РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 29 юни 2011 година
относно държавна помощ № SA.14554 (C 7/04) предоставена от Германия на Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино)
(нотифицирано под номер C(2011) 4426)
(само текстът на немски език е автентичен)
(2012/268/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, алинея първа от него (1),
като покани заинтересованите страни да внесат становищата си в съответствие с посочената по-горе разпоредба (2),
като има предвид, че:
I. ПРОЦЕДУРА
(1)
След жалба, получена на 10 май 2001 г. Комисията изпрати писмено запитване до Федерална република Германия на 9 ноември 2001 г. Уведомлението за мярката е изпратено с писмо от 5 март 2002 г. в отговор на запитването на Комисията и получено на 8 март 2002 г. Тъй като по това време мярката вече е била осъществена, тя е включена в списъка на схеми за помощ, за които не са представени уведомления (помощ № NN 159/02).
(2)
Допълнителна информация е изпратена от Германия с писмо от 20 ноември 2002 г., получено на 25 ноември 2002 г., с писмо от 28 април 2003 г., получено на 2 май 2003 г., с писмо от 27 май 2003 г., получено на 28 май 2003 г., и с факс от 2 октомври 2003 г.
(3)
С писмо SG-Greffe (2004) D/200645 от 19 февруари 2004 г. Комисията уведоми Германия за решението си да открие процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 от Договора за функционирането на Европейския съюз, относно помощта.
(4)
Решението на Комисията да открие процедурата беше публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (3). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(5)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни (4).
(6)
Германия представи на Комисията становището си с писмо от 18 март 2004 г., регистрирано като получено на 23 март 2004 г. Мнения бяха представени допълнително с писмо от 10 януари 2006 г., регистрирано на 10 януари 2006 г., и с писмо от 13 юли 2007 г., регистрирано на 16 юли 2007 г.
(7)
С писмо SG-Greffe (2008) D/206430 от 21 октомври 2008 г. Комисията уведомява Германия за решението си да удължи процедурата, открита съгласно член 108, параграф 2 от ДФЕС относно помощта.
(8)
Решението на Комисията за удължаване на процедурата е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (5). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(9)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни.
(10)
След искане от 17 ноември 2008 г. за удължаване на срока, прието от Комисията на 21 ноември 2008 г., Германия представи на Комисията становището си с писмо от 23 декември 2008 г., регистрирано на 5 януари 2009 г.
II. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА ПОМОЩТА
II.1. Наименование на мярката
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [заем за Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино) и последващо опрощаване на задълженията]
II.2. Правно основание
(12)
Мярката е осъществена въз основа на договорно споразумение между Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Фонд за възстановяване на лозарските райони в Райнланд-Пфалц, WAK) и Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (компания за търговия с вино от Пфалц, GfW).
II.3. Цел
(13)
Целта е да се отпусне заем на GfW за закупуване на гроздова мъст от лозарски предприятия и търговци. Като обезпечение са договорени гарантирани активи. Въпросните активи са предмет също така на клаузи с различни степени на запазване на правото на собственост (Eigentumsvorbehalt) от лозарските предприятия и търговците (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) под формата на запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, препродажба с прехвърляне на вземането за цената или запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания. Задълженията се опрощават, когато GfW изпада във финансови затруднения поради рязкото спадане на пазарните цени.
II.4. Публичен орган
(14)
WAK е публичноправно дружество от федерална провинция Райнланд-Пфалц, регистрирано в град Майнц. В рамките на лозарския сектор то функционира по начин, сходен с банка. Обичайната дейност на WAK се състои в отпускане на заеми за препарцелиране на земи. WAK се финансира от вноски, такси, заеми и безвъзмездни средства (член 8, параграф 1 от Weinbergsaufbaugesetz [Закон за развитие на лозарските предприятия]).
II.5. Бенефициери
(15)
Бенефициер на мярката е било GfW, на което е отпуснат заем от WAK при условия, които не отговарят на пазарните.
(16)
GfW е било дъщерно предприятие, изцяло притежавано от Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (Асоциация на земеделските производители и лозарските предприятия от южен Райнланд-Пфалц). Учредено е през 1984 г. за търговия с вино, като предметът му на дейност се състои в производство и търговия с пенливо вино, гроздов сок, гроздово желе, гроздов спирт и бренди. GfW предоставя така също услуги на лозарските предприятия във връзка с мерки по дестилацията. Споменатите мерки по дестилацията включват мерките, обхванати от общата организация на пазарите (6), и дестилацията, финансирана от държавата, която обикновено се извършва въз основа на решения на Съвета (7). Във връзка с това GfW консултира дребни винопроизводители и организира транспорта на виното до дестилационните предприятия.
(17)
Други възможни бенефициери са лозарските предприятия и търговците, от които GfW получи възможност да закупи мъст благодарение на заема и които не опростиха нито едно от задълженията на GfW, когато WAK реши да направи това при изпадането на GfW във финансово затруднение.
II.6. Контекст на помощта
(18)
През 1999 г. GfW закупува 44 милиона литра мъст със заема от WAK в размер на 15 302 696,25 EUR и свои собствени средства. 60 % от гроздовата мъст е с най-малко 60 градуса по Oechsle и средно 81 градуса по Oechsle. 40 % от тази мъст, която представлява мъст за обикновено трапезно вино с най-малко 44 градуса по Oechsle, е закупена с цел печалба от изгодните условия на превантивна дестилация. За цялото количество закупена мъст е платена средна цена от 0,38 EUR на литър. Готово вино не е закупувано. Закупуването е извършено на базата на клаузи за запазване на правото на собственост запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на всички вземания. В същото време тези гарантирани активи са договорени като обезпечение за WAK.
(19)
Според представената от Германия информация бизнес планът на GfW е предвиждал възползване от възможностите за дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 за 40 % от гроздовата мъст и преработване на 60 % от мъстта в базово вино за производството на пенливо вино и продажба на производители на пенливо вино. Освен това GfW е планирало да задържи 20 % от базовото вино за срок от девет месеца до една година преди да бъде продадено на пазара като базово вино за производството на пенливо вино, с цел да се възползва от субсидиите от ЕС за съхранение на вино съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87.
(20)
На 11 ноември 1999 г. лозарските предприятия и търговци получават авансово плащане на 80 % от покупната цена. Авансово са платени средно по 0,31 EUR на литър.
(21)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация. С оглед на понижението на цените на пазара на базово вино в края на 1999 г. GfW решава изобщо да не продава базово вино през тази година, а да изчака възстановяването на пазара през 2000 г.
(22)
През 2000 г., поради сравнително изобилната реколта и намаляващите продажби на пенливо вино, пазарът на бяло вино претърпява дори още по-голям срив (в някои случаи средните цени спадат с до 0,20 EUR). Много от виното в бъчви, което все още се съхранява, е трябвало да бъде изпратено отново за дестилация.
(23)
В резултат на изменение на общата организация на пазара на вино, прието през 1999 г. и влязло в сила на 1 август 2000 г. превантивната дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 е заменена с дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки съгласно Регламент (ЕО) № 1493/1999. Условията са били значително по-лоши и е могло да се постигне само около половината от предишната цена за превантивна дестилация от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(24)
След резкия спад в цените през 2000 г. за GfW е невъзможно да реализира очакваните печалби нито на пазара на вино, нито от дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки. В резултат на това балансовата стойност на запасите на GfW е трябвало да бъде значително намалена, а оттам пасивите на GfW са превишили неговите активи.
(25)
Предвид гореописаните търговски проблеми е изготвен междинен финансов отчет за годината до 31 октомври 2000 г., който е проверен от одитор. Към 31 октомври 2000 г. пасивите на GfW (15 670 155 EUR) превишават текущите му активи (9 886 856 EUR) с 5 783 299 EUR. Пасивите на GfW към тази дата са представени в таблицата по-долу. Според доклад, изготвен от Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW много скоро би било изправено пред производство по обявяване в несъстоятелност поради факта, че пасивите му превишават неговите активи, ако не се предприемат никакви мерки за предотвратяването на това.
(26)
Таблица 1
(в EUR)
Задължения към
Сума
WAK
10 150 959
Финансови институции
726 892
Доставчици
218 460
Лозарски предприятия и търговци
4 355 581
Други
218 263
Общо
15 670 155
(27)
Според §19 от Германския закон за несъстоятелността (Insolvenzordnung), ако пасивите на едно дружество превишават неговите активи, това е причина за откриване на производство по обявяване в несъстоятелност. Поради тази причина Изпълнителният съвет на GfW, в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, е задължен да представи заявление за откриване на производството по несъстоятелност в рамките на три седмици от изпадането в състояние, в което пасивите му превишават неговите активи.
(28)
Поради заплахата от несъстоятелност GfW иска от някои кредитори (WAK, лозарските предприятия и около 130 търговеца, обвързани с покупката, описана в съображение 18) да опростят част от неуредените му задължения, за да може дружеството да продължи да търгува. По отношение на лозарските предприятия и търговците опрощаването е трябвало да обхване 90 % от неуредените задължения, което означава, че те биха получили още само около 2 % от договорената покупна цена. Оставащият дефицит е трябвало да бъде елиминиран чрез необходимата промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване на задължения от страна на WAK.
(29)
В качеството си на главен кредитор (вж. таблица 1) с гаранции от по-заден ред, WAK има значителен интерес да бъде избягнато предстоящото обявяване в несъстоятелност. По тази причина последното се опитва да убеди лозарските предприятия и търговци да се съгласят с опрощаването на част от задълженията към тях. WAK подписва също така писмено споразумение с GfW на 4 декември 2000, в което се съгласява да остави на по-заден ред част от неуредените си задължения, съответстващи на дефицита на GfW, в полза на останалите кредитори. Окончателният размер на вземанията с променена поредност е щял да бъде определен едва след получаване на декларациите за опрощаване на задължения от лозарските предприятия и от търговците, така че размерът на вземанията с променена поредност да се сведе до минимум. Договорено е също така, че, ако избягването на производство по несъстоятелност на по-късен етап се окаже необходимо, WAK да опрости задължения в същия размер, каквато е и сумата на задълженията, чиято поредност е променена в полза на другите кредитори.
(30)
1 700 от общо 2 700 лозарски предприятия и търговци декларират своята готовност да опростят 90 % от оставащите задължения към тях, което съответства на около 60 % от неуредените задължения на групата като цяло. Останалите лозарски предприятия и търговци обаче или изрично отхвърлят предложението, или не отговарят на искането. Ясно е, че някои от тях са решили да не опрощават задълженията към тях, поради своите гаранции от по-преден ред, а някои от тях са продължили задържането на собствеността и вече са получили авансово плащане на 80 % от договорената цена. Това означава, че в случай на производство по несъстоятелност постъпленията им биха били по-високи от предложените 2 % от договорената покупна цена.
(31)
Освен това много от лозарските предприятия и търговците подават жалби срещу GfW и тези жалби са разгледани от съда, който предлага споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Аналогични споразумения за уреждане на задълженията са предложени от други съдилища и, като има предвид това, GfW вече не може да очаква, че другите лозарски предприятия и търговци ще се съгласят да се откажат от 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %.
(32)
§ 305a от Германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на уреждането на дългове се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след началото на преговорите по извънсъдебното уреждане на спора.
(33)
По тази причина, противно на първоначалното си намерение, GfW вече не може да иска от лозарските предприятия и търговците да опростят каквато и да било част от задълженията му към тях. Вместо това, GfW подписва споразумение с WAK на 21 февруари 2001 г., в което се казва, че WAK е съгласен да покрие изцяло дефицита на GfW от 2000 г., като опрости 5 005 441,60 EUR от неговите задължения. През периода 1 януари 2001 г. - 31 декември 2001 г. няма да се начислява лихва по оставащия кредит. В споразумението се предвижда също така, че оставащите задължения към лозарските предприятия и търговците ще бъдат уредени изцяло. По този начин е осигурена гаранция за задълженията към WAK, чиято поредност не е променена, положението с дефицита е поправено, за момента производството по несъстоятелност е избягнато и GfW може да продължи да осъществява своята дейност.
(34)
През периода 1 ноември 2000 г. - 31 декември 2000 г. GfW извършва погасявания на заема от WAK в размер на 1 440 446,92 EUR. През периода 2001-2005 г. GfW продължава да функционира и извършва редовни погасявания по своя заем от WAK на обща стойност 3 728 969,40 EUR. Освен това през 2001 г. GfW извършва плащания на лихва към WAK в общ размер на 149 757,16 EUR.
(35)
Поради спад в оборота в обичайните сфери на дейност на GfW, както и недостатъчната капитализация, дружеството решава да преустанови цялата си дейност и да бъде ликвидирано до 31 декември 2004 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR.
(36)
В крайна сметка GfW е прекратено, считано от 1 юни 2005 г., и заличено от търговския регистър през 2006 г. Няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което помощта би могла да се възстанови.
(37)
До 31 декември 2005 г. са погасени 9 897 154,65 EUR от заема и са извършени плащания на лихви в размер на 793 994,99 EUR. След ликвидацията оставащите активи на GfW (87 079,79 EUR), останалите неуредени задължения към WAK в размер на около 313 000 EUR са обявени за невъзстановими и са отписани. Следователно частта от заема, която не е възстановена, възлиза общо на 5 318 441,60 EUR (първоначалното опрощаване на задълженията в размер на 5 005 441,60 EUR плюс неуредените задължения от 313 000 EUR след ликвидацията).
II.7. Характер и интензитет на помощта
(38)
Заемът от WAK за GfW в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат на няколко вноски през 1999 г. за срок от 12-18 месеца:
(в EUR)
11.11.1999 г.
5 936 061,62
25.11.1999 г.
6 868 777,04
1.12.1999 г.
585 429,72
13.12.1999 г.
112 110,66
17.12.1999 г.
1 800 317,21
Общо
15 302 696,25
(39)
Начисляваните лихви са следните:
4-то тримесечие 1999 г.
3,28 %
1-во тримесечие на 2000 г.
3,51 %
2-ро тримесечие 2000 г.
4,15 %
3-то тримесечие 2000 г.
4,80 %
4-то тримесечие 2000 г.
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
На 11 ноември 1999 доставчиците получават авансово плащане на 80 % от договорената цена. Освен това, в резултат на продължителното задържане на собствеността, предвидено за някои доставчици, което не се преустановява при преработка или смесване, част от запасите са използвани за обезпечаване на оставащите задължения в размер на 20 % към тези доставчици. Запасите са използвани също така като обезпечение за WAK. Поради запазването на правото на собственост обаче правата на WAK върху част от запасите са с по-заден ред до момента на погасяване на всички вземания. Следователно GfW и неговите кредитори, от които WAK е основният, носят по-значителен риск от колебания на цените.
(41)
По отпуснатия от WAK заем на GfW се плаща само ограничена лихва: от 11 ноември 1999 г. до 31 декември 1999 г. (в размер на 3,28 %), от 1 януари 2000 г. до 31 декември 2000 г. (3,51 % - 5,15 %) и от 1 януари 2001 г. до 31 декември 2001 г. (4,55 % - 5,25 %). След 31 декември 2001 г. не са начислявани повече лихви.
(42)
Като се има предвид рискът, поет от WAK с отпускането на парични средства на GfW, върху редовния лихвен процент е трябвало да бъде начислена значителна премия за риск. Тъй като към лихвения процент не е била добавена такава премия, следователно към момента на отпускане на заема има елемент на помощ. Този елемент на помощ може да се изчисли като разликата между начисления лихвен процент и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е трябвало да бъде начислена.
(43)
Според Известието на Комисията относно метода за определяне на референтната ставка и размера на сконтовия процент (8), изменено от Известие на Комисията за техническа корекция на метода за определяне на референтния и сконтовия лихвен процент (9), приложимо през въпросния период, базисната референтна ставка за Германия е между 5,23 % и 6,33 %. По смисъла на известието определената референтна ставка е базисна ставка и може да бъде повишавана, при положение че има значителен риск (например едно предприятие е в лошо икономическо състояние или когато обикновено изискваната от банките гаранция не бъде предоставена). В тези случаи премията може да достигне до 400 базисни точки или повече, ако никоя частна банка не се съгласи да отпусне съответния заем.
(44)
Според Германия лихвените проценти, начислявани от германските банки през същия период за аналогични кредити, са между 5,25 % и 6,50 % (VR-Bank Südliche Wеinstrasse e.G.) и 5,40 % и 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Продължителност на мярката
(45)
Еднократна мярка.
II.9. Причини за откриване на официалната процедура по разследване
(46)
Комисията откри официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 от ДФЕС поради подозрения, че съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията би могло да представлява държавна помощ по смисъла на член 107 от ДФЕС.
(47)
Въз основа на информацията, която е на разположение към момента на откриване на официалната процедура по разследване, Комисията по-специално разгледа дали съгласието за промяна в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били направени в съответствие с критерия за частния кредитор.
(48)
Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор. По отношение на разглеждания случай GfW има задължения към частни кредитори в размер на 5,5 милиона EUR към 31 октомври 2000 г., но нито един от тях не е опростил задълженията към него. Докладът на независимия одитор показва, че има икономически смисъл в това WAK да се съгласи на промяна в поредността на вземанията и да опрости част от задълженията към него, но не обяснява защо нито един от другите кредитори не е бил готов от своя страна да опрости задълженията.
(49)
При откриването на официалната процедура по разследване Комисията стигна до заключението, че към момента на откриване на процедурата не би могло да се изключи, че промяната в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията от страна на WAK (заема, отпуснат на GfW, и бъдещите лихвени плащания по този заем), не са извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, тъй като изглеждат по-високи от абсолютно необходимото и прекомерно много облагодетелстват не само GfW, но също така и другите кредитори (основно лозарските предприятия и търговците), към които задълженията са били изплатени изцяло.
(50)
След това откритата официална процедура по разследване е разширена с оглед включване и отпускането на заема. По-специално съмнения са изразени по отношение на това дали отпускането на заема е направено при пазарни условия (не е начислена премия за риск) и с достатъчно обезпечение.
(51)
В разширената официална процедура по разследване отново е изразено съмнение по отношение на евентуална помощ за лозарските предприятия и търговци. Според наличната към дадения момент информация изглежда, че заплатената за гроздовата мъст цена е над пазарната, че целта на сделката е не да се увеличат до максимум печалбите, а да се подпомогне пазарът на вино и мъст, както и че предоставените гаранции на лозарските предприятия и търговци според договора за продажба са по-изгодни в сравнение с такива при нормални обстоятелства.
(52)
Съмнението относно цената е засилено от документи, предоставени от Германия след първото откриване на процедурата, които показаха колебания в цената на литър трапезно вино (без ДДС) през 1999 г. в района Райнланд-Пфалц от най-малко 0,26 EUR (октомври - ноември) до 0,30 EUR (юни - септември), 0,35 EUR (април) и най-много 1,10 EUR (февруари, юни, ноември, декември). Следователно минималната пазарна цена, която би могла да бъде постигната за трапезно вино към момента на отпускане на заема, е 0,26 EUR на литър.
(53)
По тази причина средната покупна цена от 0,38 EUR на литър изглежда над най-ниската пазарна цена около 0,26 EUR на литър.
III. ЖАЛБИ И ИНФОРМАЦИЯ ОТ ТРЕТИ СТРАНИ
(54)
Комисията получи информация, че горепосоченото опрощаване на задълженията е било финансирано със средства на WAK. Твърди се, че поради понижената капиталова база на WAK в качеството си на публичен орган, който финансира WAK, федералната провинция Райнланд-Пфалц е проучила възможността за капиталова инжекция, но в крайна сметка е решила да не го прави.
(55)
Комисията получи жалба с твърдения за наличието на държавна помощ в опрощаването на задължения от страна на WAK. Жалбоподателят заявява, че GfW е участвало в конкуренцията за продажба на винени дестилати и в резултат на опрощаването в полза на това дружество, конкурентите му ще имат значителни проблеми при продажбата на собствените си продукти. Жалбоподателят представи няколко статии от вестници с информация за опрощаването на задълженията от страна на WAK в полза на GfW.
(56)
Същият жалбоподател препраща така също писмо, което е получил от прокуратурата в Kaiserslautern (централна служба за икономически престъпления) в отговор на изпратено до тях негово писмо. В писмото от прокуратурата в Kaiserslautern се обобщава получената от жалбоподателя под формата на статии от вестници и твърдения информация, като жалбоподателят се уведомява, че въз основа на получената информация няма основания за откриване на досъдебно производство.
IV. МНЕНИЯ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИТЕ СТРАНИ
(57)
В рамките на официалните процедури по разследване Комисията не е получила каквито и да било становища.
(58)
Повторните писма от жалбоподателя след първоначалното откриване на процедурата не съдържат никакви нови факти или аргументи.
V. МНЕНИЕ НА ГЕРМАНИЯ
V.1. Елемент на помощ към момента на отпускане на заема
(59)
Германия е представила подробна информация за условията по отпуснатия от WAK заем на GfW, която е включена в описанието на мярката в раздел II.
(60)
В представените от нея становища Германия се съгласява, че лихвата, начислена от WAK по отпуснатия на GfW заем, е била по-ниска от пазарния процент. Германия признава, че разликата между пазарния процент и начисления лихвен процент представлява помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(61)
Германия също предоставя доказателства, че GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (10), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(62)
Германия уверява, че предоставеното от GfW запазване правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазването на правото на собственост до погасяване на всички вземания във връзка с продажбата на гроздова мъст е отговаряло на обичайната стопанска практика. Германия уверява също така, че приемането на гарантираните активи като обезпечение въпреки запазването на правото на собственост, какъвто е случаят с WAK при отпускането на заема на GfW, също отговаря на обичайната стопанска практика.
(63)
Освен това Германия твърди, че закупуването на гроздова мъст от GfW през есента на 1999 г. е било извършено по пазарна цена, тъй като 60 % от закупената мъст е била висококачествена мъст (с минимум 60 градуса по Oechsle), а не мъст за обикновено трапезно вино, както е допуснато при откриването на процедурата. Според Германия изискванията за качество на гроздовата мъст при производството на пенливо вино са по-високи от изискванията при трапезно вино (съответно минимум 60 и 44 градуса по Oechsle). Останалите 40 % от гроздовата мъст е била мъст за обикновено трапезно вино, закупена с цел извличане на полза от изгодните условия на превантивната дестилация.
(64)
В своето становище Германия подчертава, че пазарната концепция на GfW за 60 % от запасите включва закупуването на висококачествена мъст в големи количества и последващото ѝ преработване в еднородни партиди от базово вино за производството на пенливо вино в съответствие с изискванията на винарните за еднородност и качество. Базовото вино за производство на пенливо вино изисква ниско съдържание на SO2 и високо съдържание на плодови киселини. Това би могло да се постигне само ако гроздовата мъст се закупи през периода на есенните продажби и GfW само преработи мъстта в базово вино.
(65)
Според предоставената от Германия информация за пазара на базово вино за пенливо вино, базовата цена, плащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст.
(66)
В този контекст Германия насочва вниманието към съответния пазар. Според нея пазарната цена за обикновено трапезно вино не може да се възприема като еталон за тези 60 % от запаса, тъй като съответният пазар за GfW не е пазарът на обикновено трапезно вино, а пазарът на по-висококачествено базово вино, което да се използва за производството на пенливо вино. Германия се позовава също така на теорията за заменяемост на търсенето, при която се изтъква, че два продукта не се търгуват на един и същ пазар, ако единият не може да бъде заместен от другия, дори цената на единия да се промени. В разглеждания случай специфичните изисквания към гроздовата мъст и базовото вино за производството на пенливо вино не позволяват заместването им с мъст за обикновено трапезно вино или трапезно вино, дори и цената на трапезното вино значително да намалее. Следователно понижението в цената на трапезното вино няма да окаже въздействие върху цената на гроздовата мъст за производството на пенливо вино, защото те не са взаимозаменяеми.
(67)
Според статистическите данни за вноса на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за периода 1998-2001 г. внесеното бяло вино, което благодарение на високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е било с пазарна цена от 0,38 EUR на литър, която е значително по-висока от цената 0,26 EUR на литър, посочвана за трапезно вино. В становището си Германия заключва, че съществуват два отделни пазара - един на обикновено трапезно вино и гроздова мъст за трапезно вино и друг пазар за висококачествено базово вино и висококачествена гроздова мъст за производството на пенливо вино.
(68)
Според Германия по тази причина следва да се заключи, че съответният пазар за виното, което не е изпратено за дестилация, е пазарът на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино, на който достигнатите цени са много по-високи (0,38 EUR на литър), а не пазарната цена на обикновеното трапезно вино (0,26 EUR на литър). Поради това Германия твърди, че платената от GfW цена за гроздова мъст е отговаряла на пазарната цена на съответния пазар и е включвала нормален марж на печалбата.
(69)
В допълнение GfW е планирало да участва в програмите на ЕС за съхранение и дестилация (GfW преди това вече е предлагало такива услуги на лозарите). Съгласно програмата за съхранение се плащат по 0,06 EUR на литър за 20 % от запасите, които по-късно следва да бъдат продадени като базово вино за производството на пенливо вино. Съгласно програмата за дестилация са плащани 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър за 40 % от запасите, изпратени за дестилация.
(70)
Според становището на Германия е било възможно от тези дейности да се извлече полза, когато WAK е отпуснал заема на GfW. От една страна, GfW е възнамерявало да използва 40 % от закупената мъст за превантивна дестилация през декември 1999 г. при цена на дестилацията, която значително надвишава покупната (0,50 EUR - 0,55 EUR на литър). От друга страна, според прогнозите производителите на пенливо вино биха платили относително добри цени (между 0,36 EUR и 0,41 EUR на литър) за големи партиди еднородно базово вино с гарантирано качество. Германия твърди, че GfW би могло да постигне средни приходи от продажби в размер на 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър, което е доста над средната стойност от 0,38 EUR на литър, заплатени на лозарските предприятия и търговци.
(71)
Планирането е базирано на следните допускания за целеви цени:
Обем
Цена/литър в EUR
Дестилация 0,50-0,55
40 %
0,50-0,55
Субсидия на ЕС за съхранение на вино/мъст (1 година): 0,06 EUR/l и последваща продажба като базово вино за производството на пенливо вино
20 %
0,435
Продажба като базово вино за производството на пенливо вино
40 %
0,375
(72)
На база на тези допускания е очаквана средна продажна цена от 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър.
(73)
Горепосочената прогноза за продажби води до следното изчисление на печалбата:
Цена/литър в EUR
Покупна цена и преработка
0,37-0,38
Приход от продажба на базово вино за производството на пенливо вино, дестилация, субсидии за съхранение
0,44-0,46
Очаквана печалба
0,06-0,09
(74)
На базата на общ обем от около 44 милиона литра е очаквана обща печалба от около 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(75)
Германия заявява също така, че пазарната цена на трапезното вино, посочена от Европейската комисия в решенията за откриване на процедурата (0,26 EUR на литър), е най-ниската котировка за ноември 1999 г. за трапезно вино. Пълната котировка за ноември 1999 г. е пазарна цена между 0,26 EUR и 0,56 EUR на литър. Освен това посоченият диапазон е пълният ценови диапазон за цялата 1999 г. За 2000 г. ценовият диапазон е между 0,20 EUR и 0,41 EUR на литър. Германия подчертава също така, че 60 % от гроздовата мъст, закупена от GfW, е била средно 81 градуса по Oechsle, което е много повече от изискването за трапезно вино - 44 градуса - и това, разбира се, е било отразено в цената, заплатена от GfW за гроздовата мъст.
V.2. Елемент на помощ към момента на промяна на поредността на вземанията в полза на частните кредитори и опрощаване на задълженията
(76)
Според Германия след изготвянето на междинен финансов отчет през ноември 2000 г. е установено, че GfW е изправено пред несъстоятелност. Тогава GfW има дефицит от около 6 милиона EUR, което е било потвърдено при изготвянето на годишния финансов отчет за 2000 г. Причината за дефицита е, че стойността на запасите, които все още са притежание на GfW, е намаляла вследствие на значителния рязък спад в пазарните цени, което означава, че GfW е могло да продаде своите запаси само на по-ниска цена от първоначално предвидената.
(77)
Според представената от Германия информация към 31 октомври 2000 г. GfW все още има задължения към WAK в размер на около 10 милиона EUR. WAK е получил като обезщетение гарантирани активи на GfW, оценени на 5,7 милиона EUR към дадения момент. Те са били обект на запазване правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, което според Германия би им осигурило привилегированост на вземанията в случай на несъстоятелност. Затова според Германия, ако е била открита процедура по несъстоятелност, GfW би трябвало да уреди плащането към лозарските предприятия и търговци на стойност от около 3,5 милиона EUR преди да могат да бъдат извършени плащания към който и да било друг кредитор.
(78)
С цел своевременно намиране на изход от тази ситуация на дефицит и избягване на откриването на процедура по несъстоятелност в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, са били необходими незабавни действия.
(79)
Германия отбелязва, че, като основен кредитор с обезпечение от по-заден ред, WAK е имал голям интерес да се избегне предстоящата несъстоятелност. Следователно той се е опитал да убеди лозарските предприятия и търговците да опростят част от задълженията към тях и на 4 декември 2000 г. се е договорил с GfW за следното:
-
съгласие за промяна в поредността на вземания в полза на другите кредитори в същия размер като дефицита, след като лозарските предприятия и търговците са се съгласили да опростят 90 % от оставащите задължения към тях,
-
опрощаване на задълженията, за които е договорена промяна в поредността, но само ако е необходимо.
(80)
Въпреки успешното начало на преговорите с по-голямата част от лозарските предприятия и търговците, които се съгласяват задълженията към тях да бъдат опростени, в крайна сметка GfW претърпява неуспех поради съгласуваните действия на някои от лозарските предприятия и търговци и техните адвокати. Те не желаели да опростят задълженията към тях поради по-благоприятното си положение по отношение на гаранциите в резултат на запазеното си право на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазеното си право на собственост до погасяване на всички вземания, и подали жалби. Тези жалби са разгледани от съда, откъдето са предложени споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Подобни споразумения за уреждане на задължения били предложени и от други съдилища. Предвид това за GfW повече не било възможно да очаква, че лозарските предприятия и търговците ще се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %. Фактът, че 1 700 от 2 700 лозарски предприятия и търговци вече били заявили, че биха опростили част от задълженията към тях, вече няма значение, тъй като § 305a от германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на производство по несъстоятелност се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след започването на преговори за извънсъдебно уреждане на спора.
(81)
По тази причина на 21 февруари 2001 г. WAK се съгласява с GfW да покрие дефицита от 2000 г. като опрости 5 005 441,60 EUR от задълженията към него, като не се начислява лихва върху оставащия дълг за периода 1 януари 2001-31 декември 2001 г. и като бъдат изцяло уредени задълженията към лозарските предприятия и търговците. Така е гарантирано обезпечението на задълженията, за които не е договорена промяна на поредността. Дефицитът на GfW е отстранен, производството по несъстоятелност е избягнато и GfW е можело да продължи да функционира.
(82)
Германия твърди, че и промяната на поредността на вземанията, и опрощаването на задълженията отговарят на критерия за частния кредитор. В подкрепа на това твърдение Германия се позовава на съответната съдебна практика.
(83)
Опрощаване на част от задълженията може да е необходимо, за да се увеличи действително възстановената сума (11). Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум. Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (12). В решението си по делото HAMSA Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Първоинстанционният съд подчертава, че решаващ е статутът на кредитора като притежател на обезпечено, привилегировано или обикновено вземане, т.е. редът на гаранциите на различните кредитори. Първоинстанционният съд установява, че публичен кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база на задълбочена и мотивирана оценка на това колко би могъл да възстанови, на база на риска от ликвидация и също на шанса фирмата да възстанови своята жизнеспособност (13). Последно Германия се позовава на решението на Комисията по делото Huta Cynku, в което Комисията реши, че не съществува предимство и, следователно, държавна помощ, когато преструктурирането би довело да по-големи постъпления от ликвидацията (14).
(84)
На тази база Германия твърди, че с оглед на положението на WAK на основен кредитор и на по-задния ред на неговите гаранции в сравнение с лозарските предприятия и търговците, както съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори, така и опрощаването на задълженията е било в съответствие с критерия за частния кредитор и не представлява държавна помощ. В случай на производство по несъстоятелност WAK би изгубил най-малко същата, а най-вероятно значително по-голяма сума от оставащото към него задължение.
(85)
WAK би могъл да има пълни гарантирани права върху оставащите запаси и би могъл да обезпечи по-голямо погасяване на оставащите задължения към него от погасяването в случай на несъстоятелност само ако избегне несъстоятелността на GfW и уреди оставащите задължения към лозарските предприятия и търговци.
(86)
От гледна точка на положението преди операцията, поведението на WAK според Германия е било правилно, особено предвид факта, че е успял да си осигури по-голямо погасяване, като е преобразувал по-задния ред на своето обезпечение в гаранция от първи ред и е избегнал предстоящата несъстоятелност на GfW. Според Германия в такава ситуация всяка частна банка би действала по същия начин.
(87)
Според германските органи резултатът от предварителната оценка на финансовите отчети на GfW би бил, че чрез запазването на GfW, WAK би могъл да получи погасяване на задължения в размер на 5 112 918,81 милиона EUR. От друга страна, ако GfW е започнало процедура по несъстоятелност, WAK би могъл единствено да получи погасяване на задължения в размер най-много на 2,4 милиона EUR. Това означава разлика от най-малко 2,7 милиона EUR.
(88)
Това се потвърждава от доклад от 3 февруари 2003 г., изготвен от независим одитор (15), поръчан от WAK и представен от германските органи. В доклада се стига до заключението, че е обосновано от икономическа гледна точка WAK да се съгласи с промяна на поредността на своите вземания в полза на другите кредитори, да опрости част от тези задължения в горепосочения размер и да опрости бъдещи плащания на лихви. Представените от Германия причини за тези заключения са както следва:
-
Ако WAK не беше променил поредността в полза на другите кредитори и опростил задълженията към него и лихвените плащания, GfW е трябвало да подаде заявление за обявяване в несъстоятелност и би било ликвидирано. Задълженията към WAK би трябвало да бъдат покрити от продажбата на запасите на GfW.
-
Ако дружеството е било ликвидирано, стойността на запасите на GfW би спаднала. Действителните постъпления от продажбата на запасите би била само около 50 % - 70 % от балансовата стойност. Следователно, при отчитане на гарантираните права, постъпленията биха възлезли на сума между 1,84 милиона EUR и 2,4 милиона EUR.
-
Производството по несъстоятелност е скъпоструващо.
-
Германският закон за несъстоятелността („InsO“) предвижда право на отделяне на продукти със запазено право на собственост от масата на несъстоятелността; изборът между изпълнението на договора и отделянето на активи обаче се определя от синдика (параграф 103 от InsO). Отделянето на активи е възможно само ако синдикът откаже да изпълни договор като в този случай кредиторът може да се оттегли от договора и да поиска отделяне на активите, а има право и на обезщетение за неизпълнението на договора. Авансовите плащания могат да бъдат приспаднати. В замяна на това GfW може да поиска възстановяване на вече извършените плащания, които могат да бъдат прихванати от обезщетението за неизпълнение на договора.
-
Обратно, след като WAK се съгласи да промени поредността на част от задълженията към него, от юридическа гледна точка е възможно GfW да избегне производството по несъстоятелност и, след като опрости част от задълженията и лихвените плащания, неуредените задължения към WAK да са в размер на 5,15 милиона EUR, които може да се очаква, че ще бъдат възстановени в резултат на факта, че GfW ще продължи да функционира.
-
Отбелязва се също така, че ако е било открито производство по несъстоятелност, погасяването по заема от 1 440 476,92 EUR, направено от GfW към WAK през периода 1 ноември - 31 декември 2000 г. би било оспорено от GfW съгласно правилата за несъстоятелност. Това би довело до задължаването на WAK да погаси тези средства.
(89)
Германия подчертава, че предварителната оценка показва, че вариантът с промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване е по-обоснован от икономическа гледна точка, тъй като получената сума чрез избягване на несъстоятелността на GfW е 4 670 517,65 EUR, т.е. по-голяма от максимума от 2,4 милиона EUR, който би могъл да бъде обезпечен при производството по несъстоятелност.
(90)
Германия стига до заключението, че тъй като промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, не е имало помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на промяната на поредността и опрощаването на задълженията от страна на WAK.
VI. ОЦЕНЯВАНЕ НА ПОМОЩТА
VI.1. Обща организация на пазара
(91)
До влизането в сила на Регламент (ЕО) № 479/2008 на Съвета от 29 април 2008 г. относно общата организация на пазара на вино (16) лозарството и винарството са уреждани с Регламент (ЕО) № 1493/1999. Член 71 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 гласи, че членове 87, 88 и 89 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, обхванати от него. Преди 31 юли 2000 г. лозарството и винопреработването бяха уредени чрез Регламент (ЕИО) № 822/87. Член 76 от Регламент (ЕИО) № 822/87 гласи, че членове 92, 93 и 94 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, посочени в член 1 от регламента. Следователно въпросните мерки следва да бъдат разгледани в светлината на правилата за държавни помощи.
VI.2. Наличие на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС
(92)
Според член 107, параграф 1 от ДФЕС всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки, е забранена.
(93)
WAK е публичноправно дружество и се финансира отчасти със средства от федерална провинция Райнланд-Пфалц и отчасти от парафискални такси. Следователно мярката се финансира от ресурси на държава членка.
(94)
Помощта за дадено предприятие засяга търговията между държавите членки, когато въпросното предприятие функционира на пазар, отворен за търговия в рамките на Съюза (17). Търговията със земеделски продукти в рамките на Съюза е значителна. Следователно настоящата помощ може да засегне търговията между държавите членки (18).
(95)
Съдът е постановил, че за да се определи дали дадена държавна мярка представлява помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо също така да се установи дали предприятието получател извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия (19), и/или дали мярката е дала възможност на предприятието да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от своите собствени финансови ресурси (20). Това действително би било достатъчен признак за евентуално нарушение на конкуренцията (21).
VI.2.1. Наличие на помощ за Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.а. Отпускането на заем от WAK
(96)
Заемът в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат от WAK през есента на 1999 г. За срока на заема на GfW е начислена лихва в размер между 3,28 % и 5,25 %. Не е начислена премия за риск. Референтният процент за Германия през този период е между 5,23 % и 6,33 %.
(97)
Германия е съгласна със становището на Комисията, че отпускането на заема не е било по пазарни условия. Ако заемът е бил отпуснат при пазарни условия, би била начислена по-висока базова ставка и би била добавена премия за риск, като се има предвид ограничената гаранция, която обезпечението по заема предлага.
(98)
Може да се заключи, че отпуснатият заем на GfW съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, тъй като GfW е извлякло икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия. Елементът на помощ се изчислява като разликата между начислената лихва и референтната ставка плюс подходяща премия за риск.
(99)
Евентуално предаване на помощ на правоприемници
(100)
Според Германия GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (22), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(101)
Тъй като останалите активи на GfW са разпродадени, лицето, което ги е закупило, не е имало възможност да се възползва от помощта, отпусната на GfW. Въпреки това, тъй като лицето е заплатило първоначалната покупна цена и пазарът е претърпял рязък спад през изминалите години, ясно е, че заплатената от купувача цена е била най-малко пазарната цена. Следователно Комисията стига до заключението, че на купувача на оставащите запаси на GfW не е прехвърлена помощ. В същото време GfW повече не съществува и следователно няма помощ за възстановяване.
VI.2.1.б. Промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения от страна на WAK
(102)
Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задължения и на лихвени плащания са финансирани от собствени ресурси на WAK и съответен заем, изтеглен от WAK и следователно следва да се считат за финансирани с ресурси на държава членка.
(103)
С цел да се установи дали промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения и лихвени плащания представлява държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо да се установи дали GfW извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и/или дали мярката е дала възможност на GfW да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от собствените си финансови ресурси. Тази преценка трябва да се направи на база на критерия за частния кредитор. Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор.
(104)
Според установената съдебна практика може да е необходимо опрощаване на част от задължението, за да може да се увеличи действително възстановената сума. Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум (23). Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (24).
(105)
В решението си по делото HAMSA (25) Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Параграфи 168 и 169 от решението гласят:
„(168)
Когато една фирма, изправена пред значително влошаване на нейното финансово състояние, предложи на своите кредитори споразумение или поредица от споразумения за уреждане на дълга с оглед подобряване на положението ѝ и избягване на ликвидация, всеки от кредиторите трябва да вземе решение с оглед на предложената му сума в рамките на споменатото споразумение, от една страна, и сумата, която очаква, че ще може да си възстанови след евентуалната ликвидация на фирмата, от друга страна. Върху избора му влияят множество фактори, включително дали задълженията към кредитора са обезпечени, привилегировани или обикновени, характера и степента на всяка гаранция, която може да притежава, преценката му за шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност, както и сумата, която би получил в случай на ликвидация. Ако се окаже, например, че при ликвидация на фирмата стойността при реализация на активите ѝ би стигнала само за покриване на ипотеката и привилегированите задължения, обикновените задължения не биха имали стойност. В такъв случай приемането от един обикновен кредитор на анулиране на голяма част от задължението към него всъщност няма да бъде на загуба.
(169)
Следва, че ако няма информация за факторите, които определят съответните стойности на вариантите, предложени на кредиторите, фактът, че има явни разлики между дяловете, които различните кредитори са отписали, сам по себе си не обяснява причините, които са ги накарали да приемат предложеното опрощаване на дългове.“
(106)
Освен това по делото HAMSA (26) Първоинстанционният съд установи, че публичният кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база подробна и мотивирана преценка на това колко би могъл да възстанови, какъв е рискът от ликвидация и какви са шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност. Последно, в решението на Комисията по случая Huta Cynku (27) Комисията реши, че няма предимство - а оттам и държавна помощ - когато преструктурирането би осигурило по-големи постъпления, отколкото ликвидацията.
(107)
По отношение на цитираната по-горе съдебна практика, когато се преценява дали частният кредитор би действал или е действал по същия начин като WAK, е необходимо да се разгледат вариантите за WAK, когато е достигнато заключението, че GfW е изправено пред несъстоятелност, и какви биха били икономическите последици от тези варианти. Второ, необходимо е също така да се направи същата преценка за лозарските предприятия и търговците и после да се определи дали ситуацията, пред която е изправен WAK, може да бъде съпоставена и оценена на база на действията на лозарските предприятия и търговците.
(108)
След като е уведомен, че GfW е заплашено от несъстоятелност, WAK има два варианта. Той е могъл или да допусне откриването на производство по несъстоятелност, или да се опита да избегне това, като постигне споразумение с GfW, което да даде възможност на GfW да продължи да функционира. Въз основа на представената от Германия информация, подкрепена от изготвения от независим одитор доклад от 3 февруари 2003 г. (вж. съображение 88), според Германия икономическите последици от тези две решения са следните. Предварително, в случай на производство по несъстоятелност, WAK би могъл да очаква да си възстанови максимум 2,4 милиона EUR от задълженията към него. Ако WAK подпише споразумение с GfW, чрез което да опрости част от задълженията към него и по този начин да даде възможност на GfW да продължи на функционира, WAK предварително би могъл да очаква да възстанови около 5,1 милиона EUR от задълженията към него. Това означава разлика от 2,7 милиона EUR в полза на предоставянето на възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност. Дали лозарските предприятия и търговците са били склонни да направят същото, е имало съвсем слабо въздействие върху изчисленията на възстановяването, но не е могло да промени резултатите от съпоставянето на двата алтернативни варианта.
(109)
Прогнозата за сумата на възстановяването в случай на несъстоятелност в размер на 2,4 милиона EUR в доклада се базира на допускането на Германия, че задълженията към лозарските предприятия и търговците в размер на 4,4 милиона EUR би трябвало да бъдат уредени преди това към WAK. Въпреки това, според Европейската комисия, германският закон за несъстоятелността гласи, че само дългът към лозарските предприятия и търговците със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания би трябвало да бъде уреден преди дълговете към WAK. Останалите дългове би трябвало да са от същия ред като дълга към WAK. Собствените изчисления на Европейската комисия показват обаче, че дори в случай, че дълговете към WAK и към лозарските предприятия и търговците са от един и същи ред, WAK би могъл да очаква да възстанови най-много 4,7 милиона EUR в случай на несъстоятелност (на база на максимално общо възстановяване от 6,8 милиона EUR в случай на несъстоятелност WAK и лозарските предприятия биха получили погасяване пропорционално на дълговете към тях - 10 милиона EUR и 4,4 милиона EUR съответно за WAK и за лозарските предприятия и търговците). Следователно може да се заключи, че предварително по-благоприятният вариант за WAK би бил да даде възможност на GfW да избегне несъстоятелността.
(110)
Изчислението при лозарските предприятия и търговците, от друга страна, е съвсем различно. Първо, те вече са получили 80 % от плащането за доставените от тях стоки. Второ, според предложението от GfW те биха получили само 10 % от все още дължимите им 20 %. Всъщност това означава, че те биха получили допълнително 2 % от договорената покупна цена, ако подпишат споразумението. Това, разбира се, е по-малко отколкото биха могли да очакват при производство по несъстоятелност, независимо от реда на техните гаранции (запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания). Те биха могли средно да очакват да получат 48 % от оставащите задължения към тях (2,1 милиона EUR от общо дължимите им 4,4 милиона EUR). Затова не е изненада, че някои от лозарските предприятия и търговци са отказали предложението на GfW. Трето, трябва да е било очевидно, че би било в интерес на WAK да опрости част от задълженията към него и да избегне несъстоятелността, дори лозарските предприятия и търговците да не направят това, което отново би дало възможност на лозарските предприятия и търговците да получат по-голям дял от оставащите задължения към тях от предложените 10 %. Четвърто, няколко от тях вече са били дали GfW на съд и той е отсъдил в тяхна полза, като е задължил GfW да уреди 80 % от оставащите задължения.
(111)
Може да се заключи, че въпреки факта, че лозарските предприятия, търговците и WAK всички са кредитори на GfW, вариантите и резултатите от тези варианти за WAK и за лозарските предприятия и търговците са били толкова различни, че въобще не са съпоставими. Фактът, че лозарските предприятия и търговците са избрали да не опростят задълженията към тях не трябва да се разглежда като отрицателен, когато се анализира дали WAK е действал в съответствие с критерия за частния кредитор.
(112)
Като прецени един спрямо друг различните варианти за WAK, Комисията стигна до заключението, че частичното съгласие за промяна на поредността на вземанията и за опрощаване на задълженията от 4 декември 2000 г. и 21 февруари 2001 г. в общ размер на 5 005 441,60 EUR и опрощаването на лихвени плащания, считано от 31 декември 2000 г. е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на критерия за частния кредитор. Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията означават отсрочване на дълга, което е по-изгодно за кредитора в сравнение с ликвидацията. В съответствие с установената съдебна практика (28) публичният кредитор трябва да намери баланса между предимствата, свързани с получаването на предложената сума по плана за преструктуриране и сумата, която би могъл да възстанови чрез ликвидацията на фирмата. Следователно GfW не е получило никакво предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и следователно на GfW не е отпусната държавна помощ в резултат на решението на WAK да промени поредността на вземанията си и опрости част от задълженията към него.
(113)
При откриването на процедурите са изразени съмнения дали WAK е ограничил промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията до необходимия минимум. Според становището на Германия обаче WAK е опростил необходимия дял от задълженията към него, за да се покрие дефицита на GfW за 2000 г., което е било необходимо според германския закон за несъстоятелността (вж. съображение 25), за да се избегне производство по несъстоятелност и да се даде възможност на GfW да продължи да функционира. В първия договор (подписан на 4 декември 2000 г.) между GfW и WAK, за да избегне несъстоятелността на GfW, WAK се договаря с GfW да промени поредността на вземания в същия размер, какъвто е дефицита на GfW, след като лозарските предприятия и търговците се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях и, ако е необходимо, да опрости сумата на задълженията, чиято поредност се е съгласил да промени (вж. съображения 79 и 80). Причината опрощаването да е в по-голям размер от първоначално очакваното е, че въпреки усилията на WAK и GfW да убедят лозарските предприятия и търговците да дадат своя принос като подпомогнат GfW да избегне несъстоятелността (вж. съображение 79 и 80 от становището на Германия), решението на лозарските предприятия и на търговците е да не опростят никаква част от задълженията към тях поради причините, посочени в съображение 110 по-горе. Както е посочено в съображение 108, решението на лозарските предприятия и на търговците да не опростят никаква част от оставащите задължения към тях е оказало само ограничено въздействие върху икономическата оценка на WAK и не е променило резултата от тази оценка: че от икономическа гледна точка за WAK е било по-изгодно да даде възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност.
(114)
По тази причина Комисията стигна до заключението, че частичното променяне на поредността на вземанията и опрощаване на задълженията от страна на WAK е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на принципа на частния кредитор и не следва да се счита за държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2. Наличие на помощ за лозарските предприятия и търговците
(115)
При откриването и последващото разширяване на официалната процедура по разследване бяха повдигнати въпроси относно евентуална помощ за лозарските предприятия и търговците. Първо, редът на гаранциите на лозарските предприятия и търговците, предоставени от GfW към момента на закупуване, изглежда относително преден и са изразени съмнения дали предоставеният ред на гаранциите действително е в съответствие с нормалната стопанска практика. Второ, по преценки платената цена за закупената гроздова мъст е била над пазарната цена. Трето, решението на лозарските предприятия и търговците да не опростят никакви задължения към тях, когато GfW е изправено пред несъстоятелност, е поставено под съмнение заедно с решението на WAK да промени поредността на и след това да опрости част от задълженията към него, макар че лозарските предприятия и търговците са решили да не опростят 90 % от оставащите задължения към тях (20 % от стойността на запасите).
VI.2.2.а. Ред на предоставената гаранция към момента на закупуване на гроздовата мъст
(116)
В становището си Германия е предоставила уверения, че запазването на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, предоставено на различните лозарски предприятия и търговци във връзка със закупуването на мъст, всъщност е било в съответствие с нормалната стопанска практика. Това означава, че, макар че е предоставило на лозарските предприятия и на търговците гаранция от относително преден ред, особено на тези със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, това е било в съответствие с нормалната стопанска практика и не е било по-различно отколкото ако са сключили сделка с частен купувач.
(117)
Комисията се позовава на препоръките (29), представени от Федерацията на германските винарни и търговци на дребно на вино от Трир, Федерацията на германските търговци на вино от Майнц и Германската асоциация на лозарите от Бон (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) на федералната служба за защита на конкуренцията в съответствие с § 22 ал. 3 т. 2 от Закона срещу ограничаването на конкуренцията (30). Първата версия на препоръките е внесена през 1990 г., а настоящата версия - през 2005 г. Според тези препоръки е ясно, че в случаи, в които в момента на прехвърляне на стоката не е платена цялата покупна цена, продавачът следва да запази правото си на собственост до заплащането на цялата цена. Редът на гаранциите, предоставени на лозарските предприятия и търговците в разглеждания случай предоставя различни степени на сигурност. Само тези със запазено право на собственост до погасяване на всички вземания са имали пълна гаранция за плащане. Това означава, че редът на гаранцията за лозарските предприятия и търговците като цяло не е бил толкова преден, както гласят горепосочените препоръки. Следователно Комисията приема, по отношение на препоръките и действително предоставения ред на гаранциите, уверенията на Германия, че е нормална стопанска практика да се предоставя такъв ред на гаранциите, какъвто е предоставен на лозарските предприятия и на търговците в този случай, както и че предоставеният ред на гаранциите не е бил по-преден отколкото при нормален договор между двама частни контрагенти и, следователно, не представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
V.I.2.2.б. Заплатената цена за закупената мъст към момента на закупуването ѝ
(118)
При откриването на процедурите е определено, че заплатената от GfW цена за закупената мъст е над пазарната цена. Използваната пазарна цена за трапезно вино е била 0,26 EUR на литър, като тази цена е посочена като референтна. В становището си Германия е предоставила подробна информация относно стопанската стратегия на GfW, която показва, че пазарът на обикновено трапезно вино не е съответният пазар и че стратегията на GfW е имала три цели. Първо, да закупи гроздова мъст за трапезно вино, с която да участва в програмата на ЕС за дестилация (40 % от запасите). Второ, да закупи висококачествена мъст с намерението да я продаде на пазара на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино (60 % от запасите). Трето, да участва в програмата на ЕС за съхранение с 20 % от запасите преди да бъдат продадени за производството на пенливо вино. Когато прави анализ дали два продукта принадлежат към един и същ пазар, Комисията използва Известие на Комисията относно определянето на съответния пазар по смисъла на общностното право в областта на конкуренцията (31). Според точка 7 от известието „съответният продуктов пазар обхваща всички продукти и/или услуги, които се считат за взаимозаменяеми или заместващи от потребителя поради характеристиките на продуктите, техните цени и целта на тяхната определена употреба.“
(119)
Пазарът на гроздовата мъст, която е била закупена с цел възползване от програмата на ЕС за дестилация, разбира се, е пазарът на обикновено трапезно вино. Съответната цена обаче трябва да бъде цената, която е платена за виното, изпратено за дестилация.
(120)
Както всички традиционни интервенционни мерки на селскостопанските пазари, основната цел на превантивната дестилация на вино в съответствие с член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 е да ликвидира прекомерното предлагане на пазара на вино и следователно цената на тази доброволна дестилация е трябвало да бъде достатъчно висока, за да стимулира производителите да изпращат вино за дестилация. Действителната годишна цена на мярката за дестилация е била определена от Съвета на 65 % от т. нар. ориентировъчна цена.
(121)
Самата ориентировъчна цена е определяна от Съвета веднъж годишно, като изрично е фиксирана в такъв размер, че да подпомага пазара. По тази причина очевидно е трябвало да бъде определена на достатъчно високо равнище. Регламент (ЕО) № 1676/1999 на Съвета от 19 юли 1999 г. за определяне на ориентировъчната цена за вино за 1999/2000 винарска година (32) определя ориентировъчните цени за различните категории вино. Цената за категория AII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Sylvaner или Müller-Thurgau) е определена на 82,81 EUR на хектолитър, а за категория AIII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Riesling) - на 94,57 EUR на хектолитър. Според приложение III към Регламент (ЕО) № 1681/1999 на Комисията от 26 юли 1999 г. за определяне на изкупните цени, помощите и някои други суми, приложими за 1999/2000 винарска година към интервенционните мерки в сектора на виното (33), точната сума, заплащана за дестилация, е зависела от алкохолния градус на предоставеното вино, защото цената за превантивна дестилация (65 % от ориентировъчната цена) през тази година е изчислявана от Комисията не на база хектолитър, а на база алкохолен градус на хектолитър.
(122)
Основната роля на Комисията по отношение на дестилацията на вино е да прецени действителната пазарна ситуация и в съответствие с това да фиксира количествата, допускани всяка година за превантивна дестилация във всяка държава членка. Регламент (ЕО) № 2367/1999 на Комисията от 5 ноември 1999 г. за въвеждане на превантивна дестилация, както е предвидено в член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 на Съвета за 1999/2000 винарска година (34), определя 148 000 хектолитра за германския пазар за 1999/2000 винарска година. Регламент (ЕО) № 546/2000 на Комисията от 14 март 2000 г. (35) за изменение на Регламент (ЕО) № 2367/1999 увеличава количеството на 468 000 хектолитра. Регламент (ЕО) № 2367/1999 ограничава количеството вино, изпращано за дестилация, на 40 % от производството. Според записите на Комисията германските производители са дестилирали около 400 000 хектолитра по тази схема.
(123)
Според Германия цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино, е била 0,50-0,55 EUR на литър. Въз основа на горепосочения метод за изчисление Комисията счита, че посочената от Германия цена е реалистична.
(124)
Комисията стига до заключението, че поради пазарната интервенция на ЕС по отношение на значителна част от виното са били създадени два отделни пазара. Първият, на който референтната цена е била цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино - в този случай 0,50-0,55 EUR на литър - и вторият, на който референтната цена е пазарната. Следователно цената от 0,26 EUR на литър, посочена в решението за откриване на процедурата, не може да се разглежда като съответна референтна цена за гроздовата мъст, която е закупена, за да бъде изпратена за дестилация.
(125)
С цел да се определи съответният пазар за гроздовата мъст, закупена за преработване в базово вино за производството на пенливо вино, е необходимо първо да се прецени дали съществуват отделни пазари за вино и дали закупената от GfW мъст се числи към пазара на трапезно вино или не. Ще трябва също така да се определи дали виното с по-високо качество би могло да достигне по-високи цени. В своите статистически данни Комисията винаги се позовава на различни цени, в зависимост от качеството на виното. Според щатните експерти по виното на Комисията цената на виното не е една и съща за всяка партида и наличните статистически данни за виното дават само средни цени за различните качества вино. Действителната цена се влияе от няколко елемента. Основните елементи са качеството, отлежаването, репутацията, търсенето и алкохолният градус/градуси по Oechsle. Градусът по Oechsle указва зрелостта и количеството захар в гроздето. Той е важен, тъй като определя крайния естествен алкохолен градус на дадено вино. Според Deutsches Weininstitut (Германския институт по виното) производството на пенливо вино изисква висок градус на алкохолно съдържание в базовото вино (36).
(126)
Това подкрепя твърденията на Германия, че градусът по Oechsle в гроздовата мъст трябва да е по-висок, когато крайният продукт ще бъде пенливо вино, отколкото ако това ще е трапезно вино, както и че трябва да се плаща премия за мъст с по-висок градус по Oechsle. Следователно Комисията приема аргументите на Германия, че съществуват отделни пазари и че цената действително е трябвало да бъде по-висока за гроздовата мъст, която ще се използва за производството на пенливо вино, отколкото за мъст, използвана за производството на трапезно вино. В резултат на това Комисията приема също така, че заплатената от GfW цена към момента на покупката не може да се съпоставя с цената за трапезно вино - 0,26 EUR на литър - което е направено в решението за откриване на процедурата.
(127)
Освен това Германия предоставя информация по отношение на цената, която може да бъде достигната на съответния пазар - пазара на висококачествена мъст, която се използва за производството на пенливо вино. Според тази информация на пазара на базово вино за производство на пенливо вино основната цена, заплащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст. Също така, според предоставените от Германия статистически данни на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за вноса през периода 1998-2001 г., пазарната цена на внесеното наливно бяло вино, което поради високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е била 0,38 EUR на литър.
(128)
Комисията е склонна да приеме аргументите на Германия за съответна пазарна цена от около 0,38 EUR на литър, като се базира на информацията, предоставена от щатните ѝ експерти по виното във връзка с методиката за определяне на цената на виното, горепосочената информация от Deutsches Weininstitut и изчислението на печалбата в бизнес плана на GfW.
(129)
Бизнес планът на GfW, представен от Германия, показва, че към момента на закупуване на гроздовата мъст GfW е очаквало, че ще може да изпрати 40 % от запасите за превантивна дестилация при цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър, да продаде 60 % от запасите на цена от 0,375 EUR на литър, по отношение на 20 % от запаса те са очаквали да получат допълнителна субсидия от ЕС за съхранение на вино по 0,06 EUR на литър преди да ги продадат след година на цена 0,375 EUR на литър. Като цяло те са очаквали да продадат запаса на средна цена от 0,44 EUR до 0,46 EUR и да реализират печалба между 0,06 EUR и 0,09 EUR на литър. Това би означавало обща печалба между 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(130)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация, за което получава цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Поради спада в цените на пазара на виното в края 1999 г., който не е очакван от GfW, предвид по-високите цени преди една година, GfW решава да не продава останалите си запаси през тази година, а да ги съхрани и да ги продаде през 2000 г. или, ако цените на пазара останат ниски, да се възползва за втори път от превантивната дестилация. Това решение е базирано на допускането, че превантивната дестилация ще бъде продължена. Новият Регламент (ЕО) № 1493/1999 относно общата организация на пазара на вино обаче отменя превантивната дестилация. Вместо нея той въвежда вариант за доброволна дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки. Нововъведената кризисна мярка за дестилация може да се използва само в изключителни случаи на смущения на пазара. Съображение 35 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 изрично се позовава на премахването на системата на дестилация като изкуствен начин за реализация на свръхпродукцията. Новият регламент влиза в сила на 31 юли 2000 г.
(131)
За GfW това означава, че мерките за дестилация през 2000/2001 винарска година ще са значително по-неблагоприятни от тези през предходните години. В случай на дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки би могло да се достигне само около половината от предишната средна цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(132)
Според Германия GfW не е можело да предвиди тази промяна, когато е решило да задържи виното на съхранение. От друга страна Комисията счита, че тази промяна всъщност е била предвидима. Новата обща организация на пазара на вино е създадена изрично с цел да се премахне системата на дестилация. Затова за GfW трябва да е било ясно към момента, в който то решава за втори път да пристъпи към дестилация, че мерките за дестилация през втората половина на 2000 г. и след това няма да осигурят каквото и да било облекчение по отношение на падащите цени на пазара на вино.
(133)
Въпреки това аргументите за това дали GfW е трябвало да знае за промяната в регламента не са от значение. Бизнес планът в момента на закупуването, на база на който трябва да се преценява поведението на GfW като частен инвеститор, включва само първата превантивна дестилация, която е осъществена и за която GfW получава 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Той не включва втора превантивна дестилация и следователно очакваната печалба от такава дестилация не е част от общото изчисление на печалбата към момента на закупуването. Тя не е част от бизнес плана, и макар че няма съмнение, че решението на GfW за втора дестилация след спада на пазарната цена е лошо, то не може да се счита за държавна помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на закупуването.
(134)
На база на горното Комисията стига до заключението, че GfW заплаща пазарната цена за гроздовата мъст, закупена през есента на 1999 г., и, че следователно на лозарските предприятия и търговците не е предоставена държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2.в. Към момента на промяна на поредността на вземанията и на опрощаване на задълженията от страна на WAK
(135)
В съображение 114 се стига до заключението, че промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията от страна на WAK са направени изцяло с оглед на неговия интерес и в съответствие с критерия за частния кредитор, както и че на GfW не е отпусната държавна помощ. Фактът, че решението на WAK облагодетелства лозарските предприятия и търговците не е от значение, тъй като това не е било намерението, а по-скоро е последица от опита на WAK да увеличи до максимум възстановяването на собствените си средства.
(136)
Комисията заключва, че, като променя поредността на вземанията и опрощава задълженията към него, WAK не отпуска каквато и да било държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС на лозарските предприятия и на търговците.
VI.3. Класифициране на помощта като неправомерна помощ
(137)
Тъй като елементът на помощ, който се съдържа в заема, отпуснат от WAK на GfW, е предоставен и платен без предварително уведомяване на Комисията, той е неправомерен по смисъла на член 1, буква е) от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (37).
VI.4. Изключения, предвидени в член 107 от Договора по отношение на заема за GfW
(138)
Следователно трябва да се разгледа дали се прилага някое от изключенията на забраната за държавна помощ по член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(139)
От настояща гледна точка изключенията, предвидени в член 107, параграф 2 и параграф 3, букви а), б) и г), не са приложими, тъй като въпросната помощ не е нито:
-
помощ за насърчаване на икономическото развитие на региони, където жизненото равнище е необичайно ниско или където има високо равнище на безработица, нито
-
помощ за насърчаване изпълнението на важен проект от общоевропейски интерес или за преодоляването на сериозни затруднения в икономиката на държава членка, нито
-
помощите за насърчаване на културата и опазване на наследството, доколкото тези помощи не засягат условията на търговия и конкуренция в рамките на Съюза в степен, противоречаща на общия интерес.
(140)
Следователно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС е единственото изключение, което може евентуално да се прилага.
(141)
Към момента на отпускане на помощта, помощите за първичните производители се оценяват директно според член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Според тогавашната практика помощта за инвестиции, кредити, животновъдство, организации на производители, реклама и насърчаване, обезщетения за щети вследствие на заболявания, застрахователни премии и техническа помощ би могла да се счита за съвместима с вътрешния пазар, ако са изпълнени определени условия. Нито една от споменатите форми на съвместима помощ обаче не може да се използва за определяне на въпросната помощ като изключение.
(142)
Освен това, от загриженост да не пропусне нито един аспект, Комисията разгледа дали във въпросния случай биха могли да се приложат насоките за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение. Първото условие, което следва да бъде изпълнено от предприятието, за да може да се възползва от помощта за оздравяване и преструктуриране, е да се счита за предприятие в затруднение по смисъла на насоките за държавните помощи за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение (38). От информацията, с която разполага Комисията, не е видно, че предприятието е било в затруднение по смисъла на горепосочените насоки при отпускането на помощта. Едва година по-късно, поради рязък спад на пазара GfW се оказва в затруднение.
(143)
Във всеки случай Комисията би искала да отбележи, че от съответната държава членка зависи да изпълни задължението си за сътрудничество с Комисията, като предостави всички изисквани елементи, за да може Комисията да провери дали са изпълнени всички условия за дерогацията, от която желае да се възползва (39). Във въпросния случай Германия не е предоставила достатъчно информация, за да даде на Комисията възможност да оцени данните предвид тези насоки, нито германските органи са представили достатъчна документация, за да дадат на Комисията възможност да оцени помощта с оглед на другите форми на съвместима помощ, посочени в параграф 126, въпреки предоставената от Комисията информация в параграф 44 от решението за откриване на процедура по разследване.
(144)
Когато съвместимостта на мерките за помощ се преценява директно съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС, това трябва да се прави рестриктивно. Трябва ясно да се покаже, че положителните въздействия от мярката за помощ са повече от вредите, които мярката може да има върху конкуренцията и правилното функциониране на вътрешния пазар. Счита се, че едностранните мерки за държавна помощ, които са предназначени единствено за подобряване на финансовото положение на производителите, но по никакъв начин не допринасят за развитието на сектора, не отговарят на тези критерии и, следователно, представляват оперативна помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(145)
Поради горепосочените причини отпуснатата на GfW помощ като елемент от заема не отговаря на нито едно от възможните изключения съгласно член 107, параграф 3. Следователно тя представлява помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(146)
Не са приложими никакви други изключения съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
VII. ЗАКЛЮЧЕНИЯ
(147)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че отпуснатият на GfW заем не може да се счита за съвместим с вътрешния пазар. Комисията счита също така, че Германия е приложила мярката неправомерно.
(148)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че последващата промяна на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията и на бъдещите лихвени плащания не представляват държавна помощ нито в полза на GfW, нито в полза на лозарските предприятия и на търговците.
(149)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че покупката на гроздова мъст е извършена по пазарни цени и в съответствие с обичайната стопанска практика и следователно не представлява държавна помощ за лозарските предприятия и за търговците.
(150)
Естествена последица от констатирането на неправомерно отпусната държавна помощ, определена за несъвместима с вътрешния пазар, е тя да бъде възстановена, за да може, доколкото е възможно, да се възстанови конкурентното положение, съществувало преди отпускането на помощта.
(151)
Тъй като не съществува правоприемник на GfW, в съответствие с установената съдебна практика (40) възстановяване не е възможно,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ в размер на разликата между начисления лихвен процент върху заема за GfW и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е следвало да бъде начислена по заема, неправомерно предоставен от Германия, в нарушение на член 108, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз, в полза на Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH, е несъвместима с вътрешния пазар.
Член 2
Промяната на поредността на вземания и опрощаването на задължения от страна на WAK не представляват помощ за GfW или за лозарските предприятия и търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 3
Закупуването на гроздова мъст през 1999 г. от GfW не представлява помощ за лозарските предприятия и за търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 4
Не е необходимо Германия да възстановява помощта, посочена в член 1, от получателя, тъй като получателят е несъстоятелен и е прекратен и заличен от търговския регистър и няма правоприемник.
Член 5
Адресат на настоящото решение е Федерална република Германия.
Съставено в Брюксел на 29 юни 2011 година.
KOMMISSIONENS AFGØRELSE
af 29. juni 2011
om statsstøtte SA.14554 (C 7/04) fra Tyskland til Gesellschaft für Weinabsatz
(meddelt under nummer C(2011) 4426)
(Kun den tyske udgave er autentisk)
(2012/268/EU)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit (1),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med denne artikel (2) og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
På baggrund af en klage modtaget den 10. maj 2001 sendte Kommissionen en skriftlig forespørgsel til Forbundsrepublikken Tyskland den 9. november 2001. Støtteforanstaltningen blev anmeldt ved brev af 5. marts 2002, modtaget den 8. marts 2002, som svar på Kommissionens forespørgsel. Da støtteforanstaltningen allerede var blevet gennemført på daværende tidspunkt, blev den indført i registeret over uanmeldt støtte (støtteforanstaltning NN 159/02).
(2)
Tyskland fremsendte yderligere oplysninger ved brev af 20. november 2002, modtaget den 25. november 2002, ved brev af 28. april 2003, modtaget den 2. maj 2003, ved brev af 27. maj 2003, modtaget den 28. maj 2003, og ved fax modtaget den 2. oktober 2003.
(3)
Ved brev af 19. februar 2004, SG-Greffe (2004) D/200645, meddelte Kommissionen Tyskland, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) i forbindelse med støtteforanstaltningen.
(4)
Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (3). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til støtteforanstaltningen.
(5)
Kommissionen modtog ingen bemærkninger fra interesserede parter (4).
(6)
Tyskland fremsendte sine bemærkninger til Kommissionen ved brev af 18. marts 2004, modtaget den 23. marts 2004. Yderligere bemærkninger blev fremsendt ved brev af 10. januar 2006, modtaget den 10. januar 2006, og ved brev af 13. juli 2007, modtaget den 16. juli 2007.
(7)
Ved brev af 21. oktober 2008, SG-Greffe (2008) D/206430, underrettede Kommissionen Tyskland om sin beslutning om at udvide proceduren indledt i henhold til artikel 108, stk. 2, i TEUF vedrørende støtteforanstaltningen.
(8)
Kommissionens beslutning om at udvide proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (5). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til støtteforanstaltningen.
(9)
Kommissionen modtog ingen bemærkninger fra interesserede parter.
(10)
Tyskland fremsendte (efter en anmodning af 17. november 2008 om udsættelse af fristen, som Kommissionen efterkom den 21. november 2008) sine bemærkninger til Kommissionen ved brev af 23. december 2008, modtaget den 5. januar 2009.
II. DETALJERET BESKRIVELSE AF STØTTEFORANSTALTNINGEN
II.1. Foranstaltningens betegnelse
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [lån til Gesellschaft für Weinabsatz og efterfølgende afkald på fordringer]
II.2. Retsgrundlag
(12)
Foranstaltningen blev gennemført på grundlag af kontraktlig aftale indgået mellem Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (genopbygningsfond for vindyrkningsområdet i Rheinland-Pfalz, WAK) og Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (pfalzisk vinfirma, GfW).
II.3. Formål
(13)
Formålet var at yde et lån til GfW til indkøb af druemost fra vinproducenter og vinhandlere. Det blev aftalt at stille sikrede aktiver som sikkerhed. Vinproducenterne og vinhandlerne (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) fik ligeledes forskellige former for ejendomsforbehold (Eigentumsvorbehalt) i disse aktiver i form af et enkelt, udvidet eller forlænget ejendomsforbehold. Der blev givet afkald på krav, da GfW fik økonomiske problemer på grund af et kraftigt fald i markedspriserne.
II.4. Offentligt organ
(14)
WAK er et offentligretligt organ i delstaten Rheinland-Pfalz med hjemsted i Mainz. Fonden opererer i vinsektoren på samme måde som en bank. WAK's normale forretningsområde er ydelse af lån til jordfordeling (Flurbereinigung). WAK finansieres gennem bidrag, gebyrer og tilskud (§ 8, stk. 1, i den tyske vinlov Weinbergsaufbaugesetz).
II.5. Støttemodtagere
(15)
Støttemodtageren var GfW, der fik et lån fra WAK på vilkår, der ikke var i overensstemmelse med markedsvilkårene.
(16)
GfW var et helejet datterselskab af Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (sammenslutning af landbrugere og vinproducenter i det sydlige Rheinland-Pfalz). Selskabet blev stiftet i 1984 med henblik på markedsføring af vin, og forretningsområdet var produktion og markedsføring af mousserende vin, druesaft, druegelé, druebrændevin og brandy. GfW leverede desuden tjenesteydelser til vinproducenter i forbindelse med destillationsforanstaltninger (Destillationsmaßnahmen). Disse destillationsforanstaltninger omfattede foranstaltningerne under den fælles markedsordning (6) og statsstøttet destillation, der normalt blev gennemført på grundlag af rådsafgørelser (7). I denne forbindelse rådgav GfW små vinproducenter og organiserede transporten af vin til destillerierne.
(17)
Andre mulige støttemodtagere er de vinproducenter og vinhandlere, som GfW i kraft af lånet var i stand til at købe mest druemost af, og som ikke gav afkald på nogen af deres fordringer på GfW i modsætning til WAK, da GfW fik økonomiske problemer.
II.6. Baggrund for støtten
(18)
I 1999 købte GfW 44 mio. l druemost finansieret via et lån på 15 302 696,25 EUR fra WAK og egne midler. 60 % af denne druemost målte mindst 60 oechslegrader og i gennemsnit 81 oechslegrader. 40 % af druemosten var druemost til almindelig bordvin med mindst 44 oechslegrader, som blev købt for at drage fordel af de fordelagtige betingelser for forebyggende destillation. Der blev betalt en gennemsnitspris på 0,38 EUR/l for den indkøbte druemost. Ingen færdig vin blev indkøbt. Ved købet fik vinproducenterne og vinhandlerne enkelt, udvidet eller forlænget ejendomsforbehold (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) i de solgte varer. Det blev samtidig aftalt at give WAK sikkerhed i disse sikrede aktiver.
(19)
Ifølge oplysningerne fra Tyskland var det GfW's forretningsplan at drage fordel af destillationsordningerne i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 822/87 for 40 % af druemostens vedkommende og at forarbejde de resterende 60 % af druemosten til råvin til fremstilling af mousserende vin, der skulle videresælges til producenter af mousserende vin. GfW planlagde desuden at lagre 20 % af råvinen i en periode fra ni måneder til et år for at drage fordel af EU-støtte til lagring af vin i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 822/87, før den blev solgt på markedet for råvin til fremstilling af mousserende vin.
(20)
Den 11. november 1999 modtog vinproducenterne og vinhandlerne et forskud på 80 % af købesummen. Der blev betalt et forskud på 0,31 EUR/l i gennemsnit.
(21)
I 1999 leverede GfW 40 % af sit lager til forebyggende destillation. I lyset af prisfaldet på markedet for råvin i slutningen af 1999 besluttede GfW ikke at sælge råvin i 1999, men at afvente en genopretning af markedet i 2000.
(22)
Som følge af den relativt store høst og det faldende salg af mousserende vin svækkedes markedet for hvidvin yderligere i 2000 (gennemsnitsprisen faldt i nogle tilfælde med hele 0,20 EUR/l). Store mængder af den vin, der stadig var på lager, måtte således leveres til destillation i anden runde.
(23)
Som følge af en ændring af den fælles markedsordning for vin, der blev vedtaget i 1999 og trådte i kraft den 1. august 2000, blev forebyggende destillation i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 822/87 erstattet af destillation med henblik på at forsyne markedet for konsumalkohol i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 1493/1999. Vilkårene var betydeligt ringere, og der kunne kun opnås ca. halvdelen af den tidligere pris på 0,50-0,55 EUR/l for forebyggende destillation.
(24)
Som følge af det kraftige prisfald i 2000 viste det sig umuligt for GfW at opnå den forventede indtjening både på vinmarkedet og ved destillation til forsyning af markedet for konsumalkohol. Det var således nødvendigt at reducere den bogførte værdi af GfW's lagre betydeligt, og som følge heraf blev GfW's passiver større end aktiverne.
(25)
På baggrund af ovennævnte forretningsmæssige problemer blev der udarbejdet et midlertidigt regnskab for året frem til den 31. oktober 2000, som blev gennemgået af en revisor. Pr. 31. oktober 2000 oversteg GfW's passiver (15 670 155 EUR) værdien af selskabets aktiver (9 886 856 EUR) med 5 783 299 EUR, jf. nedenstående oversigt over GfW's gældsposter. Ifølge en rapport udarbejdet af Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH stod GfW over for en umiddelbar insolvensbehandling, da passiverne oversteg aktiverne (Überschuldung), hvis der ikke blev gjort noget for at forhindre dette.
(26)
Tabel 1
(EUR)
Gældsposter
Beløb
WAK
10 150 959
Finansieringsinstitutter
726 892
Leverandører
218 460
Vinproducenter og vinhandlere
4 355 581
Andre
218 263
I alt
15 670 155
(27)
Ifølge § 19 i den tyske lov om insolvens (Insolvenzordnung - InsO) skal der indledes insolvensbehandling, når passiverne overstiger et selskabs aktiver. I henhold til § 64 i den tyske lov om selskaber med begrænset ansvar GmbHG (tidligere udgave) sammenholdt med § 19 i InsO var GfW's direktion således forpligtet til at indgive en begæring om indledning af insolvensbehandling senest tre uger efter konstateringen af, at der forelå ubalance, dvs. at passiverne oversteg aktiverne (Überschuldung).
(28)
I lyset af den umiddelbart forestående insolvens anmodede GfW en række kreditorer (WAK, vinproducenterne og omkring 130 vinhandlere involveret i det i betragtning 18 omhandlede køb) om at give afkald på en del af deres fordringer, således at selskabet kunne fortsætte driften. Vinproducenterne og vinhandlerne skulle give afkald på 90 % af deres krav, hvilket indebar, at de kun ville modtage yderligere 2 % af den aftalte købspris. Det resterende underskud skulle inddækkes ved WAK's efterstilling af og afkald på krav.
(29)
Som hovedkreditor (se tabel 1) med en ringere sikkerhed havde WAK en stor interesse i at forhindre den umiddelbart forestående insolvens. Fonden forsøgte derfor at få vinproducenterne og vinhandlerne til at gå med til at give afkald på en del af deres fordringer. WAK undertegnede desuden en skriftlig aftale med GfW dateret den 4. december 2000, hvor WAK indvilligede i at lade en del af fondens krav - svarende til GfW's underskud - efterstille de andre kreditorers krav. Det endelige beløb for efterstillingen af krav skulle først fastlægges, når vinproducenterne og vinhandlerne havde fremsendt deres erklæringer om afkald på krav, for at minimere det efterstillede beløb. Parterne aftalte ligeledes, at WAK ville give afkald på krav svarende til det efterstillede beløb, hvis det skulle vise sig nødvendigt på et senere tidspunkt for at undgå en insolvensbehandling.
(30)
Af de 2 700 vinproducenter og vinhandlere erklærede de 1 700 sig indforstået med at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer svarende til ca. 60 % af de udestående fordringer for gruppen som helhed. De resterende vinproducenter og vinhandlere afslog imidlertid udtrykkeligt tilbuddet eller svarede ikke på anmodningen. Det var tydeligt, at nogle af kreditorerne havde besluttet ikke at give afkald på deres krav på grund af deres større sikkerhed - nogle havde forlænget ejendomsforbehold og havde allerede modtaget 80 % af den aftalte pris. Deres udbytte i tilfælde af en insolvensbehandling ville således blive større end de tilbudte 2 % af den aftalte købspris.
(31)
En række vinproducenter og vinhandlere havde desuden indgivet klager over GfW, og disse klager var blevet behandlet af retten, der havde stillet forslag til forligsaftaler. Ifølge forligsaftalerne skulle GfW indfri 70 % af de resterende fordringer, og der skulle gives afkald på 30 %. Retten fastslog endvidere, at GfW skulle erlægge 80 % af retsgebyrerne. Andre retter foreslog lignende forligsaftaler, og i lyset heraf havde GfW ikke længere noget grundlag for at forvente, at de øvrige vinproducenter og vinhandlere ville gå med til at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer. Flere vinproducenter og vinhandlere erklærede desuden nu, at de ville kræve 100 % tilbagebetaling af de resterende 20 %.
(32)
I henhold til § 305a i den tyske lov om insolvens kan der ikke ske en udenretlig tvistbilæggelse (außergerichtliche Einigung) for at undgå gældsafvikling, hvis blot én enkelt kreditor beslutter at lade tvangsfuldbyrdelsen udføre efter indledningen af forhandlingerne om den udenretlige tvistbilæggelse.
(33)
GfW kunne således ikke længere som oprindeligt påtænkt anmode vinproducenterne og vinhandlerne om at give afkald på deres krav. GfW undertegnede i stedet en aftale med WAK dateret den 21. februar 2001, hvori WAK indvilliger i at inddække GfW's underskud for 2000 fuldt ud ved at give afkald på en del af sine krav til et beløb af 5 005 441,60 EUR. Der ville desuden ikke blive opkrævet renter af den resterende gæld i perioden fra den 1. januar 2001 til den 31. december 2001. Det fremgik også af aftalen, at vinproducenternes og vinhandlernes resterende fordringer ville blive indfriet fuldt ud. Sikkerheden af WAK's ikkeefterstillede krav blev således garanteret, underskuddet blev inddækket, insolvensbehandlingen blev midlertidigt afværget, og GfW kunne fortsætte driften.
(34)
I perioden fra den 1. november 2000 til den 31. december 2000 tilbagebetalte WAK 1 440 446,92 EUR på lånet. I perioden fra 2001 til 2005 fortsatte GfW driften og afdrog regelmæssigt på lånet fra WAK, i alt 3 728 969,40 EUR. I 2001 betalte GfW desuden i alt 149 757,16 EUR i renter til WAK.
(35)
Som følge af et fald i omsætningen på GfW's normale forretningsområder samt utilstrækkelig kapitalisering besluttede GfW at indstille alle aktiviteter og likvidere GfW pr. 31. december 2004. Det resterende lager på de øvrige forretningsområder blev solgt. Hele provenuet blev anvendt til at tilbagebetale WAK. Det blev aftalt med køberen (en privatperson), at værdien af hele det resterende lager i henhold til lagerlisten pr. 31. december 2004 ville blive overført til WAK ved udgangen af 2005. Værdien ville være den oprindelige købsværdi på 79 579,79 EUR.
(36)
GfW blev opløst pr. 1. juni 2005 og slettet af handelsregistret i 2006. Der er ingen retssuccessor eller retlig enhed, fra hvem støtten kan tilbagesøges.
(37)
Pr. 31. december 2005 var 9 897 154,65 EUR af lånet blevet tilbagebetalt, og der var blevet indbetalt 793 994,99 EUR i renter. Efter realisering af GfW's resterende aktiver (87 079,79 EUR) blev WAK's resterende udestående fordringer på ca. 313 000 EUR erklæret uerholdelige og afskrevet. Den del af lånet, der aldrig blev tilbagebetalt, beløb sig således til i alt 5 318 441,60 EUR (det oprindelige afkald på fordringer på 5 005 441,60 EUR samt de udestående fordringer efter likvidationen på 313 000 EUR).
II.7. Støttens form og intensitet
(38)
WAK's lån til GfW på 15 302 696,25 EUR blev udbetalt i flere trancher i 1999 med en løbetid på 12 til 18 måneder:
(EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
I alt
15 302 696,25
(39)
Anvendte rentesatser:
4. kvartal 1999
3,28 %
1. kvartal 2000
3,51 %
2. kvartal af 2000
4,15 %
3. kvartal 2000
4,80 %
4. kvartal 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Den 11. november 1999 modtog leverandørerne et forskud på 80 % af den aftalte købesum. Som følge af det forlængede ejendomsforbehold, som en række af leverandørerne fik, og som ikke bortfaldt ved forarbejdning, blending eller blanding, blev en del af lageret desuden anvendt som sikkerhed for disse leverandørers resterende krav på 20 %. Det blev ligeledes aftalt at give WAK sikkerhed i lagrene. Som følge af ejendomsforbeholdet havde WAK imidlertid kun et sekundært krav i en del af lageret, så længe fordringerne med ejendomsforbehold ikke blev indfriet. GfW og selskabets kreditorer, herunder WAK som den største, var derfor mest sårbare over for prisudsving.
(41)
Rentebetalingen på WAK's lån til GfW var begrænset: fra den 11. november 1999 til den 31. december 1999 (3,28 %), fra den 1. januar 2000 til den 31. december 2000 (3,51 %-5,15 %) og fra den 1. januar 2001 til den 31. december 2001 (4,55 %-5,25 %). Der blev ikke opkrævet yderligere renter efter den 31. december 2001.
(42)
I lyset af den risiko, som WAK løb ved at låne penge til GfW, skulle fonden have opkrævet en stor risikopræmie ud over den almindelige rentesats. Da en sådan risikopræmie ikke blev lagt oven i renten, forelå der et støtteelement på lånetidspunktet. Dette støtteelement kan beregnes som forskellen mellem den anvendte rentesats og markedsrenten samt den risikopræmie, som skulle have været opkrævet.
(43)
Ifølge Kommissionens meddelelse om metoden for fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten (8) som ændret ved Kommissionens meddelelse om en teknisk tilpasning af metoden for fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten (9), der var gældende i den pågældende periode, lå Tysklands basisreferencesats på mellem 5,23 % og 6,33 %. Det anføres i meddelelsen, at den fastsatte referencesats er en minimumssats, der kan forhøjes i tilfælde af særlige risici (f.eks. en virksomhed i vanskeligheder, tilfælde hvor den sikkerhed, bankerne normalt kræver, ikke er stillet osv.). I sådanne tilfælde kan præmien sættes op til 400 basispoint og endda mere, hvis ingen privat bank ville have accepteret at yde det omhandlede lån.
(44)
Ifølge Tyskland lå de tyske bankers rentesatser i samme periode for lignende lån på mellem 5,25 % og 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) og 5,40 % og 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Foranstaltningens varighed
(45)
Engangsforanstaltning
II.9. Begrundelse for indledning af den formelle undersøgelsesprocedure
(46)
Kommissionen indledte den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, i TEUF, da den havde mistanke om, at efterstillingen og afkaldet på krav kunne udgøre statsstøtte i henhold til artikel 107 i TEUF.
(47)
Kommissionen havde navnlig på grundlag af de foreliggende oplysninger ved indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure undersøgt, om efterstillingen og afkaldet på krav skete efter de kriterier, der gælder for private kreditorer.
(48)
Ved en vurdering efter de kriterier, der gælder for private kreditorer, vurderes det, om en privat kreditor på de samme markedsvilkår ville have handlet eller har handlet på samme måde som den offentlige kreditor. I den foreliggende sag beløb de private kreditorers krav på GfW sig til 5,5 mio. EUR i alt pr. 31. oktober 2000, men ingen af de private kreditorer gav afkald på deres fordringer. Det fremgik ganske rigtigt af rapporten fra en uafhængig revisor, at det var økonomisk rentabelt for WAK at efterstille og give afkald på en del af fondens krav, men det forklarede ikke, hvorfor ingen af de andre kreditorer var villige til at give afkald på deres fordringer.
(49)
Ved indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure konkluderede Kommissionen, at det ved indledningen af proceduren ikke kunne udelukkes, at WAK's efterstilling og afkald på krav (lånet til GfW og fremtidige rentebetalinger på dette lån) ikke var i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, da efterstillingen og afkaldet på krav syntes at gå ud over det absolut nødvendige og at være til alt for stor fordel ikke blot for GfW, men også for andre kreditorer (hovedsagelig vinproducenterne og vinhandlerne), hvis fordringer blev indfriet fuldt ud.
(50)
Indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure blev udvidet til at omfatte ydelsen af lånet. Der blev navnlig udtrykt tvivl om, hvorvidt lånet var blevet ydet på markedsvilkår (ingen risikopræmie) og med tilstrækkelig sikkerhedsstillelse.
(51)
Ved udvidelsen af den formelle undersøgelsesprocedure blev der på ny udtrykt tvivl om, hvorvidt der muligvis var blevet ydet statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne. De oplysninger, der forelå på daværende tidspunkt, tydede på, at den pris, der blev betalt for druemosten, lå over den relevante markedspris, at formålet med transaktionen ikke var at maksimere indtjeningen, men at støtte markedet for vin og druemost, og at den sikkerhed, som vinproducenterne og vinhandlerne fik stillet i salgskontrakterne, var usædvanligt fordelagtig.
(52)
Denne tvivl med hensyn til prisen blev bekræftet ved gennemgang af en række dokumenter fremsendt af Tyskland efter indledningen af proceduren, som viste et udsving i prisen pr. l bordvin (eksklusive moms) i 1999 i Pfalz-Rheinhessen-regionen fra en mindstepris på 0,26 EUR (oktober/november) over 0,30 EUR (juni til september) og 0,35 EUR (april) til en maksimumspris på 1,10 EUR (februar, juni, november/december). Den laveste markedspris for bordvin på lånetidspunktet var således 0,26 EUR/l.
(53)
Den fordelagtige købspris på 0,38 EUR/l syntes derfor at ligge over den laveste markedspris på ca. 0,26 EUR/l.
III. KLAGER OG OPLYSNINGER FRA TREDJEPARTER
(54)
Kommissionen fik oplyst, at ovennævnte afkald på krav blev finansieret med WAK-midler. Delstaten Rheinland-Pfalz, den offentlige myndighed, der finansierer WAK, havde efter forlydende undersøgt muligheden for kapitaltilførsel på grund af WAK's reducerede kapitalgrundlag, men besluttede i sidste ende ikke at gøre det.
(55)
Kommissionen modtog en klage om påstået statsstøtte i forbindelse med WAK's afkald på krav. Klageren anførte, at GfW konkurrerede på markedet for vindestillater, og at GfW's konkurrenter som følge af afkaldet på fordringer på dette selskab ville få meget svært ved at sælge deres egne produkter. Klageren fremlagde en række avisartikler om WAK's afkald på fordringer på GfW.
(56)
Samme klager fremsendte ligeledes et brev, som klageren havde modtaget fra den offentlige anklagemyndighed i Kaiserslautern (det centrale kontor for økonomisk kriminalitet) som svar på et brev fra klageren. I brevet fra den offentlige anklagemyndighed i Kaiserslautern opsummeres oplysningerne modtaget fra klageren i form af avisartikler og udtalelser, og klageren oplyses om, at der på baggrund af de modtagne oplysninger ikke er grundlag for at indlede en strafferetlig efterforskning (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER
(57)
Kommissionen har ikke modtaget bemærkninger under den formelle undersøgelsesprocedure.
(58)
De mange breve fra klageren efter indledningen af proceduren indeholdt ikke nye oplysninger eller argumenter.
V. BEMÆRKNINGER FRA TYSKLAND
V.1. Støtteelementet på tidspunktet for lånets tildeling
(59)
Tyskland har fremsendt fyldestgørende oplysninger om vilkårene for det lån, som WAK ydede til GfW, og disse oplysninger fremgår af beskrivelsen af støtteforanstaltningen i afsnit II.
(60)
I sine bemærkninger medgiver Tyskland, at den rentesats, som WAK anvendte for lånet til GfW, lå under markedsrenten. Tyskland erkender, at forskellen mellem markedsrenten og den anvendte rentesats udgør statsstøtte til GfW i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
(61)
Tyskland dokumenterer ligeledes, at GfW blev likvideret og opløst pr. 1. juni 2005. Det resterende lager på de øvrige forretningsområder blev solgt. Hele provenuet blev anvendt til at tilbagebetale WAK. Det blev aftalt med køberen (en privatperson), at værdien af hele det resterende lager i henhold til lagerlisten pr. 31. december 2004 ville blive overført til WAK ved udgangen af 2005. Værdien ville være den oprindelige købsværdi på 79 579,79 EUR. GfW blev slettet af handelsregistret i 2006, og der er ingen retssuccessor eller retlig enhed, fra hvem støtten kan tilbagesøges. Tyskland anfører, at det ifølge fast retspraksis (10) således ikke er muligt at tilbagesøge støtten.
(62)
Tyskland forsikrer, at GfW's tildeling af et enkelt, udvidet eller forlænget ejendomsforbehold til vinproducenterne og vinhandlerne ved salget af druemosten var i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis. Tyskland forsikrer ligeledes, at det også var i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis at acceptere de sikrede aktiver som sikkerhed på trods af ejendomsforbeholdet, som WAK gjorde i forbindelse med lånet til GfW.
(63)
Tyskland anfører desuden, at GfW's køb af druemost i efteråret 1999 skete til markedspris, da 60 % af druemosten var druemost af høj kvalitet (mindst 60 oechslegrader) og ikke druemost til almindelig bordvin som antaget ved indledningen af proceduren. Ifølge Tyskland er kvalitetskravene ved produktion af mousserende vin højere end for bordvin (henholdsvis mindst 60 og 44 oechslegrader). De resterende 40 % af druemosten var druemost til almindelig bordvin og blev købt for at drage fordel af de fordelagtige betingelser for forebyggende destillation.
(64)
I sine bemærkninger understreger Tyskland, at GfW's markedsføringskoncept for 60 % af lagerets vedkommende var baseret på indkøb af druemost af høj kvalitet i store mængder og efterfølgende forarbejdning til homogene partier af råvin til fremstilling af mousserende vin (Sektgrundwein) i overensstemmelse med vinproducenternes krav til homogenitet og kvalitet. Råvin til fremstilling af mousserende vin kræver et lavt SO2-niveau og et højt frugtsyreniveau. Det kunne kun opnås, hvis druemosten blev købt i efteråret og GfW selv forarbejdede druemosten til råvin.
(65)
Ifølge oplysningerne fra Tyskland var basisprisen på markedet for råvin til fremstilling af mousserende vin pr. liter druemost med 60 oechslegrader 0,312 EUR/l. Der blev betalt 0,005 EUR/l for hver yderligere oechslegrad (op til maksimalt 80 oechslegrader). Vinproducenterne og vinhandlerne blev betalt for deres druemost af høj kvalitet, der udgjorde 60 % af den indkøbte druemost, i overensstemmelse med dette princip.
(66)
Tyskland henviser i denne forbindelse til det relevante marked. Efter Tysklands opfattelse kan markedsprisen for almindelig bordvin ikke anvendes som benchmark for disse 60 % af lageret, da det relevante marked for GfW ikke er markedet for almindelig bordvin, men markedet for råvin af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin. Tyskland henviser ligeledes til teorien om efterspørgselssubstitution, ifølge hvilken to produkter ikke handles på det samme marked, hvis det ene produkt ikke kan erstattes af det andet, selv om prisen på det ene produkt ændres. I den foreliggende sag indebærer de specifikke krav til druemost og råvin til fremstilling af mousserende vin, at det ikke er muligt at erstatte disse produkter med druemost til almindelig bordvin eller bordvin, selv om prisen for bordvin faldt betydeligt. Et fald i prisen på bordvin vil således ikke påvirke prisen på druemost til fremstilling af mousserende vin, da produkterne ikke er indbyrdes substituerbare.
(67)
Ifølge importstatistikkerne fra den tyske forening af vinproducenter (Deutsche Weinbauverband) for 1998-2001 var markedsprisen for importeret hvidvin, der på grund af sin høje kvalitet er egnet til fremstilling af mousserende vin, 0,38 EUR/l, hvilket er betydeligt højere end den anførte pris for bordvin på 0,26 EUR/l. Tyskland konkluderer i sine bemærkninger, at der er to adskilte markeder, et for almindelig bordvin og druemost til bordvin og et andet for råvin og druemost af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin.
(68)
Ifølge Tyskland bør det derfor konkluderes, at det relevante marked for den vin, der ikke blev leveret til destillation, er markedet for råvin af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin, hvor der kunne opnås langt højere priser (0,38 EUR/l) i forhold til markedsprisen for almindelig bordvin (0,26 EUR/l). Tyskland udleder derfor heraf, at den pris, som GfW betalte for druemosten, var i overensstemmelse med markedsprisen på det relevante marked, og at fortjenstmargenen var sædvanlig.
(69)
GfW havde desuden til hensigt at deltage i EU's oplagrings- og destillationsordninger (GfW havde allerede tidligere tilbudt vinproducenterne tjenester af denne art). I henhold til oplagringsordningen blev der betalt 0,06 EUR/l for 20 % af lageret, der efterfølgende skulle sælges som råvin til fremstilling af mousserende vin. I henhold til destillationsordningen blev der betalt 0,50-0,55 EUR/l for de 40 % af lageret, der blev leveret til destillation.
(70)
Tyskland er af den opfattelse, at det syntes muligt at tjene på disse aktiviteter, da WAK ydede lånet til GfW. På den ene side havde GfW til hensigt at levere 40 % af den indkøbte druemost til forebyggende destillation i december 1999 til en destillationspris, der var betydeligt højere end købsprisen (0,50-0,55 EUR/l), og på den anden side blev det forventet, at producenterne af mousserende vin ville betale forholdsvis høje priser (0,36-0,41 EUR/l) for store homogene partier af råvin af garanteret høj kvalitet. Tyskland anfører, at GfW kunne have opnået en gennemsnitlig salgspris på 0,44-0,46 EUR/l, hvilket er langt højere end gennemsnitsprisen på 0,38 EUR/l, der blev betalt til vinproducenterne og vinhandlerne.
(71)
Planlægningen var baseret på følgende antagelser vedrørende målpriserne:
Mængde
Pris/l i EUR
Destillation
40 %
0,50-0,55
EU-støtte til oplagring af vin/druemost (1 år): 0,06 EUR/l og efterfølgende salg som råvin til fremstilling af mousserende vin
20 %
0,435
Salg som råvin til fremstilling af mousserende vin
40 %
0,375
(72)
Baseret på disse antagelser blev den gennemsnitlige salgspris anslået til 0,44-0,46 EUR/l.
(73)
Ovennævnte salgsprognose lå til grund for følgende indtjeningsberegning:
Pris/l i EUR
Købspris og forarbejdning
0,37-0,38
Indtjening ved salg som råvin til fremstilling af mousserende vin, destillation, støtte til oplagring
0,44-0,46
Forventet indtjening
0,06-0,09
(74)
Den samlede indtjening blev anslået til ca. 2,64-3,96 mio. EUR ved en samlet mængde på ca. 44 mio. l.
(75)
Tyskland gør ligeledes opmærksom på, at den markedspris for bordvin, som Europa-Kommissionen anfører i åbningsskrivelserne (0,26 EUR/l), er mindsteprisen for bordvin i november 1999. Markedsprisen for bordvin i november 1999 lå reelt på mellem 0,26 EUR og 0,56 EUR/l. Det var desuden den samlede prisspredning for hele 1999. I 2000 svingede priserne mellem 0,20 EUR og 0,41 EUR/l. Tyskland understreger ligeledes, at 60 % af den druemost, som GfW købte, målte 81 oechslegrader i gennemsnit, hvilket lå langt over kravet til bordvin på 44 oechslegrader, og det blev naturligvis afspejlet i den pris, som GfW betalte for druemosten.
V.2. Støtteelementet på tidspunktet for efterstilling af krav og afkald på krav
(76)
Ifølge Tyskland blev det på baggrund af et midlertidigt regnskab udarbejdet i november 2000 fastslået, at GfW var truet af insolvens. GfW havde på daværende tidspunkt et underskud i regnskabet på ca. 6 mio. EUR, hvilket blev bekræftet ved udarbejdelsen af årsregnskabet for 2000. Dette underskud skyldtes, at værdien af GfW's resterende lager var faldet som følge af et kraftigt fald i markedspriserne, hvilket betød, at GfW kun kunne sælge selskabets lager til en lavere pris end oprindelig anslået.
(77)
Ifølge oplysningerne fra Tyskland havde WAK pr. 31. oktober 2000 stadig krav på ca. 10 mio. EUR på GfW. WAK havde sikkerhed i GfW's sikrede aktiver, der var vurderet til 5,7 mio. EUR på daværende tidspunkt. Vinproducenterne og vinhandlerne havde ejendomsforbehold (enkelt, udvidet eller forlænget) i disse aktiver, hvilket ifølge de tyske myndigheder ville give dem en fortrinsstilling i tilfælde af insolvens. Ifølge Tyskland ville GfW i tilfælde af en insolvensbehandling være nødsaget til at afvikle betalingen til vinproducenterne og vinhandlerne på ca. 3,5 mio. EUR inden betaling af de øvrige kreditorer.
(78)
For at rette op på dette underskud i tide og forhindre indledning af insolvensbehandlingen, jf. § 64 i den tyske lov om selskaber med begrænset ansvar GmbHG (tidligere udgave) sammenholdt med § 19 i InsO, var det tvingende nødvendigt at gribe ind.
(79)
Tyskland understreger, at WAK som hovedkreditor med en ringere sikkerhed havde stor interesse i at forhindre den umiddelbart forestående insolvens. Fonden forsøgte derfor at få vinproducenterne og vinhandlerne til at gå med til at give afkald på en del af deres fordringer og aftalte derudover følgende med GfW den 4. december 2000:
-
at efterstille krav svarende til underskuddet, når vinproducenterne og vinhandlerne havde indvilliget i at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer
-
at give afkald på krav svarende til det efterstillede beløb, men kun hvis det skulle vise sig nødvendigt.
(80)
På trods af en vellykket indledning af forhandlingerne med flertallet af vinproducenterne og vinhandlerne, der indvilligede i at give afkald på deres fordringer, lykkedes det i sidste ende ikke for GfW at få aftalen i hus, da en række vinproducenter og vinhandlere og deres advokater slog sig sammen mod GfW. De var ikke villige til at give afkald på deres fordringer, da deres fordringer var privilegerede som følge af deres udvidede eller forlængede ejendomsforbehold, og de indgav klager. Disse klager blev behandlet af retten, der stillede forslag til forligsaftaler. Ifølge forligsaftalerne skulle GfW indfri 70 % af de resterende fordringer, og der skulle gives afkald på 30 %. Retten fastslog endvidere, at GfW skulle erlægge 80 % af retsgebyrerne. Andre retter foreslog lignende forligsaftaler. I lyset heraf havde GfW ikke længere noget grundlag for at forvente, at vinproducenterne og vinhandlerne ville gå med til at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer. Flere vinproducenter og vinhandlere erklærede desuden nu, at de ville kræve 100 % tilbagebetaling af de resterende 20 %. Det forhold, at 1 700 af de 2 700 vinproducenter og vinhandlere allerede havde erklæret sig indforstået med at give afkald på en del af deres fordringer, var ikke længere relevant, idet der i henhold til § 305a i den tyske lov om insolvens ikke kan ske en udenretlig tvistbilæggelse (außergerichtliche Einigung) for at undgå en insolvensbehandling, hvis blot én enkelt kreditor beslutter at lade tvangsfuldbyrdelsen udføre efter indledningen af forhandlingerne om den udenretlige tvistbilæggelse.
(81)
Den 21. februar 2001 aftalte WAK derfor med GfW, at WAK ville inddække underskuddet for 2000 ved at give afkald på en del af sine krav til et beløb af 5 005 441,60 EUR, at der ikke ville blive opkrævet renter af den resterende gæld i perioden fra den 1. januar 2001 til den 31. december 2001, og at vinproducenternes og vinhandlernes fordringer ville blive indfriet fuldt ud. Sikkerheden af de ikkeefterstillede krav blev garanteret. GfW's underskud blev inddækket, insolvensbehandlingen blev afværget, og GfW kunne fortsætte driften.
(82)
Tyskland hævder, at efterstillingen og afkaldet på krav var i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og henviser i denne forbindelse til relevant retspraksis.
(83)
Det kan være nødvendigt at give delvis afkald på tilbagesøgningen for at forøge det beløb, der inddrives (11). En privat kreditor vil forsøge at mindske sine tab. Hvis en fordring ikke var tilstrækkelig sikret, ville en aftale om at udsætte tilbagebetalingen øge mulighederne for tilbagebetaling uden tab, da skyldneren ville få mulighed for at overvinde krisen og rette op på sin økonomiske situation (12). I Rettens HAMSA-dom undsiger Retten Kommissionens tidligere praksis med at kræve, at private og offentlige kreditorer giver afkald på en ligelig del af fordringerne i forhold til deres andel af gælden. Retten fastslog derimod, at de kriterier, der gælder for private kreditorer, også finder anvendelse i forbindelse med gældseftergivelse, når forholdet mellem de forskellige kreditorer er asymmetrisk. Retten understreger, at det er afgørende, om kravet er pantesikret, privilegeret eller simpelt, dvs. hvilken rangorden de forskellige kreditorers fordringer har. Retten fastslog, at en offentlig kreditor handler som en privat kreditor, når den offentlige kreditor beslutter at give delvis afkald på tilbagesøgningen på baggrund af en grundig og rimelig vurdering af, hvor stort et beløb, der vil kunne tilbagesøges, risikoen for afvikling og mulighederne for genopretning af virksomheden (13). Endelig henviser Tyskland til Kommissionens beslutning i Huta Cynku-sagen, hvor Kommissionen besluttede, at der ikke kan være tale om nogen fordel og derfor ikke om statsstøtte, hvis omstruktureringen giver et mere indbringende resultat end likvidationen (14).
(84)
På denne baggrund gør Tyskland gældende, at både efterstillingen og afkaldet på krav - henset til WAK's position som hovedkreditor og fondens ringere sikkerhed i forhold til vinproducenterne og vinhandlerne - var i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og dermed ikke udgør statsstøtte. WAK ville have tabt mindst det samme og sandsynligvis et betydeligt større beløb af fondens resterende fordringer i tilfælde af en insolvensbehandling.
(85)
WAK ville kun få fuld sikkerhed i det resterende lager og kunne sikre en større tilbagebetaling af fondens resterende fordringer end ved en insolvensbehandling ved at forhindre GfW's insolvens og indfri vinproducenternes og vinhandlernes resterende fordringer.
(86)
Ud fra en forhåndsbetragtning var WAK's adfærd ifølge Tyskland korrekt, navnlig da det lykkedes fonden at sikre en større tilbagebetaling ved at konvertere fondens begrænsede sikkerhed til en primær sikkerhedsret og forhindre GfW's umiddelbart forestående insolvens. Ifølge Tyskland ville enhver privat bank have handlet på samme måde i den samme situation.
(87)
Ifølge de tyske myndigheder ville en forhåndsevaluering af GfW's regnskaber have vist, at WAK ved en videreførelse af GfW ville kunne få tilbagebetalt 5 112 918,81 EUR. Hvis der derimod var blevet indledt en insolvensbehandling mod GfW, ville WAK kun kunne få tilbagebetalt højst 2,4 mio. EUR. Forskellen er således mindst 2,7 mio. EUR.
(88)
Dette bekræftes i en rapport af 3. februar 2003, som er udarbejdet af en uafhængig revisor (15) på foranledning af WAK og forelagt af de tyske myndigheder. Det konkluderes i rapporten, at det var økonomisk rentabelt for WAK at efterstille fondens krav, at give afkald på en del af fondens krav svarende til ovennævnte beløb og at give afkald på fremtidige rentebetalinger. Tyskland anførte følgende grunde til denne konklusion:
-
Hvis WAK ikke havde efterstillet og givet afkald på fondens krav og rentebetalingerne, ville GfW være nødsaget til at indgive en insolvensbegæring, og GfW var blevet opløst. WAK's fordringer skulle i så fald indfries ved salg af GfW's lagre.
-
Hvis selskabet var blevet opløst, ville værdien af GfW's lagre være faldet. Provenuet af salget af lagrene ville kun have udgjort ca. 50-70 % af den bogførte værdi. Under hensyntagen til sikkerhedsrettighederne ville provenuet således have udgjort mellem 1,84 mio. EUR og 2,4 mio. EUR.
-
Insolvensbehandlinger er dyre.
-
I henhold til den tyske lov om insolvens (InsO) er produkter behæftet med ejendomsforbehold omfattet af udtagelsesretten, men kurator kan vælge mellem opfyldelse af kontrakten og udtagelse af aktiver (§ 103 i InsO). Udtagelse af aktiver er kun muligt, hvis kurator nægter at opfylde kontrakten. I så fald kan kreditor hæve kontrakten og kræve udtagelse af aktiverne og er berettiget til erstatning for manglende opfyldelse af kontrakten. Forskud kan modregnes. GfW har til gengæld krav på tilbagebetaling af allerede gennemførte betalinger, som kan modregnes i erstatningen for manglende opfyldelse af kontrakten.
-
Efter WAK's efterstilling af en del af fondens krav var det derimod juridisk muligt for GfW at undgå en insolvensbehandling, og efter WAK's afkald på en del af fondens krav og rentebetalingerne beløb WAK's udestående fordringer sig til 5,15 mio. EUR, som fonden kunne forvente at få tilbagebetalt, da GfW kunne fortsætte driften.
-
Det understreges ligeledes, at hvis der var blevet indledt en insolvensbehandling, kunne GfW have gjort indsigelse mod tilbagebetalingerne på WAK's lån til GfW på 1 440 476,92 EUR i perioden fra den 1. november til den 31. december 2000 i henhold til insolvensreglerne. WAK ville således have været nødsaget til at tilbagebetale disse midler.
(89)
Tyskland understreger, at en efterfølgende vurdering viser, at efterstillingen og afkaldet på krav var en mere økonomisk rentabel løsning, da fonden således fik tilbagebetalt 4 670 517,65 EUR ved at forhindre GfW's insolvens, hvilket var mere end de højst 2,4 mio. EUR, der var sikkerhed for ved en insolvensbehandling.
(90)
Tyskland konkluderer, at efterstillingen og afkaldet på krav var i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og at der ikke blev ydet statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne i forbindelse med WAK's efterstilling og afkald på krav.
VI. VURDERING AF STØTTEN
VI.1. Fælles markedsordning
(91)
Indtil Rådets forordning (EF) nr. 479/2008 af 29. april 2008 om den fælles markedsordning for vin (16) trådte i kraft, var vinavl og -fremstilling omfattet af forordning (EF) nr. 1493/1999. I henhold til artikel 71 i forordning (EF) nr. 1493/1999 anvendes EF-traktatens artikel 87, 88 og 89 (nu artikel 107, 108 og 109 i TEUF) på produktion af og handel med de af forordningen omfattede produkter. Før den 31. juli 2000 var vinavl og -fremstilling omfattet af forordning (EØF) nr. 822/87. I henhold til artikel 76 i forordning (EØF) nr. 822/87 anvendes EF-traktatens artikel 92, 93 og 94 (nu artikel 107, 108 og 109 i TEUF) på produktion af og handel med de produkter, der er omfattet af forordningens artikel 1. De her omhandlede foranstaltninger skal derfor undersøges på grundlag af statsstøttereglerne.
VI.2. Statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, i TEUF
(92)
Artikel 107, stk. 1, i TEUF forbyder statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
(93)
WAK er en offentligretlig juridisk person og finansieres til dels af midler fra delstaten Rheinland-Pfalz og til dels gennem skattelignende indtægter. Foranstaltningen finansieres således ved hjælp af statsmidler.
(94)
Støtte til en virksomhed anses for at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, når den pågældende virksomhed er aktiv på et marked, der er åbent for samhandel inden for EU (17). Der foregår en omfattende samhandel med landbrugsprodukter i Unionen. Foranstaltningen kan derfor påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne (18).
(95)
Domstolen har udtalt, at det med henblik på at vurdere, hvorvidt en statslig foranstaltning skal anses for at være støtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF, også må fastlægges, hvorvidt den virksomhed, foranstaltningen er rettet til, opnår en økonomisk fordel, som den ikke ville have opnået på sædvanlige markedsbetingelser (19), og/eller om foranstaltningen gjorde det muligt for virksomheden at undgå omkostninger, der normalt skulle have været afholdt af virksomhedens egen kapital (20). Dette ville rent faktisk være tilstrækkeligt til at afgøre, om der er risiko for konkurrenceforvridning (21).
VI.2.1. Støtte til Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a. Lånet fra WAK
(96)
Lånet fra WAK på 15 302 696,25 EUR blev ydet i efteråret 1999. GfW blev opkrævet en rente på mellem 3,28 % og 5,25 % i lånets løbetid. Der blev ikke opkrævet nogen risikopræmie. I den pågældende periode lå Tysklands basisreferencesats på mellem 5,23 % og 6,33 %.
(97)
Tyskland er enig med Kommissionen i, at lånet ikke blev ydet på markedsvilkår. Var lånet blevet ydet på markedsvilkår, ville basisrenten have været højere, og der ville være blevet opkrævet en risikopræmie henset til den begrænsede sikkerhedsstillelse for lånet.
(98)
Det kan konkluderes, at lånet til GfW indeholdt et statsstøtteelement i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF, da GfW opnåede en økonomisk fordel, som selskabet ikke ville have opnået på sædvanlige markedsbetingelser. Dette støtteelement beregnes som forskellen mellem den anvendte rentesats og referencesatsen samt en passende risikopræmie.
(99)
Eventuel overførsel af støtte til retssuccessorer
(100)
Ifølge Tyskland blev GfW likvideret og opløst pr. 1. juni 2005. Det resterende lager på de øvrige forretningsområder blev solgt. Hele provenuet blev anvendt til at tilbagebetale WAK. Det blev aftalt med køberen (en privatperson), at værdien af hele det resterende lager i henhold til lagerlisten pr. 31. december 2004 ville blive overført til WAK ved udgangen af 2005. Værdien ville være den oprindelige købsværdi på 79 579,79 EUR. GfW blev slettet af handelsregistret i 2006, og der er ingen retssuccessor eller retlig enhed, fra hvem støtten kan tilbagesøges. Tyskland anfører, at det ifølge fast retspraksis (22) således ikke er muligt at tilbagesøge støtten.
(101)
Da de resterende aktiver i GfW blev solgt, kan køberen muligvis have draget fordel af støtten til GfW. Den pågældende køber betalte imidlertid den oprindelige købspris, og markedet faldt kraftigt de efterfølgende år, og køberen betalte således tydeligvis som minimum markedsprisen. Kommissionen konkluderer derfor, at der ikke blev overført støtte til køberen af GfW's resterende lager. GfW blev samtidig opløst, og støtten kan derfor ikke tilbagesøges.
VI.2.1.b. WAK's efterstilling af og afkald på krav
(102)
Efterstillingen af krav og afkaldet på krav og rentebetalinger blev finansieret med WAK's egne midler og et tilsvarende lån optaget af WAK og kan derfor betragtes som statsfinansieret.
(103)
For at vurdere, hvorvidt efterstillingen af krav og afkaldet på krav og rentebetalinger udgør statsstøtte til GfW i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF, må det også fastlægges, hvorvidt GfW opnåede en økonomisk fordel, som virksomheden ikke ville have opnået på sædvanlige markedsbetingelser, og/eller om foranstaltningen gjorde det muligt for GfW at undgå omkostninger, der normalt skulle have været afholdt af virksomhedens egen kapital. Denne vurdering skal foretages efter de kriterier, der gælder for private kreditorer. Ved en vurdering efter de kriterier, der gælder for private kreditorer, vurderes det, om en privat kreditor ville have handlet eller har handlet på samme måde som den offentlige kreditor.
(104)
Ifølge fast retspraksis kan det være nødvendigt at give delvis afkald på tilbagesøgningen for at forøge det beløb, der inddrives. En privat kreditor vil forsøge at mindske sine tab (23). Hvis en fordring ikke var tilstrækkelig sikret, ville en aftale om at udsætte tilbagebetalingen øge mulighederne for tilbagebetaling uden tab, da skyldneren ville få mulighed for at overvinde krisen og rette op på sin økonomiske situation (24).
(105)
I HAMSA (25)-dommen undsiger Retten Kommissionens tidligere praksis med at kræve, at private og offentlige kreditorer giver afkald på en ligelig del af fordringerne i forhold til deres andel af gælden. Retten fastslog derimod, at de kriterier, der gælder for private kreditorer, også finder anvendelse i forbindelse med gældseftergivelse, når forholdet mellem de forskellige kreditorer er asymmetrisk. Det hedder i præmis 168 og 169:
»(168)
Når en virksomhed, som står over for en væsentlig forringelse af sin økonomiske situation, foreslår en aftale eller en række aftaler om omstrukturering af dens gæld til sine kreditorer med henblik på at genoprette sin økonomiske situation og undgå afvikling, må hver enkelt kreditor træffe et valg dels med hensyn til det beløb, der bliver tilbudt ham i den foreslåede aftale, dels med hensyn til det beløb, som han forventer at kunne opnå i forbindelse med virksomhedens eventuelle afvikling. Dette valg er påvirket af en række faktorer, såsom om kravet er pantesikret, privilegeret eller simpelt, arten og omfanget af eventuel anden sikkerhed, en vurdering af mulighederne for genopretning af virksomheden og det udbytte, han vil kunne opnå ved en afvikling. Hvis det eksempelvis viser sig, at værdien af virksomhedens realiserede aktiver i forbindelse med likvidation af virksomheden alene dækker de pantesikrede og privilegerede fordringer, vil de simple fordringer ikke have nogen værdi I en sådan situation er det ikke noget reelt offer for en simpel kreditor at give afkald på en væsentlig del af sin fordring.
(169)
Heraf følger navnlig, at når de faktorer, som er afgørende for at bestemme værdien af de muligheder, som tilbydes kreditorerne, ikke er kendte, er den blotte omstændighed, at der er en åbenbar ulighed mellem de beløb, som de forskellige grupper af kreditorer har eftergivet, ikke i sig selv tilstrækkelig til at nå til en konklusion hvad angår de grunde, som ledte kreditorerne til at acceptere den foreslåede gældseftergivelse.«
(106)
I HAMSA (26)-sagen fastslog Retten endvidere, at en offentlig kreditor handler som en privat kreditor, når den offentlige kreditor beslutter at give delvis afkald på tilbagesøgningen på baggrund af en grundig og rimelig vurdering af, hvor stort et beløb der vil kunne tilbagesøges, risikoen for afvikling og mulighederne for genopretning af virksomheden. Endelig besluttede Kommissionen i Huta Cynku-sagen (27), at der ikke kan være tale om nogen fordel, og derfor ikke om statsstøtte, hvis omstruktureringen giver et mere indbringende resultat end likvidationen.
(107)
Ved vurderingen af, om en privat kreditor ville have eller har handlet på samme måde som WAK er det ifølge ovennævnte retspraksis nødvendigt at undersøge de handlemuligheder, som WAK havde, da det blev fastslået, at GfW var truet af insolvens, og hvilke økonomiske følger disse handlemuligheder ville få. Det er derefter ligeledes nødvendigt at foretage den samme undersøgelse for vinproducenterne og vinhandlerne og herefter vurdere, om WAK's situation kan sammenlignes med og vurderes på grundlag af vinproducenternes og vinhandlernes tiltag.
(108)
Da WAK blev underrettet om, at GfW var truet af insolvens, havde fonden to valgmuligheder. Den kunne enten acceptere, at der blev indledt insolvensbehandling, eller forsøge at forhindre dette ved at indgå en aftale med GfW, som ville give GfW mulighed for at fortsætte driften. Ifølge oplysningerne fra Tyskland, der understøttes af en rapport af 3. februar 2003 udarbejdet af en uafhængig revisor (se betragtning 88), er de økonomiske følger af disse to afgørelser ifølge Tyskland følgende: Ved en insolvensbehandling kunne WAK ex-ante forvente at få inddrevet højst ca. 2,4 mio. EUR af fondens krav. Hvis WAK undertegnede en aftale med GfW, hvor fonden gav afkald på en del af sine fordringer og således gav GfW mulighed for at fortsætte driften, kunne WAK ex-ante forvente at få inddrevet ca. 5,1 mio. EUR af fondens krav, dvs. 2,7 mio. EUR mere, hvis GfW fik mulighed få at undgå insolvensbehandling. Hvorvidt vinproducenterne og vinhandlerne var villige til at gøre det samme havde kun en begrænset indvirkning på beregningen af størrelsen af det inddrevne beløb, men ændrede ikke ved resultatet af sammenligningen af de to alternativer.
(109)
Den skønnede tilbagebetalingsgrad på 2,4 mio. EUR i rapporten er baseret på Tysklands antagelse af, at vinproducenternes og vinhandlernes fordringer på 4,4 mio. EUR skulle indfries før WAK's fordringer. Ifølge Europa-Kommissionen er det i henhold til den tyske lov om insolvens kun fordringer fra vinproducenter og vinhandlere med forlænget ejendomsforbehold, der skal indfries før WAK's fordringer. De øvrige fordringer har samme rangorden som WAK's fordringer. Europa-Kommissionens egne beregninger viser imidlertid, at selv hvis WAK's og vinproducenternes og vinhandlernes fordringer alle havde samme rangorden, kunne WAK forvente at få inddrevet højst 4,7 mio. EUR i tilfælde af insolvens (ved en maksimal samlet tilbagebetaling af 6,8 mio. EUR i tilfælde af insolvens, og hvis WAK og vinproducenterne modtog tilbagebetaling i forhold til deres andel af gælden - henholdsvis 10 mio. EUR og 4,4 mio. EUR for WAK og vinproducenterne og vinhandlerne). Det kan derfor konkluderes, at det ex-ante ville være mest fordelagtigt for WAK at give GfW mulighed for at undgå insolvens.
(110)
Regnestykket så derimod helt anderledes ud for vinproducenterne og vinhandlerne. For det første havde de allerede modtaget 80 % af betalingen for de leverede varer. For det andet ville de i henhold til GfW's tilbud kun modtage 10 % af de 20 %, som de stadig havde til gode. Dette betød rent faktisk, at de kun ville modtage yderligere 2 % af den aftalte købspris, hvis de undertegnede aftalen. Det er bestemt mindre, end de kunne forvente ved en insolvensbehandling uanset deres sikkerhedsmæssige stilling (enkelt, udvidet eller forlænget ejendomsforbehold), idet de kunne forvente at modtage 48 % af deres resterende fordringer i gennemsnit (2,1 mio. EUR af de 4,4 mio. EUR, som de stadig havde til gode). Det er således ikke overraskende, at en række af vinproducenterne og vinhandlerne afslog GfW's tilbud. For det tredje må det have været tydeligt, at det ville være i WAK's interesse at give afkald på en del af fondens krav og forhindre insolvens, selv om vinproducenterne og vinhandlerne ikke gjorde det samme, hvilket desuden ville give vinproducenterne og vinhandlerne mulighed for at få inddrevet en større andel af deres resterende fordringer end de tilbudte 10 %. For det fjerde havde flere vinproducenter og vinhandlere allerede anlagt sag mod GfW, og retten havde afsagt dom til deres fordel og pålagt GfW at indfri 80 % af de resterende fordringer.
(111)
Det kan konkluderes, at selv om vinproducenterne og vinhandlerne og WAK alle var GfW's kreditorer, var disse valgmuligheder og resultatet af disse valgmuligheder for WAK og vinproducenterne og vinhandlerne så forskellige, at de ikke kan sammenlignes. Det forhold, at vinproducenterne og vinhandlerne valgte ikke at give afkald på deres fordringer, burde ikke have en negativ indflydelse på vurderingen af, om WAK handlede i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer.
(112)
Efter en afvejning af WAK's forskellige valgmuligheder konkluderer Kommissionen, at den delvise efterstilling af og afkald på krav den 4. december 2000 og den 21. februar 2001 på i alt 5 005 441,60 EUR og afkaldet på rentebetalinger pr. 31. december 2000 var den mest fordelagtige valgmulighed for WAK og således i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer. Efterstillingen og afkaldet på krav er som betalingshenstand mere fordelagtigt for kreditoren end likvidation. Det følger af retspraksis (28), at en offentligretlig kreditor kan afveje fordelene ved at modtage den sum, der tilbydes i henhold til en omstruktureringsaftale, eller den sum, kreditor modtager ved likvidation af virksomheden. GfW opnåede således ikke nogen fordel, som selskabet ikke ville have opnået på sædvanlige markedsbetingelser, og der blev derfor ikke ydet statsstøtte til GfW som følge af WAK's beslutning om at efterstille og give afkald på en del af fondens krav.
(113)
Ved indledningen af proceduren blev der udtrykt tvivl om, hvorvidt WAK's efterstilling af og afkald på krav var begrænset til et strengt minimum. Ifølge bemærkningerne fra Tyskland gav WAK imidlertid kun afkald på den andel af fondens krav, der var nødvendig for at inddække GfW's underskud for 2000, hvilket var påkrævet i henhold til den tyske lov om insolvens (se betragtning 25) for at undgå en insolvensbehandling og give GfW mulighed for at fortsætte driften. I den første aftale (undertegnet den 4.12.2000) mellem GfW og WAK for at forhindre GfW's insolvens aftalte WAK med GfW, at fonden ville efterstille krav svarende til underskuddet, når vinproducenterne og vinhandlerne havde indvilliget i at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer, og give afkald på krav svarende til det efterstillede beløb, hvis det skulle vise sig nødvendigt (se betragtning 79 og 80). Årsagen til, at afkaldet var større end først forventet, var vinproducenternes og vinhandlernes beslutning om ikke at give afkald på nogen af deres fordringer af de grunde, der er anført i ovennævnte betragtning 110, på trods af WAK's og GfW's bestræbelser på at overtale vinproducenterne og vinhandlerne til at yde deres bidrag og hjælpe GfW med at undgå insolvens (se betragtning 79 og 80 vedrørende de tyske bemærkninger). Som nævnt i betragtning 108 havde vinproducenternes og vinhandlernes beslutning om ikke at give afkald på en del af deres resterende fordringer kun en begrænset indvirkning på WAK's økonomiske vurdering og ændrede ikke ved resultatet af denne vurdering, nemlig at det økonomisk set var mest fordelagtigt for WAK at give GfW mulighed for at undgå insolvensbehandling.
(114)
Kommissionen konkluderer derfor, at WAK's delvise efterstilling af og afkald på krav var den mest fordelagtige valgmulighed for WAK og således i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og at der således ikke blev ydet statsstøtte til GfW i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
VI.2.2. Støtte til vinproducenter og vinhandlere
(115)
Ved indledningen og den efterfølgende udvidelse af den formelle undersøgelsesprocedure blev der rejst en række spørgsmål vedrørende eventuel statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne. For det første forekom den sikkerhed, som vinproducenterne og vinhandlerne havde fået stillet af GfW på købstidspunktet, at være forholdsvis høj, og der blev udtrykt tvivl om, hvorvidt denne sikkerhedsstillelse egentlig var i overensstemmelse med normal forretningspraksis. For det andet blev det vurderet, at prisen for den indkøbte druemost lå over markedsprisen. For det tredje blev der sat spørgsmålstegn ved vinproducenternes og vinhandlernes beslutning om ikke at give afkald på nogen af deres fordringer, da GfW var truet af insolvens, samt ved WAK's beslutning om at give afkald på en del af fondens fordringer, selv om vinproducenterne og vinhandlerne besluttede ikke at give afkald på 90 % af deres resterende fordringer (20 % af lagerværdien).
VI.2.2.a. På tidspunktet for indkøb af druemost - sikkerhedsstillelse
(116)
I bemærkningerne har Tyskland forsikret, at tildelingen af enkle, udvidede eller forlængede ejendomsforbehold til de forskellige vinproducenter og vinhandlere ved købet af druemost var helt i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis. Selv om det gav vinproducenterne og vinhandlerne en forholdsvis høj sikkerhed, navnlig vinproducenter og vinhandlere med forlænget ejendomsforbehold, var det i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis, og de stod ikke stærkere, end hvis de havde indgået aftaler med en privat køber.
(117)
Kommissionen henviser til de anbefalinger (29), som foreningen af tyske vinproducenter og detailhandlere i Trier, foreningen af tyske vinhandlere i Mainz og foreningen af tyske vinproducenter i Bonn (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) har registreret hos den tyske konkurrencemyndighed (Bundezkartellamt) i overensstemmelse med § 22, stk. 3, nr. 2, i den tyske lov om forbud mod konkurrencebegrænsninger (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). Den første version af anbefalingerne blev registreret i 1990 og den nuværende version i 2005. I disse anbefalinger fastslås det klart, at hvis de fulde beløb ikke er betalt ved levering af varen, bør sælger have ejendomsforbehold, indtil det fulde beløb er blevet betalt. I den foreliggende sag varierede den sikkerhed, som vinproducenterne og vinhandlerne fik stillet. Kun vinproducenter og vinhandlere med forlænget ejendomsforbehold havde fuld sikkerhed for betaling. Vinproducenternes og vinhandlernes sikkerhed var således ikke i almindelighed så høj som tilrådet i ovennævnte anbefalinger. Kommissionen accepterer derfor under henvisning til anbefalingerne og den faktiske sikkerhedsstillelse Tysklands forsikringer om, at den sikkerhed, som vinproducenterne og vinhandlerne fik stillet i denne sag, er almindelig forretningspraksis, og at denne sikkerhed ikke er større end i en almindelig aftale mellem to private aktører og derfor ikke udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
VI.2.2.b. På tidspunktet for indkøb af druemost - prisen for den indkøbte druemost
(118)
Ved indledningen af proceduren blev det anført, at den pris, som GfW betalte, lå over markedsprisen. Prisen for bordvin blev anvendt som markedspris, og referenceprisen var 0,26 EUR/l. Tyskland har i sine bemærkninger forelagt fyldestgørende oplysninger om GfW's forretningspraksis, der viser, at markedet for almindelig bordvin ikke er det relevante marked, og at GfW havde en trestrenget strategi om for det første at købe druemost til bordvin med henblik på deltagelse i EU's destillationsordning (40 % af lageret), for det andet at købe druemost af høj kvalitet med henblik på videresalg på markedet for råvin af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin (60 % af lageret) og for det tredje at deltage i EU's oplagringsordning med 20 % af lageret, inden det blev solgt til fremstilling af mousserende vin. Når Kommissionen skal analysere, om to produkter tilhører det samme marked, tager den udgangspunkt i Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret (31). Punkt 7 i meddelelsen har følgende ordlyd: »Ved det relevante produktmarked forstås således markedet for alle de produkter og/eller tjenesteydelser, som forbrugeren anser for indbyrdes substituerbare på grund af deres egenskaber, pris og anvendelsesformål«.
(119)
Markedet for den druemost, der blev købt for at drage fordel af EU's destillationsordning, er naturligvis markedet for almindelig bordvin. Den relevante pris må imidlertid være den pris, der blev betalt for vin leveret til destillation.
(120)
I lighed med alle traditionelle interventionsforanstaltninger til regulering af landbrugsmarkederne er formålet med forebyggende destillation i henhold til artikel 38 i forordning (EØF) nr. 822/87 at forhindre overforsyning af vinmarkedet, og prisen for denne frivillige destillation var således nødt til at være høj nok til at give producenterne incitament til at levere vin til destillation. Den faktiske årlige destillationspris blev fastsat af Rådet til 65 % af den såkaldte orienteringspris.
(121)
Orienteringsprisen blev fastsat af Rådet en gang om året, og prisen blev fastsat med det specifikke formål at understøtte markedet. Det var således nødvendigt at fastsætte prisen på et tilstrækkelig højt niveau. Ved Rådets forordning (EF) nr. 1676/1999 af 19. juli 1999 om fastsættelse for produktionsåret 1999/2000 af orienteringspriserne for vin (32) fastsattes orienteringspriserne for de forskellige vinkategorier. Prisen for vintype A II (»hvid bordvin fra vinstoksorter af arterne Sylvaner eller Mueller-Thurgau«) blev fastsat til 82,81 EUR/hl og for vintype A III (»hvid bordvin fra vinstoksorter af arten Riesling«) til 94,57 EUR/hl. I henhold til bilag III i Kommissionens forordning (EF) nr. 1681/1999 af 26. juli 1999 om fastsættelse af opkøbspriser og støtte samt visse andre beløb, der for produktionsåret 1999/2000 anvendes i forbindelse med interventionsforanstaltningerne i vinsektoren (33) afhang den nøjagtige beløb, der blev betalt for destillationen, af alkoholgraden af den leverede vin, da Kommissionen beregnede prisen for forebyggende destillation (65 % af orienteringsprisen) pr. alkoholgrad/hl og ikke pr. hl for det pågældende år.
(122)
Kommissionens primære rolle i forbindelse med destillation af vin var at vurdere den aktuelle markedssituation og fastsætte de mængder, som kunne leveres til forebyggende destillation hvert år i de enkelte medlemsstater. Ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2367/1999 af 5. november 1999 om åbning af forebyggende destillation som omhandlet i artikel 38 i Rådets forordning (EØF) nr. 822/87 for produktionsåret 1999/2000 (34) fik Tyskland tildelt 148 000 hl for produktionsåret 1999/2000. Ved Kommissionens forordning (EF) nr. 546/2000 af 14. marts 2000 om ændring af forordning (EF) nr. 2367/1999 om åbning af forebyggende destillation som omhandlet i artikel 38 i Rådets forordning (EØF) nr. 822/87 for produktionsåret 1999/2000 (35) blev denne mængde forøget til 468 000 hl. Ved forordning (EF) nr. 2367/1999 blev mængden af vin, der kunne leveres til destillation, begrænset til 40 % af produktionen. Ifølge Kommissionens optegnelser destillerede de tyske producenter ca. 400 000 hl under denne ordning.
(123)
Ifølge Tyskland blev der betalt 0,50-0,55 EUR/l for den vin, der blev leveret til destillation. Under hensyntagen til ovennævnte beregningsmetode finder Kommissionen, at den pris, der anføres af Tyskland, er realistisk.
(124)
Kommissionen konkluderer, at der som følge af EU's omfattende intervention på vinmarkedet blev skabt to adskilte markeder, nemlig et marked, hvor der blev betalt en referencepris for vin leveret til destillation, i dette tilfælde 0,50-0,55 EUR/l, og et andet marked, hvor referenceprisen var markedsprisen. Den pris på 0,26 EUR/l, der blev anført i åbningsskrivelsen, kan derfor ikke betragtes som den relevante referencepris for den druemost, der blev indkøbt med henblik på destillation.
(125)
For at bestemme det relevante marked for den druemost, der blev indkøbt med det formål at forarbejde mosten til råvin til fremstilling af mousserende vin, skal det først vurderes, om der er to adskilte markeder for vinen, og om den druemost, som GfW købte, tilhører det samme marked som bordvin. Det er ligeledes nødvendigt at afgøre, om vin af højere kvalitet kunne sælges til højere priser. I sine statistikker henviser Kommissionen altid til forskellige priser afhængigt af vinens kvalitet. Ifølge Kommissionens egne vineksperter er vinprisen ikke den samme for hvert parti, og de tilgængelige vinstatistikker viser kun gennemsnitspriserne for forskellige vinkvaliteter. Den faktiske pris afhænger af flere forskellige faktorer. De vigtigste faktorer er kvalitet, lagringsperiode, omdømme, efterspørgsel og alkoholgrad/oechslegrader. Oechslegraden angiver modenheden og sukkerindholdet i druerne. Det er vigtigt, da den afgør en vins endelige naturlige alkoholindhold. Ifølge Deutsches Weininstitute kræver fremstillingen af sekt/mousserende vin et højt alkoholindhold i råvinen (36).
(126)
Dette understøtter Tysklands påstande om, at antallet af oechslegrader i druemosten skal være højere, hvis det færdige produkt skal være mousserende vin og ikke bordvin, og at der skulle betales en præmie for druemosten med et højere antal oechslegrader. Kommissionen tilslutter sig derfor Tysklands argument om, at der er tale om adskilte markeder, og at prisen ganske rigtigt må have været højere for druemost til fremstilling af mousserende vin end for druemost til fremstilling af bordvin. Kommissionen accepterer derfor også, at den pris, som GfW betalte på købstidspunktet, ikke kan sammenlignes med prisen for bordvin, 0,26 EUR/l, hvilket skete ved indledningen af proceduren.
(127)
Tyskland har også fremlagt oplysninger om den opnåelige pris på det relevante marked, dvs. markedet for druemost af høj kvalitet til fremstilling af mousserende vin. Ifølge disse oplysninger var basisprisen på markedet for råvin til fremstilling af mousserende vin pr. liter druemost med 60 oechslegrader 0,312 EUR/l. Der blev betalt 0,005 EUR/l for hver yderligere oechslegrad (op til maksimalt 80 oechslegrader). Vinproducenterne og vinhandlerne blev betalt for deres druemost af høj kvalitet, der udgjorde 60 % af den indkøbte druemost, i overensstemmelse med dette princip. Ifølge importstatistikkerne fra den tyske forening af vinproducenter (Deutsche Weinbauverband) for 1998-2001 fremlagt af Tyskland var markedsprisen for importeret uaftappet hvidvin, der på grund af sin høje kvalitet er egnet til fremstilling af mousserende vin, 0,38 EUR/l.
(128)
Kommissionen er villig til at acceptere Tysklands argumenter for en relevant markedspris på ca. 0,38 EUR/l på baggrund af oplysningerne fra Kommissionens egne eksperter vedrørende prisfastsættelsen for vin, ovennævnte oplysninger fra Deutsches Weininstitute og indtjeningsberegningen i GfW's forretningsplan.
(129)
Det fremgår af GfW's forretningsplan indsendt af Tyskland, at GfW på tidspunktet for indkøbet af druemosten forventede at kunne levere 40 % af lageret til forebyggende destillation til en pris af 0,50-0,55 EUR/l, at kunne sælge 60 % af lageret til en pris af 0,375 EUR/l og at få EU-støtte på 0,06 EUR/l til oplagring af 20 % af lageret, inden det skulle videresælges til en pris af 0,375 EUR/l året efter. Samlet set forventede selskabet at sælge lageret til en gennemsnitspris på 0,44-0,46 EUR/l og at opnå en fortjeneste på 0,06-0,09 EUR/l. Den samlede indtjening ville således ligge på ca. 2,64-3,96 mio. EUR.
(130)
I 1999 sendte GfW 40 % af selskabets lager til forebyggende destillation og modtog 0,50-0,55 EUR/l. På baggrund af et prisfald på vinmarkedet i slutningen af 1999 - som GfW ikke havde forventet i lyset af de højere priser året før - besluttede GfW at undlade at sælge det resterende lager i 1999 og i stedet lagre vinen og sælge den i 2000, eller hvis markedsprisen fortsat var lav, levere vinen til destillation i anden runde. Denne beslutning var baseret på den antagelse, at der fortsat ville være mulighed for forebyggende destillation. Den nye forordning (EF) nr. 1493/1999 om den fælles markedsordning for vin ophævede imidlertid ordningen for forebyggende destillation og introducerede i stedet muligheden for frivillig destillation med henblik på at forsyne markedet for konsumalkohol. Den nyligt indførte krisedestillation kan kun foretages i ekstraordinære tilfælde af markedsforstyrrelser. I betragtning 35 i forordning (EF) nr. 1493/1999 henvises der udtrykkeligt til nødvendigheden af at fjerne destillationsordningen som kunstig afsætningsmulighed for overskudsproduktion. Den nye forordning trådte i kraft den 31. juli 2000.
(131)
For GfW indebar dette, at destillationsordningerne for produktionsåret 2000/01 var betydeligt mindre fordelagtige end de tidligere år. I forbindelse med destillation til forsyning af markedet for konsumalkohol kunne der kun opnås ca. halvdelen af den tidligere opnåede gennemsnitspris på 0,50-0,55 EUR/l.
(132)
Efter Tysklands opfattelse kunne denne udvikling ikke forudses, da GfW besluttede at oplagre vinen. Kommissionen mener derimod, at denne udvikling kunne forudses. I den nye fælles markedsordning for vin blev det udtrykkeligt anført, at destillationsordningerne skulle afskaffes. GfW burde således have vidst, at destillationsordningerne fra anden halvdel af 2000 og fremover ikke ville kompensere for de faldende priser på vinmarkedet, da det blev besluttet at levere vinen til destillation i anden runde.
(133)
Hvorvidt GfW burde have haft kendskab til ændringen af forordningen, er imidlertid irrelevant. På købstidspunktet omfattede forretningsplanen, som GfW's adfærd som privat investor skal bedømmes på, kun én destillationsrunde, der også fandt sted, og hvor GfW modtog 0,50-0,55 EUR/l. Den omfattede ikke en anden runde af forebyggende destillation, og den forventede indtjening ved denne destillation var således ikke medtaget i den samlede indtjeningsberegning på købstidspunktet. Den indgik ikke i forretningsplanen, og selv om der ikke er nogen tvivl om, at GfW's beslutning om at levere vinen til destillation i anden runde, da markedspriserne faldt, var forkert, kan det ikke betragtes som statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne på købstidspunktet.
(134)
På grundlag af ovenstående konkluderer Kommissionen, at GfW betalte markedsprisen for den indkøbte druemost i efteråret 1999, og at der således ikke blev ydet statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
VI.2.2.c. På tidspunktet for WAK's efterstilling af og afkald på krav
(135)
I betragtning 114 blev det konkluderet, at WAK's efterstilling af og afkald på krav udelukkende skete i egen interesse og i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for private kreditorer, og at der således ikke blev ydet statsstøtte til GfW. Det forhold, at WAK's beslutning begunstigede vinproducenterne og vinhandlerne, er ikke relevant, da det ikke var hensigten, men blot en konsekvens af WAK's forsøg på at opnå størst mulig dækning af sine tilgodehavender.
(136)
Kommissionen konkluderer, at WAK ved efterstillingen og afkald på krav ikke ydede statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.
VI.3. Betegnelse af støtten som ulovlig støtte
(137)
Da støtteelementet i WAK's lån til GfW blev ydet og udbetalt uden forudgående anmeldelse, udgør det en ulovlig støtte i henhold til artikel 1, litra f), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (37).
VI.4. Undtagelser i traktatens artikel 107 vedrørende lånet til GfW
(138)
Det skal således undersøges, om en af undtagelserne fra forbuddet mod statsstøtte i artikel 107, stk. 1, i TEUF finder anvendelse.
(139)
I den aktuelle sag finder undtagelserne i artikel 107, stk. 2, og stk. 3, litra a), b) og d), ikke anvendelse, da den pågældende støtte hverken er:
-
støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse
-
støtte, der kan fremme virkeliggørelsen af vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse eller afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi
-
støtte til fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven, når den ikke ændrer samhandels- og konkurrencevilkårene i Unionen i et omfang, der strider mod de fælles interesser.
(140)
Den eneste mulige undtagelse, som eventuelt kan finde anvendelse, er således artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF.
(141)
På støttetidspunktet blev støtte til primærproducenter vurderet direkte på grundlag af artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF. I henhold til almindelig praksis på daværende tidspunkt kunne støtte til investeringer, lån, husdyrsektoren, producentorganisationer, salgsfremme, erstatning for tab som følge af sygdomme, forsikringspræmier og teknisk bistand betragtes som forenelig med det indre marked, hvis visse kriterier var opfyldt. Ingen af de nævnte former for forenelig støtte kan imidlertid anvendes til at undtage den foreliggende støtteforanstaltning.
(142)
For fuldstændighedens skyld har Kommissionen desuden undersøgt, om rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder kunne finde anvendelse i den foreliggende sag. Den første betingelse for at være berettiget til støtte til redning eller omstrukturering er, at den pågældende virksomhed kan betragtes som kriseramt i henhold til rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (38). Det fremgår ikke af de oplysninger, som Kommissionen er i besiddelse af, at virksomheden var kriseramt i henhold til ovennævnte rammebestemmelser på det tidspunkt, hvor støtteforanstaltningen blev anmeldt. GfW kommer først i vanskeligheder et år senere på grund af afmatningen på markedet.
(143)
Under alle omstændigheder vil Kommissionen gerne understrege, at det påhviler den pågældende medlemsstat at samarbejde med Kommissionen og forelægge alle oplysninger, der gør det muligt for Kommissionen at kontrollere, om betingelserne for at fravige reglerne er opfyldt (39). I den foreliggende sag har Tyskland ikke fremsendt tilstrækkelig dokumentation til at sætte Kommissionen i stand til at undersøge sagen i lyset af disse rammebestemmelser, og de tyske myndigheder har heller ikke fremsendt tilstrækkelig dokumentation til at sætte Kommissionen i stand til at vurdere støtten i lyset af de andre former for forenelig støtte, der henvises til i betragtning 126, på trods af Kommissionens henvisning hertil i punkt 44 i åbningsskrivelsen.
(144)
Støtteforanstaltninger, hvis forenelighed skal vurderes direkte på grundlag af artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF, skal vurderes restriktivt. Det skal klart påvises, at de positive virkninger af støtteforanstaltningen opvejer den skadelige indvirkning, som støtten kan have på konkurrencevilkårene og det indre markeds funktion. Ensidige statsstøtteforanstaltninger, som blot har til formål at forbedre producenternes økonomiske situation uden på nogen måde at bidrage til sektorens udvikling, anses ikke for at opfylde disse kriterier, og er således driftsstøtte, der er uforenelig med det indre marked.
(145)
Af ovennævnte grunde er støtten til GfW som et element i lånet ikke omfattet af en af de mulige undtagelser i artikel 107, stk. 3. Støtten er således uforenelig med det indre marked.
(146)
Ingen andre undtagelser i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF finder anvendelse.
VII. KONKLUSIONER
(147)
Kommissionen konstaterer af de ovenfor anførte grunde, at lånet til GfW ikke kan betragtes som foreneligt med det indre marked. Kommissionen konstaterer desuden, at Tyskland uretmæssigt har gennemført den pågældende foranstaltning.
(148)
Kommissionen konstaterer af de ovenfor anførte grunde, at den efterfølgende efterstilling af krav og afkald på krav og fremtidige rentebetalinger ikke udgør statsstøtte til fordel for GfW eller til fordel for vinproducenterne og vinhandlerne.
(149)
Kommissionen konstaterer af de ovenfor anførte grunde, at druemosten blev indkøbt til markedspris og i overensstemmelse med almindelig forretningspraksis og således ikke udgør statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne.
(150)
Når en uretmæssigt ydet statsstøtte anses for uforenelig med det indre marked, er den naturlige konsekvens af denne konstatering et krav om tilbagesøgning med henblik på i videst muligt omfang at genetablere den konkurrencesituation, der bestod, inden støtten blev ydet.
(151)
Da der ikke er nogen retssuccessor til GfW er det ifølge fast retspraksis ikke muligt at tilbagesøge støtten (40) -
VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
Den statsstøtte - svarende til forskellen mellem den anvendte rentesats og markedsrenten samt den risikopræmie, der skulle have været opkrævet - som Tyskland ulovligt har ydet til Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH i strid med artikel 108, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, er uforenelig med det indre marked.
Artikel 2
WAK's efterstilling af og afkald på krav udgør ikke statsstøtte til GfW eller vinproducenterne og vinhandlerne i henhold til artikel 107, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Artikel 3
GfW's indkøb af druemost i 1999 udgør ikke statsstøtte til vinproducenterne og vinhandlerne i henhold til artikel 107, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Artikel 4
Tyskland skal ikke tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte fra støttemodtageren, da støttemodtageren er insolvent og er blevet opløst og slettet af handelsregistret, og da der ikke er nogen retssuccessor.
Artikel 5
Denne afgørelse er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.
Udfærdiget i Bruxelles, den 29. juni 2011.