прилага правото на държавите-членки.
Съответната държава-членка задължително изисква активите, които представляват техническите резерви, да се намират на нейна територия. Независимо от това се прилага член 15, параграф 3.
Член 25
1. Всяка държава-членка изисква от установените на нейна територия представителства и клонове граница на платежоспособност, която се състои от активите, без всички предвидими задължения и с изключение на всички нематериални активи. Границата на платежоспособност се изчислява в съответствие с член 16, параграф 3. При изчисляване на тази граница се вземат предвид само премиите или вноските и застрахователните обезщетения, които се отнасят до дейността на съответното представителство или клон.
2. Една трета от границата на платежоспособност съставлява гаранционния фонд. Гаранционният фонд не може да бъде по-малък от половината от изисквания минимален размер съгласно член 17, параграф 2. В този гаранционен фонд се включва внесения в съответствие с член 23, параграф 2, буква д) първоначален депозит.
3. Активите, които представляват границата на платежоспособност, трябва да се държат в страната, в която се извършва дейността до размера на гаранционния фонд, а остатъкът се държи на територията на Общността.
Член 26
1. Всяко предприятие, което, след като е получило разрешително от една държава-членка, получава разрешително от една или повече други държави-членки да разкрие на тяхна територия други представителства или клонове, може да подаде искане за едно или повече от следните предимства:
а)
границата на платежоспособност, посочена в член 25, да се изчислява във връзка с цялостната дейност, която то извършва в Общността; в този случай се вземат предвид премиите или вноските и застрахователните обезщетения, свързани с дейността, извършвана от всички представителства или клонове, установени в Общността;
б)
в тези държави да бъде освободено и от изискването за внасяне на депозита по член 23, параграф 2, буква д);
в)
активите, които представляват гаранционния фонд, да бъдат държани в една от държавите-членки, в която то извършва дейността си.
2. Ако поне две от съответните държави-членки изцяло или отчасти одобрят искането, компетентният орган на държавата-членка, на чиято територия се намира първото установено представителство или клон на заявителя, проверяват състоянието на платежоспособност на предприятието по отношение на цялостната дейност, която то извършва в държавите-членки, одобрили искането. По искане на предприятието и с единодушното одобрение на съответните държави-членки проверката може да се извършва от компетентния орган на друга държава-членка. Органът, който извършва проверката, получава от другите държави-членки необходимата информация за представителствата или клоновете, установени на тяхна територия.
3. Предоставените по силата на настоящия член предимства могат да се отнемат по инициатива на една или повече от съответните държави-членки.
Член 27
Разпоредбите на членове 19 и 20 се прилагат и за представителства и клонове на предприятията, за които се прилага настоящия раздел.
Що се отнася до прилагането на член 20, надзорният орган по първото установено представителство или клон или органът, който вместо него проверява цялостната платежоспособност на клоновете или представителствата, се приравнява на органа на държавата, в която се намира седалището на предприятието в Общността.
Член 28
При отнемане на разрешително от органа по член 26, параграф 2, този орган уведомява органите на другите държави-членки, в които предприятието извършва дейност, а те предприемат подходящи мерки. Ако причината за отнемане на разрешителното е неадекватност на цялостното състояние на платежоспособност, определено от държавите-членки, които са одобрили искането, посочено в член 26, държавите-членки, които са дали одобрение, също отнемат издадените от тях разрешителни.
Член 29
Чрез споразумения, сключени с една или няколко трети страни в съответствие с Договора, Общността може да приеме разпоредби, различни от предвидените в настоящия дял, с цел да се гарантира достатъчна защита на застрахованите лица в държавите-членки при условия на взаимност.
Дял IV - Преходни и други разпоредби
Член 30
1. Държавите-членки предоставят на посочените в дял IIII предприятия, които при влизането в сила на мерките за прилагане на настоящата директива извършват на тяхна територия един или някои класове застраховки по член 1, петгодишен срок за привеждане в съответствие с изискванията на членове 16 и 17, считано от датата на нотифицирането на настоящата директива.
2. Освен това държавите-членки могат:
а)
да предоставят на предприятията, посочени в параграф 1, които при изтичане на петгодишния срок не са установили напълно своята граница на платежоспособност, допълнителен срок не повече от две години, в който да сторят това, при условие, че тези предприятия представят за одобрение от надзорния орган, в съответствие с член 20, мерките, които предлагат да предприемат за тази цел;
б)
да освобождават предприятията, посочени в параграф 1, чийто годишен доход от премии или вноски при изтичане на петгодишния срок не е достигнал шесткратния размер на изисквания минимален гаранционен фонд съгласно член 17, параграф 2, от изискването да установяват минимален гаранционен фонд преди края на финансовата година, през която доходите от премии или вноски възлиза на шесткратния размер на минималния гаранционен фонд. След оценка на резултатите от проверката по член 33, Съветът се произнася с единодушие по предложение на Комисията кога държавите-членки да премахнат това облекчение.
3. Предприятията, които желаят да разширят дейността си по смисъла на член 8, параграф 2 или член 10, могат да направят това, само ако незабавно се приведат в съответствие с изискванията на настоящата директива. Предприятията по параграф 2, буква б), които в рамките на националната територия разширяват дейността си с други класове застраховки или на други части от тази територия, могат да бъдат освободени от изискването за установяване на минималния гаранционен фонд, посочен в член 17, параграф 2 за десетгодишен срок от нотифицирането на настоящата директива.
4. Предприятия, чиято структура се различава от посочените в член 8, могат, в тригодишен срок от нотифицирането на директивата, да продължават да извършват съществуващата дейност в правната форма, в която са учредени към момента на нотифицирането. Предприятията, които са учредени във Великобритания „с кралски указ“, с „частен акт“ или със „специален публичен акт“, могат да продължат да извършват дейността си в настоящата си форма за неограничен срок.
Предприятията в Белгия, които съобразно своя предмет на дейност извършват операции във връзка с интервенционни ипотечни заеми или спестовни операции в съответствие с точка 4 от член 15 на разпоредбите относно надзора върху частните спестовни банки, координирани чрез „arrête royal“ от 23 юни 1967 г., могат да продължат да извършват тази дейност в тригодишен срок от датата на нотифицирането на настоящата директива.
Въпросните държави-членки съставят списък на тези предприятия и го съобщават на другите държави-членки и на Комисията.
5. По искане на предприятията, които отговарят на изискванията на членове 15, 16 и 17, държавите-членки прекратяват прилагането на ограничителни мерки, например свързани с ипотеки, влогове и ценни книжа, които са въведени от сега действуващите нормативни актове.
Член 31
Държавите-членки предоставят на посочените в дял III представителства и клонове, които при влизането в сила на мерките за прилагане на настоящата директива извършват един или някои класове застраховки по член 1 и не разширяват дейността по смисъла на член 10, параграф 2, максимален срок от пет години от датата на нотифицирането на настоящата директива, за да изпълнят условията по член 25.
Член 32
През период, който приключва в момента на влизане в сила на споразумение, сключено с трета страна в съответствие с член 29, и най-късно при изтичането на четиригодишен срок от нотифицирането на директивата, всяка държава-членка може да запази в полза на установените на нейна територия предприятия на тази страна правилата, които се прилагат за тях на 1 януари 1973 г. по отношение на съответстващите активи и местонахождението на техническите резерви, при условие че другите държави-членки и Комисията бъдат уведомени и не се нарушават границите на предоставените в съответствие с член 15, параграф 2 облекчения в полза на установените на тяхна територия предприятия на държави-членки.
Дял V - Заключителни разпоредби
Член 33
Комисията и компетентните органи на държавите-членки работят в тясно сътрудничество помежду си с цел улесняване на надзора на пряката застрахователна дейност в Общността и разглеждане на трудностите, които могат да възникнат при прилагането на настоящата директива.
Член 34
1. В шестгодишен срок от датата на нотифицирането на настоящата директива Комисията представя на Съвета доклад за въздействието на въведените с нея финансови изисквания върху състоянието на застрахователните пазари на държавите-членки.
2. При необходимост Комисията представя междинни доклади на Съвета преди изтичането на преходния период, предвиден в член 30, параграф 1.
Член 35
Държавите-членки изменят националните си разпоредби, за да се съобразят с настоящата директива в 18-месечен срок от нейното нотифициране и незабавно уведомяват за това Комисията.
При спазване на разпоредбите на член 30, 31 и 32, така изменените разпоредби се прилагат в срок от 30 месеца от датата на нотифициране.
Член 36
След нотифициране на настоящата директива държавите-членки гарантират, че Комисията е информирана за текстовете на основните разпоредби от законов, подзаконов или административен характер, които те приемат в обсега на материята, уредена с настоящата директива.
Член 37
Приложението представлява неразделна част от настоящата директива.
Член 38
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Брюксел на 24 юли 1973 година.
PRIMA DIRETTIVA DEL CONSIGLIO del 24 luglio 1973 recante coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative in materia di accesso e di esercizio dell'assicurazione diretta diversa dall'assicurazione sulla vita
(73/239/CEE)
IL CONSIGLIO DELLE COMUNITÀ EUROPEE,
visto il trattato che istituisce la Comunità economica europea, in particolare l'articolo 57, paragrafo 2,
visto il programma generale per la soppressione delle restrizioni alla libertà di stabilimento (1), in particolare il titolo IV C,
vista la proposta della Commissione,
visto il parere del Parlamento europeo (2),
visto il parere del Comitato economico e sociale (3),
considerando che, in base al programma generale di cui sopra, la soppressione delle restrizioni alla creazione di agenzie e di succursali è, per quanto riguarda le imprese di assicurazione diretta, subordinata al coordinamento delle condizioni d'accesso e di esercizio; che questo coordinamento deve essere attuato in primo luogo per le assicurazioni dirette diverse dalle assicurazioni sulla vita;
considerando che, per agevolare l'accesso a tali attività assicurative ed il loro esercizio, è necessario eliminare talune divergenze esistenti tra le legislazioni nazionali in materia di controllo; che per realizzare questo scopo, pur assicurando una protezione adeguata degli assicurati e dei terzi in tutti gli Stati membri, è opportuno coordinare segnatamente le disposizioni relative alle garanzie finanziarie richieste alle imprese di assicurazioni;
considerando che una classifica dei rischi per ramo è necessaria allo scopo di determinare, in particolar modo, le attività che formano oggetto dell'autorizzazione obbligatoria e l'ammontare del fondo minimo di garanzia stabilito in funzione del ramo esercitato;
considerando che è opportuno escludere dal campo di applicazione della direttiva talune mutue che, in virtù del loro regime giuridico, soddisfano a condizioni di sicurezza ed offrono garanzie finanziarie peculiari; che è inoltre opportuno escludere certi organismi, in diversi Stati membri, la cui attività si esercita su un settore molto ristretto ed è statutariamente limitata a un determinato territorio o a determinate persone;
considerando che le varie legislazioni contengono norme differenti per quanto riguarda il cumulo dell'assicurazione malattia, dell'assicurazione crediti e cauzioni e dell'assicurazione spese legali, sia fra di loro sia con altri rami assicurativi; che il mantenimento di tale divergenza dopo la soppressione delle restrizioni del diritto di stabilimento nei rami diversi dall'assicurazione sulla vita lascerà sussistere ostacoli allo stabilimento; che la soluzione di questo problema dovrà essere prevista in un coordinamento ulteriore che dovrà essere realizzato entro un periodo relativamente breve;
considerando che è necessario estendere in ciascuno Stato membro il controllo a tutti i rami assicurativi previsti dalla presente direttiva; che tale controllo è possibile unicamente se le suddette attività sono soggette ad una autorizzazione amministrativa; che occorre dunque precisare le condizioni di concessione o di revoca dell'autorizzazione; che è indispensabile prevedere un ricorso giurisdizionale contro le dicisioni di rifiuto o di revoca dell'autorizzazione stessa;
considerando che conviene assoggettare i rami detti di trasporto, di cui ai numeri 4, 5, 6, 7 e 12 del punto A dell'allegato, ed i rami di credito, di cui ai numeri 14 e 15 del punto A dell'allegato, ad un regime più elastico in ragione delle fluttuazioni costanti delle transazioni in merci ed in crediti;
considerando che la ricerca di un metodo comune di calcolo delle riserve tecniche forma attualmente oggetto di studi sul piano comunitario; che appare quindi opportuno riservare ad ulteriori direttive l'attuazione del coordinamento in questa materia, nonché i problemi relativi alla determinazione delle categorie di investimenti e alla valutazione delle attività;
considerando che è necessario che le imprese di assicurazioni dispongano, oltre alle riserve tecniche sufficienti per far fronte agli impegni contratti, di una riserva complementare, detta margine di solvibilità, rappresentata dal patrimonio libero, onde far fronte ai rischi dell'esercizio; che, per assicurare, sotto questo profilo, che gli obblighi imposti siano determinati in funzione di criteri oggettivi, i quali pongano su un piano di eguaglianza di concorrenza le imprese aventi la stessa importanza, conviene prevedere che questo margine sia in rapporto con il volume globale degli affari dell'impresa e sia determinato in funzione di due indici di sicurezza fondati l'uno sui premi e l'altro sui sinistri;
considerando che è necessario esigere un fondo minimo di garanzia in funzione della gravità del rischio nei rami praticati, sia per assicurare che le imprese dispongano fin dal momento della loro costituzione di mezzi adeguati, sia per garantire che, nel corso della loro attività, il margine di solvibilità non scenda in nessun caso al di sotto di un limite minimo di sicurezza;
considerando che è necessario prevedere misure per il caso in cui la situazione finanziaria dell'impresa diventi tale da renderle difficile il rispetto dei suoi impegni;
considerando che le regole coordinate riguardanti l'esercizio delle attività assicurative dirette all'interno della Comunità debbono, in linea di massima, applicarsi a tutte le imprese che operano sul mercato, e quindi anche alle agenzie e alle succursali delle imprese la cui sede sociale è situata fuori della Comunità; che è tuttavia opportuno prevedere, quanto alla modalità di controllo, disposizioni particolari nei confronti di tali agenzie e succursali, in quanto il patrimonio delle imprese da cui dipendono si trova al di fuori della Comunità;
considerando che è tuttavia opportuno permettere l'attenuazione di tali condizioni speciali, pur rispettando il principio che le agenzie e le succursali di tali imprese non devono ottenere un trattamento più favorevole delle imprese della Comunità;
considerando che talune misure transitorie sono necessarie per permettere segnatamente alle piccole e medie imprese esistenti di adattarsi alle norme che devono essere adottate dagli Stati membri in esecuzione della presente direttiva, fatta salva l'applicazione dell'articolo 53 del trattato;
considerando che occorre garantire l'applicazione uniforme della norme coordinate e prevedere a tal fine una stretta collaborazione tra la Commissione e gli Stati membri in questo settore,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DIRETTIVA:
Titolo I - Disposizioni generali
Articolo 1
La presente direttiva riguarda l'accesso alle attività non salariate dell'assicurazione diretta praticata dalle imprese di assicurazione che sono stabilite in uno Stato membro o che desiderano stabilirvisi, nei rami definiti nell'allegato della presente direttiva, nonché l'esercizio di tali attività.
Articolo 2
La presente direttiva non riguarda
1. le seguenti assicurazioni:
a) il ramo vita, cioè quello comprendente in particolare l'assicurazione per il caso di sopravvivenza, l'assicurazione per il caso di morte, l'assicurazione mista, l'assicurazione per il caso di sopravvivenza con controassicurazione, le tontine, l'assicurazione nuzialità, l'assicurazione natalità;
b) l'assicurazione di rendita;
c) le assicurazioni complementari praticate dalle imprese di assicurazioni sulla vita, ossia le assicurazioni per danni corporali, comprese l'incapacità al lavoro professionale, le assicurazioni per morte in seguito ad infortunio, le assicurazioni per invalidità a seguito di infortunio o di malattia, quando queste diverse assicurazioni siano contratte in via complementare alle assicurazioni sulla vita;
d) le assicurazioni comprese in un regime legale di sicurezza sociale;
e) l'assicurazione praticata in Irlanda e nel Regno Unito denominata «permanent health insurance» (assicurazione malattia, di lunga durata non rescindibile).
2. le seguenti operazioni:
a) le operazioni di capitalizzazione, quali sono definite dalla legislazione dei singoli Stati membri;
b) le operazioni degli enti di previdenza e di soccorso le cui prestazioni variano in base ai mezzi disponibili e in cui il contributo degli iscritti è determinato forfettariamente;
c) le operazioni effettuate da un'organizzazione priva di personalità giuridica e che hanno per oggetto la mutua garanzia dei suoi membri, senza dar luogo al pagamento di premi né alla costituzione di riserve tecniche;
d) fino a coordinamento ulteriore, che dovrà intervenire entro un termine di quattro anni dalla notifica della presente direttiva, le operazioni di assicurazione credito all'esportazione per conto o con la garanzia dello Stato.
Articolo 3
1. La presente direttiva non riguarda le mutue di cui, nel contempo
- lo statuto prevede la possibilità di procedere a un richiamo di contributi o di ridurre le prestazioni,
- l'attività non copre i rischi di responsabilità civile - salvo se questi costituiscono una garanzia accessoria nel senso del punto C dell'allegato - né i rischi di credito e di cauzione;
- l'ammontare annuo di contributi riscossi in virtù delle attività di cui alla presente direttiva non eccede un milione di unità di conto, e
- la metà almeno dei contributi riscossi in virtù delle attività di cui alla presente direttiva proviene da persone iscritte alla mutua.
2. Essa non riguarda inoltre le mutue che hanno concluso con un'impresa della stessa natura una convenzione che prevede la riassicurazione integrale dei contratti assicurativi da esse sottoscritti o la sostituzione dell'impresa cessionaria all'impresa cedente per l'esecuzione degli impegni risultanti dai citati contratti.
In questo caso, l'impresa cessionaria è soggetta alla direttiva.
Articolo 4
La direttiva non concerne, salvo modifiche dello statuto per quanto riguarda la loro competenza:
a) in Germania
- i seguenti enti di diritto pubblico che beneficiano di un monopolio (Monopolanstalten):
1. Badische Gebaeudeversicherungsanstalt, Karlsruhe
2. Bayerische Landesbrandversicherungsanstalt, Muenchen
3. Bayerische Landestierversicherungsanstalt, Schlachtviehversicherung, Muenchen
4. Braunschweigische Landesbrandversicherungsanstalt, Braunschweig
5. Hamburger Feuerkasse, Hamburg
6. Hessische Brandversicherungsanstalt (Hessische Brandversicherungskammer), Darmstadt
7. Hessische Brandversicherungsanstalt, Kassel
8. Hohenzollernsche Feuerversicherungsanstalt, Sigmaringen
9. Lippische Landesbrandversicherungsanstalt, Detmold
10. Nassauische Brandversicherungsanstalt, Wiesbaden
11. Oldenburgische Landesbrandkasse, Oldenburg
12. Ostfriesische Landschaftliche Brandkasse, Aurich
13. Feuersozietaet Berlin, Berlin
14. Wuerttembergische Gebaeudebrandversicherungsanstalt, Stuttgart
Tuttavia, la competenza territoriale non è ritenuta modificata nel caso di una fusione di questi enti effettuata allo scopo di mantenere a favore del nuovo ente la competenza territoriale degli organismi fusi; del pari, la competenza in merito ai rami esercitati non è ritenuta modificata se uno di tali enti riprende, per lo stesso territorio, uno o più rami di uno dei suddetti enti.
- i seguenti enti semipubblici:
1. Postbeamtenkrankenkasse
2. Krankenversorgung der Bundesbahnbeamten;
b) in Francia
gli organismi seguenti:
1. Caisse départementale des incendiés des Ardennes
2. Caisse départementale des incendiés de la Côte-d'Or
3. Caisse départementale des incendiés de la Marne
4. Caisse départementale des incendiés de la Meuse
5. Caisse départementale des incendiés de la Somme
6. Caisse départementale grêle du Gers
7. Caisse départementale grêle de l'Hérault;
c) in Irlanda
Voluntary Health Insurance Board;
d) in Italia
la Cassa di previdenza per l'assicurazione degli sportivi (Sportass);
e) nel Regno Unito
the Crown Agents.
Articolo 5
Ai sensi della presente direttiva si intende per
a) unità di conto: quella definita dall'articolo 4 dello statuto della Banca europea per gli investimenti;
b) congruenza: la rappresentazione degli impegni esigibili in una valuta, con corrispondenti attività rappresentate o realizzabili in questa stessa valuta;
c) localizzazione delle attività: la presenza di attività mobiliari o immobiliari all'interno di uno Stato membro, senza però che le attività mobiliari debbano formare oggetto di deposito e che le attività immobiliari debbano essere soggette a misure restrittive, quali l'iscrizione di ipoteche. Le attività rappresentate da crediti sono considerate come localizzate nello Stato membro nel quale esse sono realizzabili.
Titolo II - Norme applicabili alle imprese la cui sede sociale si trova all'interno della Comunità
Sezione A: Condizioni di accesso
Articolo 6
1. Ciascun Stato membro subordina ad autorizzazione amministrativa l'accesso all'attività assicurativa diretta sul proprio territorio.
2. Quest'autorizzazione dev'essere richiesta all'autorità competente dello Stato membro interessato da:
a) l'impresa che stabilisce la propria sede sociale sul territorio di tale Stato;
b) l'impresa la cui sede sociale si trova in un altro Stato membro e che apre una succursale o un'agenzia nel territorio dello Stato membro interessato;
c) l'impresa che, dopo aver ricevuto l'autorizzazione prevista alla lettera a) o alla lettera b), estende sul territorio di questo Stato le sue attività ad altri rami;
d) l'impresa che, avendo ottenuto conformemente all'articolo 7, paragrafo 1, l'autorizzazione per una parte del territorio nazionale, estende la sua attività al di fuori di detta parte.
3. Gli Stati membri non subordinano a un deposito o ad una cauzione il rilascio dell'autorizzazione.
Articolo 7
1. L'autorizzazione è valida per l'intero territorio nazionale, a meno che, nella misura in cui la legislazione nazionale lo permette, il richiedente domandi l'autorizzazione di esercitare la propria attività soltanto in una parte del territorio nazionale.
2. L'autorizzazione è concessa per ramo. Essa copre l'intero ramo, a meno che il richiedente desideri garantire soltanto una parte dei rischi che rientrano in detto ramo quali sono previsti al punto A dell'allegato.
Tuttavia:
a) ogni Stato membro ha facoltà di concedere l'autorizzazione per i gruppi di rami indicati nel punto B dell'allegato, dandole la denominazione corrispondente ivi prevista;
b) l'autorizzazione concessa per un ramo o per un gruppo di rami è valida anche per la garanzia dei rischi accessori compresi in un altro ramo, se sono soddisfatte le condizioni previste al punto C dell'allegato;
c) fino a coordinamento ulteriore, che dovrà intervenire entro un termine di quattro anni dalla notifica della presente direttiva, la Repubblica federale di Germania può mantenere il divieto di cumulare sul suo territorio l'assicurazione malattia, l'assicurazione crediti e cauzione o l'assicurazione tutela giuridica, sia tra loro, sia con altri rami.
Articolo 8
1. Ogni Stato membro esige che le imprese che si costituiscono sul suo territorio e richiedono l'autorizzazione
a) adottino una delle forme seguenti:
- per quanto riguarda il Regno del Belgio:
«société anonyme/naamloze vennootschap», «société en commandite par actions/vennootschap bij wijze van geldschieting op aandelen», «association d'assurance mutuelle/onderlinge verzekeringsmaatschappij», «société coopérative/cooeperatieve vennootschap»;
- per quanto riguarda il Regno di Danimarca:
«aktieselskaber» (società per azioni), «gensidige selskaber» (società mutue);
- per quanto riguarda la Repubblica federale di Germania:
«Aktiengesellschaft», «Versicherungsverein auf Gegenseitigkeit», «OEffentlich-rechtliches Wettbewerbs-Versicherungsunternehmen»;
- per quanto riguarda la Repubblica francese:
«société anonyme», «société à forme mutuelle», «mutuelle», «union de mutuelles»;
- per quanto riguarda la Repubblica d'Irlanda:
«incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited»;
- per quanto riguarda la Repubblica italiana:
«società per azioni», «società cooperativa», «mutua di assicurazione»;
- per quanto riguarda il Granducato del Lussemburgo:
«société anonyme», «société en commandite par actions», «association d'assurances mutuelles», «société coopérative»;
- per quanto riguarda il Regno dei Paesi Bassi:
«naamloze vennootschap», «onderlinge waarborgmaatschappij», «cooeperatieve vereniging»;
- per quanto riguarda il Regno Unito:
«incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited», «societies registered under the Industrial and Provident Societies Acts», «societies registered under the Friendly Societies Act», l'associazione dei sottoscrittori denominata Lloyd's;
Gli Stati membri possono inoltre creare, ove occorra, imprese che assumono qualsiasi forma di diritto pubblico, se lo scopo di tali enti sia quello di fare operazioni di assicurazione a condizioni equivalenti a quelle delle imprese di diritto privato;
b) limitino il loro oggetto sociale all'attività assicurativa e alle operazioni che ne dipendono direttamente, ad esclusione di qualsiasi altra attività commerciale;
c) presentino un programma d'attività conforme all'articolo 9;
d) possiedano il minimo del fondo di garanzia previsto dall'articolo 17, paragrafo 2.
2. L'impresa che sollecita l'autorizzazione per l'estensione delle sue attività ad altri rami o, nel caso previsto dall'articolo 6, paragrafo 2, lettera d), ad un'altra parte del territorio, deve presentare un programma d'attività conforme all'articolo 9, per quanto riguarda questi altri rami o questa altra parte del territorio.
Essa deve inoltre fornire la prova che dispone del margine di solvibilità di cui all'articolo 16 e, se per questi altri rami l'articolo 17, paragrafo 2 esige un fondo di garanzia minimo più elevato di quello precedente, che essa possiede questo minimo.
3. L'attuale coordinamento non osta a che gli Stati membri applichino disposizioni che prevedono la necessità di una qualifica tecnica degli amministratori, nonché l'approvazione dello statuto, delle condizioni generali e speciali delle polizze di assicurazione, delle tariffe e di qualsiasi altro documento necessario al normale esercizio del controllo.
4. Le disposizioni anzidette non possono prevedere che la domanda di autorizzazione sia esaminata in funzione delle necessità economiche del mercato.
Articolo 9
Il programma d'attività di cui all'articolo 8, paragrafo 1, lettera c) deve contenere le indicazioni o giustificazioni riguardanti:
a) la natura dei rischi che l'impresa si propone di garantire; le condizioni generali e speciali delle polizze di assicurazione che essa si propone di utilizzare;
b) le tariffe che l'impresa intende applicare per ciascuna categoria di operazioni;
c) i principi direttivi in materia di riassicurazione;
d) gli elementi che costituiscono il fondo minimo di garanzia;
e) le previsioni circa le spese d'impianto dei servizi amministrativi e della rete di produzione ed i mezzi finanziari destinati a farvi fronte;
e, inoltre, per i primi tre esercizi sociali:
f) le previsioni relative alle spese di gestione diverse dalle spese d'impianto, in particolare le spese generali correnti e le provvigioni;
g) le previsioni relative ai premi o ai contributi e ai sinistri;
h) la situazione probabile di tesoreria;
i) le previsioni relative ai mezzi finanziari destinati alla copertura degli impegni e del margine di solvibilità.
Tuttavia non sono richieste le indicazioni di cui alle lettere a) e b) se si tratta di rischi classificati ai numeri 4, 5, 6, 7 e 12 del punto A dell'allegato, né sono richieste le indicazioni di cui alla lettera b), se si tratta di rischi classificati ai numeri 14 e 15 del punto A dell'allegato. Le indicazioni di cui alle lettere a) e b) possono non essere richieste se si tratta di rischi classificati al n. 11 del medesimo punto.
Articolo 10
1. Ciascuno Stato membro esige che l'impresa avente sede sociale sul territorio di un altro Stato membro e che chiede l'autorizzazione per l'apertura di un'agenzia o di una succursale:
a) comunichi il proprio statuto e l'elenco degli amministratori;
b) presenti un certificato, rilasciato dalle autorità competenti del paese della sede sociale, attestante i rami che l'impresa interessata è abilitata a praticare e che essa dispone del minimo fondo di garanzia o, se è più elevato, del minimo del margine di solvibilità calcolato conformemente all'articolo 16, paragrafo 3, e indicante i rischi che tale impresa garantisce effettivamente, nonché i mezzi finanziari di cui all'articolo 11, paragrafo 1, lettera e);
c) presenti un programma di attività conforme all'articolo 11;
d) designi un mandatario generale che abbia il domicilio e la residenza nel paese ospitante e sia dotato di poteri sufficienti ad impegnare l'impresa nei confronti dei terzi, ed a rappresentarla dinanzi alle autorità ed alle giurisdizioni del paese ospitante; se il mandatario è una persona giuridica, deve avere la sede sociale nel paese ospitante e deve designare a sua volta, per rappresentarlo, una persona fisica che risponda alle condizioni sopra indicate. Il mandatario designato non può essere ricusato dallo Stato membro se non per motivi inerenti alla sua onorabilità o alla sua qualifica tecnica, nelle condizioni applicabili ai dirigenti delle imprese che hanno la loro sede sociale sul territorio dello Stato interessato.
Per quanto riguarda i Lloyd's, in caso di controversie nel paese ospitante inerenti ad assicurazioni contratte non dovrebbero sorgere, per l'assicurato, maggiori difficoltà di quelle che incontrerebbe in caso di controversie analoghe sorte contro assicuratori di tipo classico. A tal fine, le competenze del mandatario generale devono in particolare includere la facoltà di essere citato in giudizio, nella detta qualità, con effetto nei confronti dei sottoscrittori interessati dei Lloyd's.
2. Ciascuno Stato membro esige per l'estensione delle attività dell'agenzia o succursale, sia ad altri rami sia ad altra parte del territorio nazionale nel caso previsto all'articolo 6, paragrafo 2, lettera d), che il richiedente l'autorizzazione presenti un programma d'attività conforme all'articolo 11 e soddisfi alle condizioni definite al paragrafo 1, lettera b).
3. L'attuale coordinamento non osta a che gli Stati membri applichino disposizioni che prevedano, per tutte le imprese di assicurazioni, la necessità di una approvazione delle condizioni generali e speciali delle polizze di assicurazione, delle tariffe, e di qualsiasi altro documento necessario al normale esercizio del controllo.
4. Le disposizioni anzidette non possono prevedere che la domanda di autorizzazione sia esaminata in funzione delle necessità economiche del mercato.
Articolo 11
1. Il programma di attività dell'agenzia o succursale previsto all'articolo 10, paragrafo 1, lettera c), deve contenere le indicazioni o giustificazioni riguardanti:
a) la natura dei rischi che l'impresa si propone di garantire nel paese ospitante; le condizioni generali e speciali delle polizze d'assicurazione che essa si propone di utilizzare nel suddetto paese;
b) le tariffe che l'impresa intende applicare per ciascuna categoria di operazioni;
c) i principi direttivi in materia di riassicurazione;
d) la situazione del margine di solvibilità dell'impresa, di cui agli articoli 16 e 17;
e) le previsioni circa le spese d'impianto dei servizi amministrativi e della rete di produzione ed i mezzi finanziari destinati a farvi fronte;
e, inoltre, per i primi tre esercizi sociali:
f) le previsioni relative alle spese di gestione;
g) le previsioni relative ai premi o ai contributi ed ai sinistri, in ragione delle attività nuove;
h) la situazione probabile di tesoreria dell'agenzia o succursale.
Tuttavia non sono richieste le indicazioni di cui alle lettere a) e b), se si tratta di rischi classificati ai numeri 4, 5, 6, 7 e 12 del punto A dell'allegato, né sono richieste le indicazioni di cui alla lettera b), se si tratta di rischi classificati ai numeri 14 e 15 del punto A dell'allegato. Le indicazioni di cui alle lettere a) e b) possono non essere richieste se si tratta di rischi classificati al n. 11 del medesimo punto.
2. Il programma è accompagnato dal bilancio e dal conto profitti e perdite dell'impresa per ciascuno dei tre ultimi esercizi sociali. Tuttavia, quando l'impresa abbia meno di tre esercizi sociali, essa deve fornire tali elementi soltanto per gli esercizi già chiusi.
Per quanto riguarda i Lloyd's, alla comunicazione del bilancio e del conto profitti e perdite si sostituisce l'obbligo di presentare i conti globali annui relativi alle operazioni di assicurazione, corredati dall'attestato che i certificati dei revisori dei conti sono stati forniti per ciascun assicuratore, in modo da provare che le responsabilità sorte in seguito a tali operazioni sono interamente coperte dall'attivo. Tali documenti debbono permettere alle autorità di controllo di avere una visione comparativa dello stato di solvibilità dell'associazione.
3. Il programma, accompagnato dalle osservazioni delle autorità incaricate di concedere l'autorizzazione, è trasmesso alle autorità competenti del paese della sede sociale. Queste ultime rendono noto il loro parere alle prime, entro tre mesi dall'avvenuto ricevimento dei documenti; in caso di silenzio allo scadere di tale termine, il parere delle autorità interpellate si considera favorevole.
Articolo 12
Ogni decisione di rifiuto deve essere motivata in modo preciso e notificata all'impresa interessata.
Ogni Stato membro prevede un ricorso giurisdizionale contro qualsiasi decisione di rifiuto.
Lo stesso ricorso è previsto nel caso in cui le autorità competenti non si siano pronunciate sulla domanda di autorizzazione nel termine di sei mesi a decorrere dalla data di ricevimento della stessa.
Sezione B: Condizioni di esercizio
Articolo 13
Gli Stati membri verificano, in stretta collaborazione, la situazione finanziaria delle imprese autorizzate.
Articolo 14
L'autorità di controllo dello Stato membro, sul territorio del quale è situata la sede sociale dell'impresa, deve verificare lo stato di solvibilità di quest'impresa per l'insieme delle sue attività. Le autorità di controllo degli altri Stati membri sono tenute a fornirle tutte le informazioni necessarie per consentirle di effettuare tale verifica.
Articolo 15
1. Ciascuno Stato membro sul cui territorio un'impresa esercita la sua attività impone a quest'ultima di costituire riserve tecniche sufficienti.
L'ammontare di tali riserve è determinato in base alle norme fissate dallo Stato interessato o, in mancanza, secondo le procedure stabilite da questo Stato.
2. Le riserve tecniche devono avere come contropartita attività equivalenti, congrue e localizzate in ognuno dei paesi in cui si eserciti l'attività. Tuttavia, gli Stati membri potranno accordare delle attenuazioni alle regole della congruenza e della localizzazione delle attività.
Tenuto conto della sua situazione particolare, il Lussemburgo, sino al coordinamento delle legislazioni sulla liquidazione delle imprese, può mantenere il regime di garanzie relativo alla riserve tecniche esistenti al momento dell'entrata in vigore della direttiva.
La regolamentazione del paese in cui si esercita l'attività stabilisce la natura delle attività ed eventualmente i limiti entro i quali queste possono essere ammesse a rappresentazione delle riserve tecniche, nonché le norme di valutazione di dette attività.
3. Se uno Stato membro ammette la rappresentazione di riserve tecniche mediante crediti sui riassicuratori, fissa la percentuale ammessa. In questo caso non può, in deroga a quanto previsto dal paragrafo 2, esigere la localizzazione di questi crediti.
4. L'autorità di controllo dello Stato membro, sul territorio del quale è situata la sede sociale di un'impresa, vigila affinché il bilancio dell'impresa presenti, per le riserve tecniche, attività equivalenti agli impegni contratti in tutti i paesi in cui essa esercita.
Articolo 16
1. Ciascuno Stato membro impone ad ogni impresa la cui sede sociale si trova sul suo territorio, la costituzione di un margine di solvibilità sufficiente per l'insieme delle sue attività.
Il margine di solvibilità corrisponde al patrimonio dell'impresa, libero da qualsiasi impegno prevedibile, al netto degli elementi immateriali. Esso comprende in particolare:
- il capitale sociale versato o, se si tratta di mutue, il fondo iniziale effettivo;
- la metà dell'aliquota non versata del capitale sociale o del fondo iniziale appena la parte versata raggiunge il 25 % di questo capitale o fondo;
- le riserve (legali e libere) non corrispondenti agli impegni;
- il riporto dagli utili;
- il richiamo di contributi che le mutue e le società a forma mutua, a contributi variabili, possono esigere dai loro iscritti a titolo dell'esercizio, fino a concorrenza della metà della differenza tra i contributi massimi e i contributi effettivamente richiamati; tuttavia, queste possibilità di richiamo non possono rappresentare più del 50 % del margine;
- su domanda e giustificazione dell'impresa, ed in caso di accordo delle autorità di controllo degli Stati membri interessati nei quali l'impresa esercita la sua attività, le plusvalenze risultanti da sottovalutazione di elementi dell'attivo o da sopravvalutazione di elementi del passivo, nella misura in cui tali plusvalenze non abbiano carattere eccezionale.
La sopravvalutazione delle riserve tecniche è stabilita in rapporto al loro ammontare calcolato dall'impresa conformemente alla regolamentazione nazionale; tuttavia, sino al coordinamento ulteriore delle riserve tecniche, il 75 % della differenza tra l'importo della riserva per rischi in corso calcolato forfettariamente dall'impresa mediante l'applicazione di una percentuale minima in rapporto ai premi e l'importo che sarebbe stato ottenuto calcolando la riserva contratto per contratto, quando la legislazione nazionale dà la possibilità di scelta tra i due metodi, può essere preso in considerazione nel margine di solvibilità fino a concorrenza del 20 %.
2. Il margine di solvibilità è determinato in rapporto all'ammontare annuo dei premi o contributi, oppure in rapporto all'onere medio dei sinistri per i tre ultimi esercizi sociali. Tuttavia, qualora le imprese pratichino essenzialmente soltanto uno o più dei rischi tempesta, grandine, gelo, sono presi in considerazione come periodo di riferimento dell'onere medio dei sinistri gli ultimi sette esercizi sociali.
3. Fatto salvo l'articolo 17, l'ammontare del margine di solvibilità deve essere pari al più elevato dei due risultati seguenti:
primo risultato (in relazione ai premi):
- si cumulano i premi o contributi emessi per gli affari diretti nel corso dell'ultimo esercizio, a valere per tutti gli esercizi, accessori compresi;
- si aggiunge l'importo dei premi accettati in riassicurazione nel corso dell'ultimo esercizio;
- si detrae l'importo totale dei premi o contributi annullati nel corso dell'ultimo esercizio, nonché l'importo totale delle imposte e tasse relative ai premi o contributi compresi nel cumulo.
Dopo aver ripartito l'importo così ottenuto in due quote, la prima fino a 10 milioni di unità di conto, la seconda comprendente l'eccedenza, le frazioni del 18 % e del 16 % sono calcolate rispettivamente su tali quote e sommate.
Il primo risultato è ottenuto moltiplicando l'ammontare così calcolato per il rapporto esistente, per l'ultimo esercizio, tra l'ammontare dei sinistri che restano a carico dell'impresa dopo cessione in riassicurazione, e l'ammontare dei sinistri lordi; tale rapporto non può in alcun caso essere inferiore al 50 %.
secondo risultato (in relazione ai sinistri):
- si cumulano, senza detrarre i sinistri a carico dei cessionari e retrocessionari, gli importi dei sinistri pagati per gli affari diretti nel corso dei periodi di cui al paragrafo 2;
- si aggiunge l'importo dei sinistri pagati a titolo di accettazioni in riassicurazione o in retrocessione nel corso degli stessi periodi;
- si aggiunge l'ammontare degli accantonamenti per sinistri da pagare, costituiti alla fine dell'ultimo esercizio, sia per gli affari diretti che per le accettazioni in riassicurazione;
- si detrae l'ammontare dei ricorsi incassati durante i periodi di cui al paragrafo 2;
- si detrae l'ammontare degli accantonamenti o riserve per sinistri da pagare, costituiti all'inizio del secondo esercizio precedente l'ultimo esercizio considerato, sia per gli affari diretti che per le accettazioni in riassicurazione.
Dopo aver ripartito il terzo, o il settimo, secondo il periodo di riferimento fissato conformemente al paragrafo 2, dell'ammontare così ottenuto in due quote, la prima fino a 7 milioni di unità di conto e la seconda comprendente l'eccedenza, le frazioni del 26 % e del 23 % vengono rispettivamente calcolate su tali quote e sommate.
Il secondo risultato si ricava moltiplicando l'ammontare ottenuto per il rapporto esistente, per l'ultimo esercizio, tra l'importo dei sinistri che rimangono a carico dell'impresa dopo cessione in riassicurazione, e l'importo dei sinistri lordi; tale rapporto non può in alcun caso essere inferiore al 50 %.
4. Le frazioni applicabili alle quote considerate nel paragrafo 3 sono ridotte ad un terzo per quanto riguarda l'assicurazione malattia gestita secondo una tecnica analoga a quella dell'assicurazione sulla vita, se
- i premi riscossi sono calcolati in base a tabelle di morbidità secondo i metodi matematici applicati in materia di assicurazioni;
- è costituita una riserva d'invecchiamento;
- è riscosso un supplemento di premio per costituire un margine di sicurezza adeguato;
- l'assicuratore non può denunciare il contratto che entro il termine del terzo anno d'assicurazione, al più tardi;
- il contratto prevede la possibilità di aumentare i premi o di ridurre le prestazioni anche per contratti in corso.
5. Nel caso dei Lloyd's, in cui il calcolo del primo risultato in relazione ai premi, di cui al paragrafo 3, è effettuato sulla base dei premi netti, questi ultimi sono moltiplicati per una percentuale forfettaria il cui ammontare è fissato annualmente e determinato dall'autorità di controllo della sede. Tale percentuale forfettaria deve essere calcolata in base agli elementi statistici più recenti riguardanti in particolare le commissioni versate.
Questi elementi nonché il calcolo effettuato sono comunicati alle autorità di controllo del paese in cui i Lloyd's si sono insediati.
Articolo 17
1. Il terzo del margine di solvibilità costituisce il fondo di garanzia.
2. a) Il fondo di garanzia non può comunque essere inferiore a:
- 400 000 unità di conto se si tratta dei rischi o di una parte dei rischi compresi in uno dei rami classificati al punto A dell'allegato ai numeri 10, 11, 12, 13, 14 e 15;
- 300 000 unità di conto se si tratta dei rischi o di una parte dei rischi compresi in uno dei rami classificati al punto A dell'allegato ai numeri 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 e 16;
- 200 000 unità di conto se si tratta dei rischi o di una parte dei rischi compresi in uno dei rami classificati al punto A dell'allegato ai numeri 9 e 17.
b) Se l'attività dell'impresa si estende a parecchi rami o a parecchi rischi, è preso in considerazione soltanto il ramo od il rischio che esige l'importo più elevato.
c) Ogni Stato membro può prevedere la riduzione di un quarto del minimo del fondo di garanzia per le mutue e le società a forma mutualistica.
Articolo 18
1. Gli Stati membri non fissano alcuna norma riguardante la scelta delle attività che superano quelle rappresentanti le riserve tecniche considerate all'articolo 15.
2. Fatti salvi l'articolo 15, paragrafo 2, l'articolo 20, paragrafi 1 e 3 e l'articolo 22, paragrafo 1, ultimo comma, gli Stati membri non restringono la libera disponibilità delle attività mobiliari o immobiliari facenti parte del patrimonio delle imprese autorizzate.
Tuttavia la Repubblica federale di Germania, sino al coordinamento ulteriore delle condizioni di accesso all'attività di assicurazione sulla vita e del suo esercizio, può mantenere, per quanto riguarda le assicurazioni malattia ai sensi dell'articolo 16, paragrafo 4, le restrizioni imposte alla libera disponibilità delle attività nella misura in cui si faccia dipendere la libera disponibilità delle attività che coprono le riserve matematiche dall'accordo di un «Treuhaender».
Tuttavia il Regno di Danimarca, fino a coordinamento ulteriore, può mantenere le disposizioni legislative che impongono restrizioni alla libera disponibilità delle attività costituite da imprese di assicurazione per coprire le pensioni dovute a titolo d'assicurazione obbligatoria contro gli infortuni sul lavoro.
3. Queste disposizioni non pregiudicano le misure che gli Stati membri, pur rispettando la regolamentazione menzionata all'articolo 15, paragrafo 2, dei paesi in cui si esercita l'attività, e salvaguardando inoltre gli interessi degli assicurati, sono abilitati ad adottare in quanto proprietari o associati delle imprese in causa.
Articolo 19
1. Ciascuno Stato membro impone alle imprese aventi la sede sociale sul suo territorio di presentare un resoconto annuale, per tutte le operazioni, della loro situazione e del loro stato di solvibilità.
2. Gli Stati membri esigono dalle imprese che esercitano le assicurazioni sul loro territorio di fornire periodicamente i documenti necessari per l'esercizio del controllo nonché i documenti statistici. Le autorità competenti si comunicano i documenti e le informazioni utili all'esercizio del controllo.
Articolo 20
1. Qualora l'impresa non si conformi alle disposizioni previste all'articolo 15, l'autorità di controllo del paese in cui essa esercita la sua attività può vietare, dopo avere informato della sua intenzione le autorità di controllo del paese della sede sociale, la libera disponibilità delle attività localizzate in tale paese.
2. Al fine di ristabilire la situazione finanziaria di un'impresa il cui margine di solvibilità non raggiunga più il minimo prescritto all'articolo 16, paragrafo 3, l'autorità di controllo del paese della sede sociale esige un piano di risanamento che deve essere sottoposto alla sua approvazione.
3. Qualora il margine di solvibilità non raggiunga più il fondo di garanzia definito all'articolo 17, l'autorità di controllo del paese della sede sociale esige dall'impresa un piano di finanziamento a breve termine che deve essere sottoposto alla sua approvazione.
Essa può inoltre restringere o vietare la libera disponibilità delle attività dell'impresa. Essa ne informa le autorità degli Stati membri sul territorio dei quali tale impresa è ugualmente autorizzata, le quali, a sua richiesta, adottano le stesse misure.
4. Nei casi previsti ai paragrafi 1 e 3 le autorità di controllo competenti possono adottare inoltre tutte le misure atte a salvaguardare gli interessi degli assicurati.
5. Le autorità di controllo degli Stati membri sul territorio dei quali l'impresa in oggetto è stata ugualmente autorizzata, collaborano per l'esecuzione delle misure previste ai paragrafi da 1 a 4.
Articolo 21
1. Ciascuno Stato membro consente alle imprese autorizzate di trasferire tutto o parte del loro portafoglio di contratti se il cessionario possiede, tenuto conto del trasferimento, il margine di solvibilità necessario.
Le autorità di controllo interessate si consultano prima di autorizzare il trasferimento.
2. Una volta ammesso dall'autorità di controllo competente, il trasferimento diventa opponibile di pieno diritto agli assicurati interessati.
Sezione C: Revoca dell'autorizzazione
Articolo 22
1. L'autorizzazione concessa dall'autorità competente dello Stato membro sul territorio del quale si trova la sede sociale dell'impresa può essere revocata da questa autorità quando l'impresa:
a) non soddisfi più alle condizioni di accesso;
b) non abbia potuto realizzare, entro i termini stabiliti, le misure previste dal piano di risanamento o dal piano di finanziamento di cui all'articolo 20;
c) manchi gravemente agli obblighi che le incombono in virtù della regolamentazione nazionale.
In caso di revoca dell'autorizzazione, l'autorità di controllo del paese della sede sociale ne informa le autorità di controllo degli altri Stati membri che hanno autorizzato l'impresa; questi ultimi debbono procedere anch'essi alla revoca dell'autorizzazione. L'autorità di controllo del paese della sede sociale adotta, con il concorso dell'autorità di controllo degli altri Stati membri, tutte le misure atte a salvaguardare gli interessi degli assicurati, e segnatamente restringe la libera disponibilità delle attività dell'impresa, quando una tale restrizione non sia stata ancora imposta in applicazione dell'articolo 20, paragrafo 1 e paragrafo 3, secondo comma.
2. L'autorizzazione concessa alle agenzie o succursali di imprese aventi la loro sede sociale in un altro Stato membro può essere revocata quando l'agenzia o la succursale:
a) non soddisfi più alle condizioni d'accesso;
b) manchi gravemente agli obblighi che le incombono in virtù della regolamentazione del paese in cui esercita la propria attività, specialmente per quanto riguarda la costituzione delle riserve tecniche definite all'articolo 15.
Prima di procedere alla revoca dell'autorizzazione, le autorità di controllo del paese d'esercizio consultano l'autorità di controllo del paese della sede sociale dell'impresa. Qualora esse ritengano necessario sospendere l'attività delle agenzie o succursali di cui trattasi prima che sia ultimata questa consultazione, ne informano immediatamente la stessa autorità.
3. Qualsiasi decisione di revoca dell'autorizzazione o di sospensione di attività deve essere motivata in modo preciso e notificata all'impresa interessata.
Ciascuno Stato membro prevede un ricorso giurisdizionale contro la decisione di revoca.
Titolo III - Norme applicabili alle agenzie o succursali stabilite nella Comunità e dipendenti da imprese la cui sede sociale si trova fuori della Comunità
Articolo 23
1. Ciascuno Stato membro subordina al rilascio di una autorizzazione amministrativa l'accesso, sul suo territorio, all'attività di cui all'articolo 1, per ogni impresa avente la sede sociale fuori della Comunità.
2. Lo Stato membro può accordare l'autorizzazione se l'impresa risponde almeno alle seguenti condizioni:
a) essere abilitata a praticare le operazioni di assicurazione, in conformità della legislazione nazionale da cui essa dipende;
b) aprire un'agenzia o una succursale sul territorio di detto Stato membro;
c) impegnarsi a istituire, presso la sede dell'agenzia o della succursale, una contabilità specifica dell'attività che essa vi esercita, e a conservarvi tutti i documenti relativi agli affari trattati;
d) designare un mandatario generale che dev'essere riconosciuto dall'autorità competente;
e) disporre, nel paese d'esercizio, di attività per un ammontare almeno uguale alla metà del minimo prescritto all'articolo 17, paragrafo 2 per il fondo di garanzia, e depositare un quarto di questo minimo, a titolo di cauzione;
f) impegnarsi a possedere un margine di solvibilità conformemente all'articolo 25;
g) presentare un programma di attività conforme all'articolo 11, paragrafi 1 e 2.
Articolo 24
Gli Stati membri impongono alle imprese di costituire riserve tecniche sufficienti corrispondenti agli impegni sottoscritti sul loro territorio; essi vigilano affinché la contropartita di tali riserve tecniche sia costituita dall'agenzia o succursale mediante attività equivalenti e, nella misura fissata dallo Stato, congrue.
Per il calcolo delle riserve tecniche, la determinazione delle categorie di investimento e la valutazione delle attività si applica la legislazione degli Stati membri.
Lo Stato membro interessato esige che le attività formanti la contropartita delle riserve tecniche siano localizzate sul suo territorio. È peraltro applicabile l'articolo 15, paragrafo 3.
Articolo 25
1. Ogni Stato membro impone alle agenzie o succursali aperte sul suo territorio di disporre di un margine di solvibilità costituito da attività libere da qualsiasi impegno prevedibile, previa deduzione degli elementi immateriali. Il margine è calcolato in conformità dell'articolo 16, paragrafo 3. Per il calcolo di tale margine sono presi tuttavia in considerazione soltanto i premi o contributi ed i sinistri risultanti dalle operazioni realizzate dall'agenzia o succursale.
2. Il terzo del margine di solvibilità costituisce il fondo di garanzia. Esso non può essere inferiore alla metà del minimo previsto dall'articolo 17, paragrafo 2. Vi è incorporata la cauzione iniziale depositata in conformità dell'articolo 23, paragrafo 2, lettera e).
3. Le attività rappresentative del margine di solvibilità devono essere localizzate all'interno dello Stato di esercizio fino a concorrenza del fondo di garanzia, e, per l'eccedenza, all'interno della Comunità.
Articolo 26
1. Le imprese che, dopo aver ottenuto l'autorizzazione di uno Stato membro, ottengono da uno o più altri Stati membri l'autorizzazione ad aprire sul loro territorio altre agenzie o succursali, possono richiedere uno o più dei vantaggi seguenti:
a) che il margine di solvibilità di cui all'articolo 25 sia calcolato in funzione dell'attività globale che esse esercitano all'interno della Comunità; in tal caso vengono presi in considerazione i premi o contributi ed i sinistri risultanti dalle operazioni realizzate dall'insieme delle agenzie o succursali stabilite all'interno della Comunità;
b) che siano dispensate dall'obbligo, previsto all'articolo 23, paragrafo 2, lettera e), di depositare anche in questi Stati la cauzione richiesta;
c) che le attività formanti la contropartita del fondo di garanzia siano localizzate in uno qualunque degli Stati membri nei quali esse esercitano la loro attività.
2. In caso di accordo di almeno due Stati membri interessati su tutta o parte della domanda dell'impresa, l'autorità competente dello Stato membro sul territorio del quale si trova la sede di più antica data dell'impresa richiedente, verifica lo stato di solvibilità di tale impresa per l'insieme delle attività esercitate all'interno degli Stati membri che hanno partecipato all'accordo. Tuttavia, a richiesta dell'impresa e con l'accordo. Tuttavia, a richiesta dell'impresa e con l'accordo unanime degli Stati membri interessati, tale verifica potrà essere effettuata dall'autorità competente di un altro Stato membro. L'autorità che effettua la verifica ottiene a questo scopo le informazioni necessarie dagli altri Stati membri circa le agenzie o succursali stabilite sul loro territorio.
3. I vantaggi accordati dal presente articolo possono essere soppressi ad iniziativa di uno o più Stati membri interessati.
Articolo 27
Gli articoli 19 e 20 sono applicabili anche alle agenzie e succursali delle imprese previste dal presente titolo.
Per l'applicazione dell'articolo 20, l'autorità della sede di più vecchia data o quella che effettua in sua vece la verifica della solvibilità globale di tali agenzie o succursali, è equiparata all'autorità dello Stato sul territorio del quale si trova la sede sociale dell'impresa comunitaria.
Articolo 28
In caso di revoca dell'autorizzazione da parte dell'autorità di cui all'articolo 26, paragrafo 2, questa ne informa le autorità di controllo degli altri Stati membri nei quali l'impresa esercita la sua attività, le quali adottano le misure appropriate. Se la decisione di revoca è motivata dall'insufficienza della solvibilità globale quale è fissata nell'accordo di cui all'articolo 26, gli Stati membri parti dell'accordo medesimo procedono del pari alla revoca della loro autorizzazione.
Articolo 29
La Comunità, mediante accordi con uno o più paesi terzi conclusi conformemente al trattato, può convenire di applicare disposizioni diverse da quelle previste nel titolo presente, allo scopo di garantire in condizioni di reciprocità una sufficiente tutela degli assicurati degli Stati membri.
Titolo IV - Disposizioni transitorie e disposizioni varie
Articolo 30
1. Alle imprese di cui al titolo II e che, alla data dell'entrata in vigore delle misure di attuazione della direttiva, praticano sul loro territorio uno o più rami tra quelli di cui all'articolo 1, gli Stati membri concedono un termine di cinque anni a decorrere dalla notifica della direttiva per conformarsi alle condizioni degli articoli 16 e 17.
2. Inoltre gli Stati membri:
a) possono accordare alle imprese previste al paragrafo 1 e che alla scadenza del termine di cinque anni non abbiano ancora completamente costituito il margine di solvibilità, un periodo supplementare fino ad un massimo di due anni, sempreché, conformemente all'articolo 20, dette imprese abbiano sottoposto all'approvazione dell'autorità di controllo le misure che si propongono di adottare per raggiungere tale margine.
b) possono dispensare le imprese previste al paragrafo 1 e che allo scadere del termine di cinque annin non abbiano raggiunto un incasso annuo di premi e contributi pari al sestuplo del fondo minimo di garanzia di cui all'articolo 17, paragrafo 2, dall'obbligo di costituire tale fondo prima della fine dell'esercizio per il quale premi o i contributi avranno raggiunto il sestuplo di detto fondo di garanzia. Alla luce dei risultati dell'esame previsto all'articolo 34, il Consiglio decide all'unanimità, su proposta della Commissione, quando gli Stati membri devono sopprimere la dispensa di cui trattasi.
3. Le imprese che desiderano estendere la loro attività ai sensi dell'articolo 8, paragrafo 2 o dell'articolo 10, possono procedervi solo qualora esse si conformino immediatamente alle norme della direttiva. Tuttavia le imprese di cui al paragrafo 2, lettera b) e che, all'interno del territorio nazionale, estendono le loro attività ad altri rami d'attività o ad altre parti del territorio, possono essere dispensate, per un periodo di dieci anni a decorrere dalla notifica della direttiva, dall'obbligo di costituire il fondo minimo di garanzia di cui all'articolo 17, paragrafo 2.
4. Le imprese aventi forma diversa da quella indicata all'articolo 8 possono continuare ad esercitare, per tre anni a decorrere dalla notifica della direttiva, la loro attività attuale sotto la forma giuridica che esse rivestono al momento di detta notifica. Le imprese costituite nel Regno Unito «by Royal Charter», «by private Act» o «by special public Act» possono proseguire le loro attività sotto la loro attuale forma senza limitazione di tempo.
Le imprese che, in Belgio, conformemente al loro oggetto sociale, praticano i prestiti ipotecari per intervento, o che effettuano operazioni di risparmio, a norma del quarto comma dell'articolo 15 delle disposizioni relative al controllo delle casse di risparmio private, coordinate dal decreto reale del 23 giugno 1967, possono proseguire queste attività per tre anni a decorrere dalla notifica della direttiva.
Gli Stati membri interessati compilano l'elenco di tali imprese e lo comunicano agli Stati membri ed alla Commissione.
5. A richiesta delle imprese che soddisfano agli obblighi degli articoli 15, 16 e 17, gli Stati membri sopprimono le misure restrittive quali ipoteche, depositi o cauzioni che sono stati costituiti in virtù dell'attuale regolamentazione.
Articolo 31
Gli Stati membri concedono alle agenzie e succursali di cui al titolo III e che, alla data di entrata in vigore delle misure di attuazione della direttiva, praticano uno o più rami fra quelli di cui all'articolo 1, e che non estendano le loro attività ai sensi dell'articolo 10, paragrafo 2, un termine massimo di cinque anni, a decorrere dalla notifica della direttiva, per conformarsi alle condizioni dell'articolo 25.
Articolo 32
Per un periodo che termina al momento dell'entrata in vigore di un accordo concluso con un paese terzo ai sensi dell'articolo 29 e al più tardi allo scadere di un termine di quattro anni a decorrere dalla notifica della direttiva, ogni Stato membro può mantenere, a favore delle imprese di tale paese stabilite nel suo territorio, il regime relativo alla congruenza e alla localizzazione delle riserve tecniche applicato loro il 1o gennaio 1973, a condizione che ne informi gli altri Stati membri e la Commissione e che tale regime non superi i limiti delle attenuazioni accordate ai sensi dell'articolo 15, paragrafo 2 ad imprese di Stati membri stabilite nel suo territorio.
Titolo V - Disposizioni finali
Articolo 33
La Commissione e le autorità competenti degli Stati membri collaborano strettamente per facilitare il controllo sulle assicurazioni dirette all'interno della Comunità e per esaminare le difficoltà che potrebbero sorgere nell'applicazione della direttiva.
Articolo 34
1. La Commissione sottopone al Consiglio, entro sei anni a decorrere dalla notifica della direttiva, una relazione sulle incidenze delle esigenze finanziarie stabilite dalla direttiva sulla situazione dei mercati dell'assicurazione degli Stati membri.
2. Ove occorra, la Commissione sottopone al Consiglio relazioni interinali prima della fine del periodo transitorio di cui all'articolo 30, paragrafo 1.
Articolo 35
Gli Stati membri modificano le loro disposizioni nazionali, conformemente alla direttiva, entro diciotto mesi a decorrere dalla sua notifica e ne informano immediatamente la Commissione.
Fatti salvi gli articoli 30, 31 e 32, le disposizioni così modificate sono applicate al più tardi entro trenta mesi a decorrere da questa notifica.
Articolo 36
Dópo la notifica della direttiva, gli Stati membri provvedono a comunicare alla Commissione il testo delle disposizioni fondamentali legislative, regolamentari o amministrative che essi adottano nel settore disciplinato dalla presente direttiva.
Articolo 37
L'allegato costituisce parte integrante della presente direttiva.
Articolo 38
Gli Stati membri sono destinatari della presente direttiva.
Fatto a Bruxelles, addì 24 luglio 1973.