ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. ledna 2012
o opatření C 36/07 (ex NN 25/07) Německa ve prospěch společnosti Deutsche Post AG
(oznámeno pod číslem C(2012) 184)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/636/EU)
EVROPSKÁ KOMISE
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie (1) a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
po výzvě zúčastněným stranám k podání připomínek podle výše uvedených článků (2) a s ohledem na jejich stanoviska,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
I.1 Řízení o státní podpoře
I.1.1 Rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999 a záporné rozhodnutí z roku 2002
(1)
V roce 1994 podala společnost United Parcel Service (dále jen „UPS“) stížnost, v níž tvrdí, že společnosti Deutsche Bundespost POSTDIENST (dále jen „POSTDIENST“) byly poskytnuty protiprávní podpory.
(2)
Poté, co bylo dne 23. října 1999 zahájeno řízení o státní podpoře (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení 1999“), podalo Německo dne 16. září 1999 připomínky. Po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení 1999 obdržela Komise připomínky 14 zúčastněných stran, které byly dopisem ze dne 15. prosince 1999 sděleny spolkové vládě, aby dostala příležitost zaujmout k těmto připomínkám stanovisko. Německo odpovědělo dopisem ze dne 1. února 2000, který byl zaregistrován při doručení dne 2. února 2000.
(3)
Komise dne 19. června 2002 přijala záporné rozhodnutí (3) (dále jen „záporné rozhodnutí 2002“), v němž uvedla, že společnost POSTDIENST a její nástupce Deutsche Post AG (dále jen „DPAG“, zatímco POSTDIENST a DPAG jsou dále spolu označovány jako „Deutsche Post“) účtovaly ceny balíkových zásilek doručovaných ode dveří ke dveřím pod úrovní přírůstkových nákladů a že tato agresivní cenová politika nespadala do povinnosti veřejné služby společnosti Deutsche Post. Tímto vzniklé ztráty ve výši 572 mil. EUR byly nakonec v rozporu s články 106 a 107 SFEU financovány ze státních prostředků, které byly společnosti Deutsche Post poskytnuty v různých formách (např. státní vyrovnávací platby od sesterské společnosti Deutsche Bundespost TELEKOM (dále jen „TELEKOM“), státní úvěrové záruky a státní podpora na financování penzí poštovních úředníků (dále jen „dotování penzí“)).
(4)
Na žádost Komise si Německo od DPAG vyžádalo vrácení státní podpory neslučitelné s vnitřním trhem ve výši 572 mil. EUR. Deutsche Post podala proti rozhodnutí odvolání k soudům Unie.
(5)
Tribunál ve svém rozsudku z roku 2008 (4) prohlásil záporné rozhodnutí 2002 za neplatné, neboť Komise neprovedla obsáhlou analýzu všech výnosů a nákladů souvisejících s univerzálními službami, aby zjistila, zda Deutsche Post obdržela nedostatečné nebo nadměrné vyrovnání.
(6)
Poté Německo společnosti Deutsche Post opět vyplatilo vymáhanou státní podporu ve výši 572 mil. EUR včetně úroků.
(7)
Dne 2. září 2010 Soudní dvůr zamítl odvolání Komise proti rozhodnutí Tribunálu (5).
I.1.2 Další stížnosti po záporném rozhodnutí 2002
(8)
Dne 13. května 2004 podala UPS další stížnost, podle které byly po záporném rozhodnutí 2002 společnosti Deutsche Post poskytnuty protiprávní podpory. UPS zastávala názor, že v záporném rozhodnutí 2002 nebyla prověřena všechna opatření uvedená v původní stížnosti z roku 1994 a že finanční výhody poskytnuté společnosti Deutsche Post výrazně překračují podporu ve výši 572 mil. EUR neslučitelnou s pravidly pro státní podpory. Dále se domnívá, že Deutsche Post používala státní prostředky na rozšíření svých operací v oblasti balíkových zásilek (např. přebíráním jiných podniků) a prodej služeb svým dceřiným společnostem Postbank AG a Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (dále jen „DPEED“), které poskytovaly bankovní služby příp. marketing firemních balíkových zásilek pod značkou DHL, za nepřiměřeně nízké převodní ceny.
(9)
Ve dnech 9. listopadu 2004 a 1. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 2. prosince 2004 a 3. června 2005.
(10)
Dne 16. července 2004 podala společnost TNT Post AG & Co KG (dále jen „TNT“) stížnost, v níž i ona uváděla, že Deutsche Post prodávala společnosti Postbank AG služby za nepřiměřeně nízké převodní ceny. TNT tvrdila, že Postbank AG platila za poskytnuté služby pouze variabilní náklady, zatímco Deutsche Post k financování společných fixních nákladů na distribuční síť využívala v plném rozsahu výnosy ze svého monopolu v oblasti listovních zásilek.
(11)
Ve dnech 11. listopadu 2004 a 25. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 17. prosince 2004 a 23. června 2005.
I.1.3 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(12)
Poté, co Komise obdržela další stížnosti, informovala Německo dopisem ze dne 12. září 2007 (6) (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007“) o rozšíření řízení zahájeného v roce 1999. Cílem rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 bylo zahrnout do řízení všechny nově doručené informace a podrobně přezkoumat veškerá případná narušení hospodářské soutěže vyplývající ze státních opatření ve prospěch Deutsche Post (bližší informace ke státním vyrovnávacím platbám, státním zárukám, dotování penzí a exkluzivní licenci na poskytování listovních služeb viz oddíl I.1.14).
(13)
Podle názoru Komise bylo třeba přesně rekonstruovat účetnictví Deutsche Post v období 1990 až 2007, aby se vyjasnily dopady státních opatření na výnosy a náklady různých služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
I.1.4 Připomínky Německa k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(14)
Německo předložilo připomínky dne 14. prosince 2007 a Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání (viz též oddíl I.3.1).
I.1.5 Připomínky zúčastněných stran k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a stanovisko Německa k těmto připomínkám
(15)
Dne 16. listopadu 2007 předložily své připomínky UPS a TNT.
(16)
Poté, co Německo dne 20. prosince 2007 požádalo o prodloužení lhůty, předložila spolková vláda dne 12. března 2008 své stanovisko k připomínkám TNT a UPS.
I.1.6 Výběr externího znalce
(17)
Komise dne 23. ledna 2008 zveřejnila nabídkové řízení na vypracování posudku, který by Komisi pomohl zjistit, zda Deutsche Post v období 1990-2007 neobdržela nadměrné vyrovnání za svou povinnost poskytovat univerzální služby (7).
(18)
Dne 18. června 2008 uzavřela Komise smlouvu se společností WIK Consult GmbH, která se specializuje na nákladové účetnictví v poštovním odvětví.
I.1.7 Připomínky Německa k přiměřené délce období šetření
(19)
V dopisech ze dne 10. června 2008 a 18. června 2008 vyjádřilo Německo svůj nesouhlas s délkou období šetření (1990-2007), které Komise zvolila, a zastávalo názor, že stačí omezit šetření na roky 1990 až 1994, kdy byly státní vyrovnávací platby poskytnuty; v tomto období byly ztráty vyšší než státní vyrovnávací platby, takže Deutsche Post neobdržela žádné nadměrné vyrovnání. Podle rámce Společenství pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (8) (dále jen „rámec Společenství z roku 2005“) je poskytnutí účetních údajů za období po roce 1994 nepoměrné, neboť období pro výpočet nadměrného vyrovnání je omezen na čtyři roky.
(20)
Německo dne 27. června 2008 předložilo právní posudek o povinnosti Komise prošetřit jednotlivě všechny státní vyrovnávací platby, státní záruky a dotování penzí (9). Dále Německo tvrdilo, že kontrola účetních údajů není pro posouzení státních záruk a dotování penzí nutná.
(21)
Stejný postoj zastávalo Německo i vůči útvarům Komise na schůzkách ve dnech 29. května 2008 a 15. července 2008.
I.1.8 Žádost o informace ze dne 17. července 2008
(22)
Komise dne 17. července 2008 zaslala Německu žádost o informace týkající se všech státních opatření, která jsou předmětem šetření, včetně dotazníku ohledně výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007. Žádost o informace byla vypracována ve spolupráci s WIK Consult. Německo dne 5. srpna 2008 požádalo o neurčité prodloužení lhůty, neboť se nejprve musí ověřit dostupnost určitých údajů.
I.1.9 Upomínky ze dne 12. a 22. srpna 2008
(23)
Komise dne 12. srpna 2008 vysvětlila, proč musela proběhnout kontrola výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007, a trvala na předložení požadovaných informací.
(24)
Ve svém sdělení ze dne 14. srpna 2008 Německo opět tvrdilo, že není důvod prošetřovat výnosy a ztráty Deutsche Post za období po roce 1994. Dne 22. srpna 2008 si Komise pro případ, že Německo nepředloží požadované informace, vyhradila právo vydat příkaz k poskytnutí informací podle čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (10).
(25)
Ve sdělení ze dne 29. září 2008 Německo předložilo výsledky dalšího právního posudku (doručeného dne 2. října 2008), aby podložilo svůj postoj, že analýza účetnictví po roce 1994 není nutná a že přiměřeným obdobím šetření je období 1990-1994 (11).
(26)
Německo dne 28. října 2008 předložilo informace o státních zárukách a dotování penzí.
I.1.10 Příkaz k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008
(27)
Komise neakceptovala argumenty Německa a trvala na tom, že bylo nutné provést analýzu do roku 2007, aby byly v plném rozsahu posouzeny dopady poskytnutých státních opatření na hospodářskou soutěž. V návaznosti na obě upomínky z 12. srpna 2008 a 22. srpna 2008 Komise vydala dne 30. října 2008 příkaz k poskytnutí informací, kterým Německo formálně vyzvala k předložení všech potřebných účetních údajů za celé období 1990-2007.
(28)
Německo a Deutsche Post zpochybnily platnost příkazu k poskytnutí informací (viz Oddíl I.3.2).
(29)
Německo dne 27. listopadu 2008 předložilo požadované účetní údaje za období 1990-1994. Ve dnech 5. a 16. prosince 2008 Německo účetní údaje předložené dne 27. listopadu 2008 aktualizovalo.
I.1.11 Předložení účetních údajů za období 1990-2007
(30)
Po schůzce státního tajemníka pana Pfaffenbacha, předsedy představenstva DPAG pana Appela a člena Komise odpovědného za politiku hospodářské soutěže, která proběhla dne 6. února 2009, Německo a Deutsche Post souhlasily s poskytnutím účetních údajů za období po roce 1994.
(31)
Dne 3. března 2009 Německo předložilo první soubor účetních údajů za celé období šetření 1990-2007.
(32)
Setkání zástupců Deutsche Post a útvarů Komise proběhla dne 3. března 2009 v Bruselu, jakož i ve dnech 12. března 2009, 2. dubna 2009, 28. května 2009, 23. června 2009 a 18. září 2009 v Bonnu. Německo předložilo odpovídající vysvětlení od Deutsche Post ve dnech 26. března 2009, 7. května 2009 a 22. června 2009.
(33)
V návaznosti na tato setkání a celou řadu otázek, které útvary Komise položily společnosti Deutsche Post ve dnech 4. června 2009 a 30. července 2009, Německo ve dnech 9. července 2009, 31. července 2009, 17. srpna 2009, 8. září 2009, 10. září 2009 a 15. října 2009 poskytlo aktualizované účetní údaje a další objasňující informace.
(34)
Ve dnech 16. a 24. září 2009 předložily útvary Komise další otázky, na které Německo odpovědělo dne 14. října 2009.
I.1.12 Předložení posudku od společnosti WIK
(35)
Z důvodu zpoždění při předkládání účetních údajů musela být smlouva s WIK Consult několikrát prodloužena. Dne 9. listopadu 2009 WIK Consult nakonec předložila svůj posudek (dále jen „posudek WIK“).
(36)
Ve dnech 14. a 21. ledna 2010 Německo předložilo k posudku WIK připomínky. Dne 11. února 2010 předložilo Německo posudek vypracovaný společností KPMG (dále jen „posudek KPMG“) o právní povaze odvodů (12), které musela Deutsche Post zaplatit spolkovému státu do roku 1995, a posudek vypracovaný firmou Deloitte (13) (dále jen „posudek Deloitte-I“) o referenční hodnotě „přiměřeného“ zisku použité za základ v posudku WIK.
(37)
Dne 23. dubna 2010 předložilo Německo další studii Deloitte (dále jen „posudek Deloitte-II“) o výši přiměřeného zisku, ze kterého se má vycházet v případě univerzálních služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
(38)
Dne 9. srpna 2010 Německo předložilo další připomínky k výpočtu nadměrného vyrovnání a k použití zásady investora v tržním hospodářství při posuzování státních vyrovnávacích plateb.
I.1.13 Připomínky následující po prohlášení záporného rozhodnutí 2002 za neplatné
(39)
Dne 5. listopadu 2010 předložilo Německo další právní posudek, který se zabývá významem rozsudku ve věci Komise v. Deutsche Post, C-399/08, (viz oddíl I.3.5) pro probíhající šetření ve věci státní podpory (14).
I.1.14 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011
(40)
Dopisem ze dne 10. května 2011 oznámila Komise Německu své rozhodnutí rozšířit řízení zahájené v roce 1999 a rozšířené v roce 2007 podle čl. 108 odst. 2 SFEU, aby byly důkladně prošetřeny dotace na penze, které Deutsche Post čerpala od roku 1995 (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011“).
(41)
Poté, co Německo nejprve dne 23. května 2011 požádalo o prodloužení lhůty, předložilo dne 29. července 2011 své stanovisko, jakož i další posudky o nutnosti výpočtu nadměrného vyrovnání na důkaz údajného vzájemného dotování (15), o srovnání nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post s náklady na sociální zabezpečení obvyklými na trhu (16) a o výši nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post, která překračuje tržní úroveň (17).
(42)
Dne 4. října 2011 předložila své připomínky UPS. Iniciativa Free and Fair Postal Initiative (dále jen „FFPI“) předložila stanovisko dne 5. října 2011, spolkový svaz Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (dále jen „BIEK“) dne 7. října 2011. Komise dne 13. října 2011 postoupila stanoviska zúčastněných stran Německu.
(43)
Německo předložilo připomínky ke stanoviskům zúčastněných stran dne 14. listopadu 2011.
(44)
Komise dne 18. listopadu 2011 zaslala další žádost o informace týkající se podrobností financování nároků na důchod po roce 2007. Německo odpovědělo dopisy ze dne 2. a 19. ledna 2012. Komise dne 16. prosince 2011 předložila Německu posudek na téma referenční hodnota pro zisk (18) od společnosti Charles River Associates (dále jen „posudek CRA“), k němuž Německo zaujalo stanovisko dne 16. ledna 2012.
I.2 Řízení podle článku 102 SFEU
(45)
Na základě stížnosti UPS z roku 1994 Komise zjistila, že Deutsche Post v období 1990-1995 porušila článek 102 SFEU svou dravou cenovou politikou u přepravy balíkových zásilek mezi podnikem a spotřebitelem. Společnosti Deutsche Post byla uložena pokuta ve výši 24 mil. EUR (19).
(46)
Dne 22. dubna 2004 podala UPS na základě článku 102 SFEU další stížnost ohledně zneužití dominantního postavení ze strany Deutsche Post. Podle UPS Deutsche Post účtovala za své regulované listovní služby přemrštěné ceny.
(47)
Během svého šetření obdržela Komise dne 5. listopadu 2004 podklady k rozhodnutí německého poštovního regulačního orgánu (dále jen „poštovní regulační orgán“) o cenovém limitu pro regulované listovní služby společnosti Deutsche Post za období od 1. ledna 2003 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“). Dopisem ze dne 13. června 2007 Německo vyjádřilo souhlas s použitím těchto podkladů v řízení o státní podpoře.
(48)
Komise dne 25. března 2008 rozhodla ukončit kartelové řízení, neboť podle jejího názoru nebylo pravděpodobné, že by bylo možné prokázat takové porušení článku 102 SFEU (20).
I.3 Soudní řízení
I.3.1 Věc T-421/07 Deutsche Post AG v. Komise
(49)
Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání a přitom uvedla, že záporné rozhodnutí z roku 2002 navodilo oprávněnou důvěru, že Komise své šetření již neobnoví.
(50)
Soud dne 8. prosince 2011 toto odvolání zamítl jako nepřípustné (21).
I.3.2 Věc T-570/08 Deutsche Post AG v. Komise a věc T-571/08 Německo v. Komise
(51)
Německo a Deutsche Post napadly příkaz Komise k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008, neboť podle jejich názoru jsou v rámci tohoto příkazu požadovány irelevantní informace a pro Deutsche Post je splnění tohoto příkazu spojeno s nepřiměřenou zátěží.
(52)
Dne 16. července 2010 prohlásil Tribunál obě žaloby za nepřípustné, neboť vydáním příkazu k poskytnutí informací nebyla porušena ani procesní práva Deutsche Post, ani procesní práva Německa.
I.3.3 Věc C-463/10 P Deutsche Post AG v. Komise a věc C-475/10 P Německo v. Komise
(53)
Dne 27. září 2010 se Deutsche Post a Německo proti tomuto rozsudku Tribunálu odvolaly a nadále zastávaly názor, že příkaz k poskytnutí informací porušil jejich práva. Dne 13. října 2011 Soudní dvůr rozsudek Tribunálu ze dne 16. července 2010 zrušil (22). Věc byla proto vrácena Tribunálu a řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.4 Věc T-344/10 UPS v. Komise
(54)
UPS podala dne 20. srpna 2010 žalobu k Tribunálu a tvrdila, že se Komise vzhledem k šetření státní podpory z roku 2007 dopustila protiprávní nečinnosti. Jelikož od vydání rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 uplynuly již téměř tři roky, měla Komise dostatek příležitostí příslušná opatření prověřit a posoudit skutkovou a právní situaci, aby mohla přijmout konečné rozhodnutí a vyšetřovací řízení uzavřít. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.5 Věc T-388/11 Deutsche Post AG v. Komise
(55)
Deutsche Post dne 22. července 2011 napadla rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 s odůvodněním, že se Komise zjevně zmýlila, když ve svém předběžném posouzení prohlásila dotování penzí za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU a za novou podporu ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
II. PODROBNÝ POPIS STÁTNÍCH OPATŘENÍ
(56)
Deutsche Post od roku 1989 obdržela státní podporu v podobě různých opatření:
-
státní financování nároků na důchod na základě:
-
zákona o osobním právu (Personalrechtsgesetz) z roku 1994 (23) (dále jen „PostPersRG 1994“)
-
státní vyrovnávací platby a záruky na základě:
-
zákona o organizaci pošty (Postverfassungsgesetz) z roku 1989 (24) (dále jen „PostVerfG 1989“)
-
zákona o reorganizaci pošty (Postumwandlungsgesetz) z roku 1994 (25) (dále jen „PostUmwG 1994“)
-
exkluzivní licence a regulace cen na základě:
-
zákona o poštovním systému (Gesetz über das Postwesen) z roku 1989 (26) (dále jen „PostG 1989“)
-
zákona o poštách z roku 1997 (Postgesetz) (dále jen „PostG 1997“)
II.1 Dotování penzí v souvislosti se sociálními dávkami a systémy příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky a soukromé zaměstnance
(57)
Dotování penzí pokrývá od roku 1995 velkou část plateb penzí pro úředníky Deutsche Post v důchodu. Aby bylo možné v posouzení v plném rozsahu zachytit dopady dotování penzí, jsou v následujících oddílech podrobněji popsány sociální dávky a sociální příspěvky úředníků a porovnány se zákonným pojištěním na sociální zabezpečení pro zaměstnance soukromého sektoru (dále jen „soukromí zaměstnanci“).
II.1.1 Sociální dávky pro úředníky
(58)
Úředníci mají nárok na penzijní pojištění a podporu v případě onemocnění a potřeby péče. Dávky pro úředníky Deutsche Post odpovídají dávkám, které jsou poskytovány všem ostatním úředníkům.
-
Výše penzí je podle § 14 BeamtVG (27) stanovena předem jako určité procento z posledních platů úředníka. Tak např. úředníci, kteří odešli do důchodu v roce 2010 a odpracovali požadovaný počet let, obdrží penzi, která odpovídá 71,75 % jejich posledních platů.
-
Úředníci mají nárok na proplacení 50-70 % nákladů na zdravotní péči a musí si hradit sami pouze náklady překračující toto procento. Přesné rozdělení nákladů na zdravotní péči závisí na různých kritériích, např. na počtu dětí. Úředníci mohou buď uzavřít dobrovolné dodatečné připojištění nebo si svůj podíl na nákladech na zdravotní péči hradit sami.
II.1.2 Financování sociálních dávek pro úředníky POSTDIENST v období 1989-1994
(59)
Po první poštovní reformě v roce 1989 musely POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 v plné výši financovat výplaty penzí a náklady na zdravotní péči pro úředníky v důchodu, kteří byli zařazeni do příslušných podniků na základě svých bývalých činností. Podle tohoto ustanovení uplatňují úředníci své nároky i nadále vůči státu, který však může celkovou částku požadovat od společností POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK.
II.1.3 Financování sociálních dávek pro úředníky DPAG od roku 1995
(60)
V rámci druhé poštovní reformy z roku 1994 byli úředníci, kteří pracovali u POSTDIENST, převedeni podle § 2 odst. 1 PostPersRG 1994 na DPAG. Přitom si úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 ponechali své právní postavení. Podle § 1 odst. 1 PostPersRG 1994 převzala DPAG od spolkového státu všechna práva a povinnosti zaměstnavatele a podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 všechny majetkoprávní nároky úředníků.
(61)
Podle § 15 PostPersRG 1994 převzal výplaty důchodů a nákladů na zdravotní péči úředníkům v důchodu nově vytvořený penzijní fond pro úředníky Deutsche Post. Dne 1. července 2001 byly sloučeny penzijní fondy pro Deutsche Post, Deutsche Telekom AG a Postbank AG do penzijního fondu pro zaměstnance pošty (Postbeamtenversorgungskasse) (dále označované pro celé období od 1. ledna 1995 společně jako „penzijní fond“).
(62)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Od roku 2000 musí Deutsche Post do penzijního fondu zaplatit na základě § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 roční příspěvek ve výši 33 % skutečných příjmů úředníků (tzn. příjmů, které dosahovaly od 735 mil. EUR v roce 2000 až 540 mil. EUR v roce 2010).
(63)
Dotování penzí kryje podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 zbývající deficit (tj. rozdíl mezi penzemi vyplacenými úředníkům v důchodu a příspěvkem Deutsche Post do penzijního fondu). Dotování penzí se zvýšilo z částky 151 mil. EUR (1995) na 3,203 mld. EUR (2010) a činilo v období 1995-2010 celkem 37,121 mld. EUR.
Obrázek 1
Financování penzijního fondu (v mil. EUR)
II.1.4 Zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance a penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance Deutsche Post
(64)
Soukromí zaměstnanci jsou povinni platit příspěvky na sociální zabezpečení a musí uzavřít následující čtyři pojistky: důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (28). Zákonné systémy sociálního zabezpečení pro soukromé zaměstnance předpokládají v oblasti důchodového a zdravotního pojištění jinou pojistnou ochranu než systém platný pro úředníky:
-
Výše důchodu není vypočítána jako procentuální podíl z posledního měsíčního platu, nýbrž z průměrného platu za celý život.
-
Výdaje na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče jsou plně hrazeny.
(65)
Také ve financování sociálních dávek existují značné rozdíly v porovnání s režimem platným pro úředníky: zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance je financováno z příspěvků zaměstnance a zaměstnavatele během pracovního života zaměstnance (dále jen „příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení“). Celková sazba příspěvků je formálně rozdělena na podíl zaměstnance a podíl zaměstnavatele, přičemž každý činí asi polovinu celkové sazby. Zaměstnavatel však má formální povinnost odvádět celou sazbu příspěvků do systémů sociálního zabezpečení.
Obrázek 2
Příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení v procentech hrubého platu soukromých zaměstnanců (viz též příloha)
(66)
Z obrázku 2 vyplývá, že sazby příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení od roku 1995 kolísaly mezi 38 % až 42 % hrubého platu (= čistý plat + podíl zaměstnance). Podíly zaměstnanců a zaměstnavatelů na příspěvcích do systému sociálního zabezpečení dosahovaly 19 % až 21 % hrubého platu (podrobnější časová posloupnost je uvedena v příloze).
(67)
Soukromí zaměstnanci Deutsche Post využívali nejen zákonného pojistného na sociální zabezpečení, nýbrž také penzijního připojištění. Soukromým zaměstnancům zaměstnaným před rokem 1997 bylo nabídnuto penzijní připojištění, díky němuž by dostávali důchod srovnatelný s penzí úředníků. Penzijní připojištění tak pokrývalo rozdíl mezi zákonnou penzí ze sociálního zabezpečení soukromých zaměstnanců, která odpovídá určité procentuální sazbě průměrného příjmu za celý život, a penzí úředníka, která odpovídá určitému procentu posledních mezd. Přesná pravidla jsou uvedena ve stanovách úřadu pro správu důchodů německé spolkové pošty (Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost) (dále jen „VAP“) (29).
(68)
Deutsche Post financovala doplňkovou penzi pro soukromé zaměstnance v důchodu do roku 1997 příspěvkem ve výši [5 % až 10 %] (30) hrubého platu aktivních soukromých zaměstnanců. Od roku 1997 Deutsche Post vytvářela rezervy na pokrytí neuhrazených závazků VAP (viz též popis zátěže # 4 v oddíle II.3.1.3).
(69)
Od roku 1997 bylo nově zaměstnaným soukromým zaměstnancům nabídnuto výrazně snížené penzijní připojištění, na které Deutsche Post v období 1997-2007 přispěla částkou ve výši [0 % a 5 %] hrubého platu.
II.2 Státní vyrovnávací platby a záruky na pozadí exkluzivní licence a povinnosti Deutsche Post poskytovat univerzální poštovní službu
II.2.1 Exkluzivní licence do roku 2007
(70)
Před rokem 1998 bylo zřizování a provozování zařízení pro placené poskytování listovních služeb podle § 2 PostG 1989 vyhrazeno výlučně společnosti Deutsche Post. Jiné poštovní služby, jako je doručování balíků, novin nebo časopisů, nebyly vyhrazeny společnosti Deutsche Post a podléhaly hospodářské soutěži. Podle § 37 PostVerfG 1989 musí být zisky z těchto vyhrazených listovních služeb použity k financování ztrát v oblasti univerzálních služeb nabízených na trzích otevřených hospodářské soutěži. Podle § 4 PTRegG 1994 (31) byl za schvalování poplatků za vyhrazené listovní služby odpovědný spolkový ministr pošt a telekomunikací.
(71)
Po vstupu zákona PostG 1997 v platnost v roce 1998 se objem služeb vyhrazených společnosti Deutsche Post postupně snižoval. Podle § 51 PostG 1997 se exkluzivní licence Deutsche Post v roce 1997 vztahovala na doručování listovních zásilek a adresovaných katalogů s hmotností do 200 g, avšak následně se hmotnostní limit postupně snižoval a v roce 2006 byl stanoven na 50 g. Exkluzivní licence vypršela dne 31. prosince 2007.
II.2.2 Povinnost poskytovat univerzální poštovní služby do roku 2007
(72)
Povinnost poskytovat univerzální služby byla společnosti Deutsche Post formálně uložena dvěma právními akty:
-
Nařízením o povinných poštovních službách (32) (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung) (dále jen „PPflLV“) byla Deutsche Post ustanovena poskytovatelem univerzálních poštovních služeb v oblasti listovních zásilek a balíků do hmotnosti až 20 kg a pověřena poskytováním odpovídajících služeb za jednotné poplatky v celém Německu.
-
Zákonem PostG 1997 a doprovodným prováděcím nařízením z roku 1999 (33) (dále jen „nařízení o univerzálních službách z roku 1999“ (Universaldienstleistungsverordnung)) bylo pověření DPAG poskytovat univerzální služby prodlouženo.
(73)
V § 11 PostG 1997 jsou univerzální služby definovány jako minimální nabídka poštovních služeb, které se mají poskytovat na území celého státu za dostupné ceny. Tyto služby zahrnují doručování listovních zásilek, adresovaných balíků, jejichž hmotnost nepřesahuje 20 kg, knih, katalogů, novin a časopisů (dále jen „univerzální služby“).
(74)
V nařízení o univerzálních službách z roku 1999 jsou stanoveny minimální požadavky na kvalitu univerzální služby:
-
Na území celého Německa musí být k dispozici nejméně 12 000 poštovních úřadů.
-
V ročním průměru musí být 80 % listovních zásilek a balíků doručeno ve stanovené lhůtě (jeden pracovní den u listovních zásilek a dva pracovní dny u balíků), přičemž zásilky se musí doručovat nejméně jednou každý pracovní den.
-
Obecně sice platí, že univerzální služby musí být cenově dostupné, DPAG však musela účtovat jednotné ceny za listovní služby, které poskytovala v rámci exkluzivní licence, jejíž platnost vypršela v roce 2007. DPAG ovšem má v případě vyhrazených služeb při stanovování cen určitou flexibilitu, jelikož může uzavírat cenové dohody s jednotlivými zákazníky, kteří při každém podání zásilek odesílají nejméně 50 kusů.
(75)
Na základě § 52 PostG 1997 bylo pověření DPAG poskytováním univerzálních služeb prodlouženo až do 31. prosince 2007, tj. do zrušení exkluzivní licence na listovní služby. Po vypršení exkluzivní licence nebyl povinností univerzální služby pověřen žádný poštovní provozovatel v Německu, což znamená, že by univerzální poštovní služby měli poskytovat všichni poskytovatelé poštovních služeb („tržní síly“). Jestliže je jisté nebo lze předpokládat, že univerzální služba není poskytována dostatečně nebo přiměřeně, nabízí PostG 1997 právní prostředky, aby bylo poskytování těchto služeb zajištěno.
(76)
Jak lze vyčíst z posudku WIK (viz obrázek 3), připadalo 88 % celkových výnosů v letech 1990 až 2007 na univerzální služby. Velká část univerzálních listovních služeb podléhala na základě dominantního postavení Deutsche Post cenové regulaci (viz oddíl II.2.1). Vedle těchto regulovaných služeb, které představovaly okolo 62 % celkových výnosů, poskytovala Deutsche Post v konkurenci s jinými poskytovateli univerzální balíkové služby (15 % celkových výnosů), jakož i další cenově neregulované univerzální listovní služby (11 % celkových výnosů).
(77)
Kromě toho Deutsche Post nabízela rovněž komerční služby (např. retailové bankovní služby pro Postbank, distribuční služby pro Telekom, doručování adresných reklamních zásilek). Deutsche Post dosáhla v období 1990-2007 poskytováním komerčních služeb 12 % celkových výnosů.
II.2.3 Státní vyrovnávací platby
(78)
Deutsche Bundespost byla od svého založení v roce 1950 zvláštním majetkem spolkového státu. Podle německého správního práva nemá zvláštní majetek právní subjektivitu nezávislou na státu, ale má vlastní rozpočet a neručí za obecné dluhy státu.
(79)
První poštovní reforma z roku 1989 předpokládala, že se zvláštní majetek rozčlení na tři dílčí oblasti - POSTDIENST, POSTBANK a TELEKOM, které byly klasifikovány jako „veřejné podniky“, avšak stále ještě neměly právní subjektivitu nezávislou na státu.
(80)
Podle § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989 měly tyto tři podniky v jednotlivých službách zpravidla vytvořit zisk na pokrytí všech nákladů, přičemž bylo mezi těmito třemi podniky přípustné křížové financování, pokud z povinnosti univerzální služby vyplynuly ztráty. Na tomto základě obdržela POSTDIENST od společnosti TELEKOM v období 1990-1993 celkem 2,844 mld. EUR na pokrytí svých ztrát.
(81)
Během druhé poštovní reformy byly tři dílčí oblasti zvláštního majetku k 1. lednu 1995 přeměněny na akciové společnosti: Ze společnosti POSTDIENST vznikla DPAG, z POSTBANK se stala Postbank AG a z TELEKOM se stala Telekom AG. Podle § 2 odst. 2 PostUmwG 1994 převzala Telekom AG všechny úvěrové závazky, které se týkaly zvláštního majetku jako celku, avšak obdržela právo uplatňovat regres vůči DPAG a Postbank AG do té míry, do jaké bylo možné přičíst úvěrové závazky jejich právním předchůdcům.
(82)
Podle § 7 PostUmwG 1994 však právo (vyplývající z § 2 odst. 2 PostUmwG 1994) Telekom AG uplatňovat regres vůči DPAG ve výši ztrát vzniklých společnosti POSTDIENST vypršelo dne 31. prosince 1994. Na základě toho došlo k transferu majetku v hodnotě 2,822 mld. EUR ze společnosti Telekom AG do DPAG. Podle názoru Německa byl tento transfer z Telekom AG - stejně jako dřívější vyrovnávací platby na základě § 37 odst. 3 PostVerfG 1989 - pro DPAG pro plnění její povinnosti univerzální služby nevyhnutelný.
(83)
V období 1990-1995 obdržela POSTDIENST celkem 5,666 mld. EUR jako kompenzaci za povinnost poskytovat univerzální služby.
II.2.4 Státní záruka za dluhopisy vydané před rokem 1995
(84)
Od roku 1953 mají podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953 (34) dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako státní dluhopisy. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(85)
Po založení tří dílčích oblastí v roce 1989 nevydávala POSTDIENST dluhopisy samostatně; POSTBANK spravovala odpovídající transakce samostatně pro všechny podniky Deutsche Bundespost. Dluhopisy pak byly přidělovány společnostem POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK vždy podle jejich aktuální finanční potřeby.
(86)
Po roce 1995 ručilo Německo podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 i nadále za splnění všech závazků, které převzala Deutsche Bundespost před rokem 1995 a které pak byly převedeny na POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK. Německo však nijak neručilo za dluhopisy, které DPAG vydala později.
II.3 Výnosy z regulovaných služeb jako dodatečné vyrovnání za náklady na penze a čisté náklady spojené s univerzálními službami
(87)
Podle zákona PostG 1997 je dozorem nad vyhrazenými a liberalizovanými trhy s listovními zásilkami pověřena agentura Bundesnetzagentur (dále jen „poštovní regulační orgán“). Podle § 19 PostG 1997 je poštovní regulační orgán odpovědný za regulaci poplatků, které Deutsche Post vybírá na trzích s listovními zásilkami, na nichž má dominantní postavení. Deutsche Post měla dominantní postavení nejen v oblasti vyhrazených služeb (podle § 51 PostG 1997), nýbrž také v oblasti téměř veškerých dalších listovních služeb, které již byly otevřeny hospodářské soutěži. Cenová regulace může probíhat buď ex ante stanovením cenového limitu nebo ex post v rámci cenových kontrol.
(88)
Z průzkumů trhu prováděných poštovním regulačním orgánem vyplývá, že Deutsche Post držela na trzích s regulovanými listovními službami průměrně podíl 90 až 97 %. Ve své poslední zprávě vyjadřuje poštovní regulační orgán politování, že se postupným otvíráním trhů zahájeným roku 1997 nepodařilo na německém trhu s listovními zásilkami vytvořit fungující hospodářskou soutěž (35).
(89)
Deutsche Post dosáhla velké části celkových výnosů regulovanými listovními službami (např. přibližně 62 % celkových výnosů v období 1990-2007 (viz obrázek 3) a přibližně 56 % celkových výnosů v období 2008-2010).
(90)
Všechny ostatní univerzální a komerční služby, které nespadají pod §§ 19-27 PostG 1997 (36) o regulaci poplatků, budou dále označovány jako „cenově neregulované služby“.
(91)
Pro cenově regulované listovní služby je v § 20 odst. 1 a 2 PostG 1997 stanoveno, že poplatky musí odrážet náklady na účinné poskytování služeb. Kdykoli je to objektivně odůvodněné, musí poštovní regulační orgán mimo jiné přiměřeně zohlednit:
-
náklady na celostátní poskytování poštovní služeb a
-
náklady na financování penzí a zdravotního pojištění pro zaměstnance, kteří byli převedeni do společnosti POSTDIENST.
(92)
Na základě § 57 PostG 1997 a obecných pokynů spolkového ministra hospodářství a technologií ze dne 27. března 2000 byly ke dni 31. prosince 2002 regulované ceny zmrazeny na úrovni z roku 1997.
II.3.1 Rozhodnutí o cenových limitech 2002
(93)
Úplně první rozhodnutí ohledně cenového limitu na regulované odměny za listovní služby za období od 1. ledna 2003 do 31. prosince 2007 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“) přijal poštovní regulační úřad až v roce 2002. Tzv. „regulace cenových stropů“ je postupem k regulaci cen celého souboru služeb, při němž se namísto kontroly jednotlivých cen za každou službu stanoví jako horní hranice vážený průměr všech cen v příslušném souboru. Podle § 19 PostG 1997 se stanovení cenových limitů ex ante vztahovalo na všechny poštovní služby, v jejichž případě měla Deutsche Post dominantní postavení na trhu.
(94)
Pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002 Deutsche Post předložila poštovnímu regulačnímu orgánu poprvé výnosové a nákladové regulační účty (dále jen „REK 2002“), které se vztahují na období 1998-2006. Výnosové a nákladové regulační účty vycházely z výsledků dosažených do roku 2001 a z prognóz na další roky.
(95)
V roce 2002 Deutsche Post uplatnila tzv. „zátěž“ za povinnost univerzální služby, jakož i za zaměstnání úředníků a soukromých zaměstnanců převzatých od společnosti POSTDIENST. U této zátěže se jedná o náklady, které by podle Deutsche Post bez povinnosti poskytovat univerzální služby a bez převzetí zaměstnanců a infrastruktury od společnosti POSTDIENST nevznikly (viz podrobný seznam v tabulce 1).
Tabulka 1
Zátěž schválená v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (v mil. EUR, jmenovité hodnoty)
#
Zátěž z rozhodnutí o cenových limitech 2002
Průměrná zátěž (1998-2006) v mil. EUR
%
1
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na platy
(…)
(…)
2
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
(…)
3
Zátěž v oblasti infrastruktury - pobočky
(…)
(…)
4
Penzijní připojištění pro zaměstnance (VAP)
(…)
(…)
5
Zátěž v oblasti infrastruktury - přeprava
(…)
(…)
6
Náklady na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT)
(…)
(…)
7
Personální restrukturalizace
(…)
(…)
8
Pokrytí ztrát zdravotního pojištění pro úředníky
(…)
(…)
Průměrná celková zátěž
(…)
100 %
(96)
Poštovní regulační orgán nakonec akceptoval tvrzení Deutsche Post, že by jí tato zátěž bez povinnosti poskytovat univerzální služby (zátěž # 3 a 5, náklady na univerzální služby), případně bez povinnosti převzít úředníky a soukromé zaměstnance společnosti POSTDIENST (zátěž # 1, 2, 4, 6, 7 a 8) nevznikla. Poštovní regulační úřad poté schválil vyšší regulované odměny za listovní služby, aby mohla být průměrná roční zátěž uplatňovaná za období 2002-2006 ve výši […] mld. EUR financována z výnosů docílených regulovanými listovními službami. Podle rozhodnutí o cenových limitech 2002 se veškerá zátěž (100 %) přidělí cenám, pro které se stanovuje limit ex ante.
II.3.1.1 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy (zátěž # 1)
(97)
Zátěž # 1 představuje uplatňovanou část základních platů poštovních zaměstnanců, která překračuje průměr dosahovaný v tomto odvětví. Deutsche Post stanovila jako referenční hodnotu pro platy, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, platy, které byly dohodnuty s odbory v kolektivní smlouvě o odměnách pro nové zaměstnance přijaté po roce 2002. Při výpočtu zátěže # 1 se však tato referenční hodnota používá na všechny zaměstnance. Kromě toho se používá jako základ v předkládaných kalkulacích nákladů a výkonů se zpětnou platností do roku 1998.
II.3.1.2 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 2)
(98)
Poštovní regulační orgán rovněž souhlasil s tvrzením Deutsche Post, že musela svým soukromým zaměstnancům a úředníkům hradit vyšší příspěvky na sociální zabezpečení, než obvykle platí konkurenti ze soukromého sektoru svým soukromým zaměstnancům.
(99)
Deutsche Post ve svých výpočtech vychází ze sazby příspěvku na sociální zabezpečení, která je ve srovnání s konkurencí považována jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance za obvyklou (dále jen „sazba příspěvků REK“). Tato sazba příspěvků REK je definována jako součet
-
podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení na jednoho soukromého zaměstnance (19 až 21 %, což - jak ukazuje obrázek - odpovídá asi polovině celkové sazby příspěvku na sociální zabezpečení),
-
příspěvku na úrazové pojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 2001 obsažen v sazbě příspěvku REK) a
-
příspěvku na penzijní připojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 1997 obsažen v sazbě příspěvku REK, neboť příspěvek na penzijní připojištění v této výši je ve srovnání s konkurencí považován za obvyklý. Tato sazba vychází z penzijního připojištění, které Deutsche Post nabízí od roku 1997 nově přijímaným soukromým zaměstnancům).
(100)
Z regulovaných výnosů jsou financovány všechny příspěvky na sociální zabezpečení, které překračují sazbu příspěvku REK (dále jen „ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení“). Tabulka 2 ukazuje na příkladu výpočtu ve srovnání s konkurencí neobvyklých příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky v roce 2001, že skutečné příspěvky na sociální zabezpečení pro úředníky byly téměř dvojnásobné v porovnání s příspěvky na sociální zabezpečení obvyklými ve srovnání s konkurencí a vyplývajícími ze sazby příspěvku REK.
Tabulka 2
Výpočet nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, pro úředníky v roce 2001 podle REK 2002 (v mil. EUR)
% skutečných příjmů
(1)
Sazba příspěvku do penzijního fondu
33 %
(2)
Součet příjmů úředníků
(…)
(3)
=(1)*(2)
Příspěvek do penzijního fondu
(…)
(4)
Náklady na zdravotní péči
(…)
(5)
=(3)+(4)
Vzniklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[40 % až 45 %]
(6)
Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení
20,43 %
(7)
Úrazové pojištění
(…)
(8)
Penzijní připojištění
(…)
(9)
=(6)+(7)+(8)
Sazba příspěvků REK
(…)
(10)
=(2)*(9)
Náklady na sociální zabezpečení podle referenční hodnoty REK
(…)
[20 % až 25 %]
(11)
=(5)-(10)
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[15 % až 20 %]
(101)
Vzniklé příspěvky na sociální zabezpečení zahrnují příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu ve výši 33 % skutečných platů aktivních úředníků (příp. roční paušální platby ve výši 2,045 mld. EUR v období 1995-1999), jakož i příspěvky na náklady na zdravotní péči pro úředníky. V roce 2001 činily příspěvky na sociální zabezpečení celkem [40 % až 45 %] skutečných příjmů úředníků.
(102)
I když je sazba příspěvku na sociální zabezpečení definována jako procentuální sazba hrubého platu soukromých zaměstnanců (čistý plat + podíl zaměstnance na příspěvku na sociální zabezpečení), Deutsche Post počítá referenční hodnotu REK tak, že sazbu příspěvku REK ve výši [20 % až 25 %] násobí skutečnými platy úředníků.
II.3.1.3 Penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance (zátěž # 4)
(103)
Zátěž # 4 má vyrovnat vytvoření rezerv na závazky vzniklé před rokem 1997 z penzijního připojištění VAP pro soukromé zaměstnance Deutsche Post.
(104)
Jak je vysvětleno v oddíle II.1.4., bylo soukromým zaměstnancům Deutsche Post zaměstnaným před rokem 1997 nabídnuto penzijní připojištění, aby jim byl zaručen důchod srovnatelný s penzí úředníků. Společnost POSTDIENST však nevytvořila odpovídající rezervy na budoucí výplaty penzí. Až po založení DPAG byly v rozvaze vytvořeny rezervy ve výši 8,153 mld. EUR.
II.3.1.4 Další ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 6, 7 a 8)
(105)
Zátěž # 6 zahrnuje příspěvek Deutsche Post Spolkovému úřadu pro pošty a telekomunikace (BanstPT), který poskytuje určité sociální služby (např. sociální byty) úředníkům a soukromým zaměstnancům převedeným ze společnosti POSTDIENST. Zátěž # 7 se vztahuje na příspěvky Deutsche Post na pokrytí ztráty zdravotního pojištění pro úředníky. Zátěž # 8 (personální restrukturalizace) se týká jak úředníků, tak soukromých zaměstnanců.
II.3.1.5 Zátěž spojená s univerzálními službami (# 3 a 5)
(106)
Tato zátěž odráží úspory nákladů, kterých mohla Deutsche Post dosáhnout, kdyby činnost své sítě poboček a sítě doručování balíků uspořádala na základě komerčních úvah. Úspory nákladů se například vypočítají na základě hypotetického počtu poboček, které by Deutsche Post provozovala bez povinnosti poskytovat univerzální služby.
II.3.2 Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 a 2011
(107)
Poštovní regulační orgán dne 7. listopadu 2007 schválil cenový limit na období od 1. ledna 2008 do 31. prosince 2011 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2007“). Dne 14. listopadu 2011 schválil cenový limit platný pro období od 1. ledna 2012 do 31. prosince 2013 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2011“).
(108)
Od rozhodnutí o cenových limitech 2007 se ceny za zasílání více než 50 dopisů již nekontrolují ex ante, nýbrž jsou předmětem cenové kontroly ex post podle § 25 PostG 1997 (37). Ceny všech ostatních poštovních služeb, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, se i nadále schvalují ex ante podle § 19 PostG 1997.
(109)
Komise v rámci tohoto rozhodnutí označuje služby, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu a které podléhají buď cenové kontrole ex ante podle § 19 PostG 1997, anebo cenové kontrole ex post podle § 25 PostG 1997, jako „cenově regulované služby“. Všechny ostatní služby, u nichž Deutsche Post nemá dominantní postavení na trhu a které nepodléhají žádné cenové kontrole, se označují jako „cenově neregulované služby“.
(110)
Deutsche Post kromě toho uplatnila zátěž, která jí vznikla z mzdových nákladů a nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, v důsledku převzetí zaměstnanců POSTDIENST (např. průměrně […] mil.EUR od roku 2008 za zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení), jakož i zátěž vyplývající z povinnosti poskytovat univerzální služby. Poštovní regulační orgán, stejně jako již v případě rozhodnutí o cenových limitech 2002, opět schválil úhradu této zátěže z regulovaných výnosů, a proto stanovil odpovídající vyšší cenový limit. Uznání této zátěže poštovním regulačním orgánem v rozhodnutích o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2009 se tudíž ve vztahu k cenově neregulovaným službám nemění.
II.4 Finanční výsledky DPAG
(111)
Finanční výsledky DPAG za období 1995-2006 jsou uvedeny na obrázku 2 rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007. Zatímco v letech 1995-1999 bylo dosaženo smíšených výsledků (v některých letech byly zaznamenány ztráty, v jiných zisky), mohla DPAG v letech 2000-2006 vykazovat stabilní zisky ve výši 1 až 2 mld. EUR před zdaněním.
(112)
V letech 2007-2010 dosáhla DPAG těchto čistých zisků: 1,8 mld. EUR (2007), -2,0 mld. EUR (2008), 0,7 mld. EUR (2009) a 2,6 mld. EUR (2010).
(113)
Uveřejněné rozvahy DPAG neumožňují přiřadit zisky různým službám. Není tudíž možné na základě uveřejněných rozvah zjistit, zda byly cenově regulované univerzální služby celkově ztrátové nebo ziskové.
III. DŮVODY ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(114)
Jak potvrdil Tribunál ve svém rozsudku ve věci T-421/07 (38), jsou všechna opatření zkoumaná od rozhodnutí o zahájení řízení v roce 1999 předmětem řízení, které pokračovalo na základě rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
III.1. Dotování penzí
(115)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 bylo zjištěno, že dotování penzí představuje novou podporu, neboť Deutsche Post musela před penzijní reformou v roce 1995 financovat náklady na penze v plném objemu z vlastních prostředků. Kromě toho se v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zamítlo tvrzení Německa, které se opíralo o rozsudek Combus (39), že dotování penzí není podporou.
(116)
Při šetření, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem (např. v souladu s rozhodnutím Komise o francouzské La Poste (40) (dále jen „rozhodnutí La Poste“)), bylo v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zohledněno, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, byly kompenzovány nejen dotováním penzí, nýbrž také z regulovaných výnosů (např. zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení).
(117)
Z výpočtů provedených v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, v nichž byly zohledněny oba prvky kompenzace, vyplynulo, že Deutsche Post mohla skutečně použít sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jsou o 10 až 14 procentních bodů nižší než celkové sazby příspěvků na sociální zabezpečení (podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) placených soukromými konkurenty.
(118)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 byly proto vyjádřeny pochybnosti, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
III.2 Kompenzace za poskytování univerzálních služeb
(119)
Německo se při odůvodňování slučitelnosti státních vyrovnávacích plateb a státních záruk jako kompenzace za povinnost poskytovat univerzální služby opírá o čl. 106 odst. 2 SFEU.
(120)
Na základě rozsudku Altmark (41) zastávala Komise v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007 názor, že státní vyrovnávací platby a státní záruky představují státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(121)
Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 vyjádřila pochybnosti, zda byly státní vyrovnávací platby a záruky za plnění povinnosti poskytovat univerzální služby potřebné a přiměřené účelu. Podle názoru Komise se muselo zejména prošetřit přidělení nákladů na univerzální služby, případně na komerční služby podle zásad zakotvených v rámci Společenství z roku 2005. Kromě toho měla také pochybnosti ohledně výpočtu přiměřeného zisku, při kterém bylo třeba zohlednit průměrnou ziskovost v tomto odvětví a rizikové pozice Deutsche Post.
IV. POSUDEK WIK
(122)
Vypracování posudku WIK bylo zadáno s cílem podpořit Komisi při kontrole účetnictví Deutsche Post za období 1990-2007, aby se zjistilo, zda Deutsche Post neobdržela za povinnost poskytovat univerzální služby nadměrné vyrovnání. Společnosti WIK Consult GmbH byly uloženy zejména tyto úkoly:
-
stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk,
-
přezkum vnitřního přidělení nákladů a dohod o převodních cenách a
-
výpočet nadměrného vyrovnání za čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
IV.1 Popis výnosových a nákladových regulačních účtů předložených v roce 2009
(123)
V reakci na příkaz k poskytnutí informací, který Komise vydala dne 30. října 2008, Německo v roce 2009 předložilo úplný soubor údajů o výnosových a nákladových regulačních účtech za období 1990-2007 (dále jen „REK 2009“).
IV.1.1 Výnosy
(124)
Výnosy Deutschen Post lze rozdělit podle těchto tří široce pojatých kategorií:
-
Regulované univerzální listovní služby (62 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Tyto cenově regulované listovní služby zahrnují všechny univerzální služby, které se nabízejí na trzích, na kterých měla Deutsche Post dominantní postavení, včetně služeb, u kterých profitovala z udělení exkluzivní licence. Výnos z těchto služeb představoval v období 1990-2007 62 % celkového zisku Deutsche Post (42).
-
Neregulované univerzální služby (26 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Univerzální balíkové služby byly vždy poskytovány na trzích otevřených hospodářské soutěži, na kterých měla Deutsche Post pouze průměrný, 30 % podíl. V období 1990-2007 tyto univerzální balíkové služby tvořily 15 % celkových zisků Deutsche Post.
Výnosy z cenově neregulovaných univerzálních listovních služeb (např. katalogy, přeshraniční zásilky) představovaly asi 11 % celkových výnosů Deutsche Post.
-
Neregulované komerční služby (12 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Deutsche Post využívala síť svých poboček nejenom pro distribuci poštovních služeb, nýbrž i pro prodej produktů a služeb podniku Postbank AG a - v menší míře - podniku Deutsche Telekom. Prostřednictvím těchto komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 6 % ze svých celkových výnosů.
Komerční balíkové a listovní služby (např. zásilky s adresnou reklamou) představovaly asi 4 % z celkových výnosů Deutsche Post.
Deutsche Post dále poskytovala řadu různých služeb, např. ve své funkci holdingové společnosti pro své mezinárodní dceřiné společnosti, které působí v jiných oblastech podnikání (např. DANZAS, DHL). Prostřednictvím těchto dalších komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 2 % svých celkových výnosů.
Obrázek 3
Průměrný podíl na výnosech v období 1990-2007 (na základě jmenovitých hodnot)
(125)
Předmětem posudku společnosti WIK jsou pouze komerční služby, které poskytoval právnický subjekt DPAG a předchůdce POSTDIENST v souvislosti s univerzální službou. Komerční služby (např. celosvětová přeprava expresních zásilek ze stany DHL), které poskytovaly jiné právnické subjekty v rámci Deutsche Post World Net (dále jen „DPWN“), předmětem posudku nebyly.
IV.1.2 Výpočet zátěže v REK 2009
(126)
Oproti výnosovým a nákladovým regulačním účtům, které Deutsche Post předložila regulačnímu orgánu pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002, 2007 a 2011, obsahují REK 2009, které regulační orgán nikdy neobdržel, významně vyšší částku týkající se zátěže, kterou Deutsche Post přiřazuje regulovaným službám.
(127)
Na základě REK 2009 Deutsche Post uplatňuje pro období 1990-2006 průměrnou zátěž ve výši […] miliard EUR; v REK 2002 to bylo miliard […] EUR.
Obrázek 4
Srovnání zátěže spojené s univerzálními službami podle REK 2009 se zátěží, která byla schválena v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (roční průměr, jmenovitá hodnota v milionech EUR)
(…)
(128)
Zatímco se výše zátěže # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) a zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) v REK 2002 a REK 2009 významně neliší, výše zátěže # 1 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy) se téměř […]. Na rozdíl od REK 2002 již Deutsche Post nevychází při výpočtu „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“ z platů podle tarifní smlouvy o mzdách jako referenční hodnoty, nýbrž z minimální mzdy pro poštovní odvětví, jehož základem je nařízení Spolkového ministerstva práce z roku 2007 (dále jen „minimální mzda 2007“). Toto nařízení však Spolkový správní soud (Bundesverwaltungsgericht) prohlásil za protiprávní a nařízení proto nenabylo platnosti.
(129)
Kromě toho uplatňuje Deutsche Post v REK 2009 novou zátěž „infrastruktura - listovní zásilky“, která zahrnuje inkrementální náklady spojené s šestým doručovacím dnem (v průměru […] milionů EUR za rok). Tento výpočet vychází z hypotetického předpokladu, že by Deutsche Post bez svého závazku poskytovat univerzální služby doručovala poštu nikoli v šesti dnech, nýbrž pouze v pěti dnech.
(130)
Výše zátěže # 3 (zátěž „infrastruktura - pobočky“) je vypočítána jinak než v REK 2002. Nyní zahrnuje domnělé úspory nákladů, kterých by bylo možné dosáhnout, kdyby se všechny poštovní úřady od roku 1990 provozovaly jako agentury. Zátěž # 3 je vypočítána na základě poplatku, který Deutsche Post zaplatila v roce 2007 třetím stranám za distribuční služby.
IV.1.3 Rozpětí zisku v REK 2009
(131)
Přidělení zátěže k cenově regulovaným univerzálním listovním službám u neregulovaných služeb významně snižuje výši nákladů, jako jsou např. náklady na mzdy či sociální zabezpečení. Takové přerozdělení má za následek výrazně kladné rozpětí zisku ve výši zhruba [15 % až 25 %] u komerčních služeb a ztráty ve výši téměř [0 % bis 10 %] u cenově regulovaných listovních služeb.
(132)
Deutsche Post vykazuje ve svých ročních závěrkách u divize listovních služeb velmi vysoké zisky (viz také oddíl V.3), které však více než pohltí zátěž přenesenou z neregulovaných služeb na služby regulované.
Obrázek 5
Průměrné výnosy z prodeje na základě REK 2009
(…)
IV.2 Stanovení referenčních hodnot za účelem zjištění přiměřeného zisku
IV.2.1 Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post: Technologicky nenáročné obchody a nízké obchodní riziko
(133)
Před stanovením referenčních hodnot za účelem zjištění „přiměřeného“ zisku a posouzení přidělení nákladů je nutné vypracovat analýzu hodnotového řetězce a převzatých obchodních rizik. Pouze v případě, že jsou známy funkce a rizika, lze hledat skupinu „srovnatelných“ podniků a vypočíst referenční hodnoty pro přiměřený zisk, který byl přidělen Deutsche Post.
IV.2.1.1 Hodnotový řetězec obchodní divize využívající nenáročné technologie
(134)
Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post lze rozdělit na dvě hlavní funkce:
-
celoněmecká síť pro doručování listovních zásilek a balíků,
-
celoněmecká síť poštovních poboček.
(135)
Logistika sítě pro doručování listovních zásilek a balíků je obchodní divize, která využívá nenáročné technologie a nevyžaduje si rozsáhlou výzkumnou a vývojovou činnost. Proto všichni ostatní provozovatelé v tomto odvětví pracují srovnatelným, standardizovaným způsobem. Takové činnosti se často označují jako „rutinní funkce“. O rutinním charakteru těchto činností svědčí rovněž skutečnost, že jejich provádění zadává Deutsche Post ve velké míře externě. To platí rovněž pro distribuční služby poskytované prostřednictvím celoněmecké sítě poboček, jejichž poskytování se rovněž čím dál více zadává externě.
(136)
Kromě těchto rutinních funkcí jsou nejdůležitějšími nehmotnými hodnotami podniku Deutsche Post zákaznická základna, obchodní značka a silné postavení na trhu, především na trzích s listovními zásilkami. Posudek WIK však zastává názor, že tyto nehmotné hodnoty nevznikly v první řadě díky úsilí a investicím podniku Deutsche Post, nýbrž v mnohem větší míře je důvodem dřívější exkluzivní licence tohoto podniku. Deutsche Post totiž nemusela významně investovat do marketingu, ale až do roku 2007 se mohla spolehnout na své právně zaručené postavení na trhu. Proto by za tyto nehmotné hodnoty neměla podniku Deutsche Post příslušet žádné poplatky.
IV.2.1.2 Nízké riziko z důvodu státních opatření
(137)
V porovnání se svými konkurenty byla Deutsche Post v oblasti regulovaných i v oblasti neregulovaných služeb vystavena z více důvodů nižšímu riziku.
(138)
Zaprvé, byla Deutsche Post až do roku 2007 ze zákona chráněna monopolem na listovní zásilky. Kromě toho profitovala Deutsche Post z 90 % podílu na trhu, pokud jde o všechny regulované listovní služby, a ze skutečnosti, že hospodářská soutěž neexistovala, nebo existovala pouze v malé míře. Výnosy z těchto cenově regulovaných služeb tvořily téměř dvě třetiny výnosů Deutsche Post.
(139)
Zadruhé, povolil poštovní regulační orgán u regulovaných listovních služeb horní cenovou hranici. Tato horní hranice byla stanovena vyšší, než jsou náklady efektivního podniku, mj. údajně proto, aby se vyvážily ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady v oblasti cenově neregulovaných služeb. Žádný konkurent DPAG neměl exkluzivní licenci či dominantní postavení na trhu, které by mu umožnilo křížové financování nákladů na sociální zabezpečení. Proto vedla exkluzivní licence, popř. dominantní postavení na trhu k výraznému snížení obchodních rizik nejenom v oblasti regulovaných, nýbrž i v oblasti cenově neregulovaných univerzálních služeb a komerčních služeb.
(140)
Zatřetí, vedla jiná státní opatření jak v oblasti univerzálních služeb, tak i v oblasti komerčních služeb rovněž k významnému snížení rizika: státní vyrovnávací platby totiž vyvážily ztráty z počátku devadesátých let minulého století a státní záruky umožnily Deutsche Post získávat kapitál za stejnou úrokovou míru jako spolkový stát, i přes její obtížnou finanční situaci, která trvala od začátku devadesátých let do roku 1995.
(141)
Celkově byla Deutsche Post vystavena výrazně nižším tržním a nákladovým rizikům než její konkurenti, neboť nemusela sama budovat svou zákaznickou základnu a nárůst nákladů mohla vyrovnávat zvýšením regulovaných poplatků. Na základě těchto argumentů došel posudek WIK k závěru, že nejvhodnějšími srovnatelnými konkurenty jsou poštovní společnosti, které vykonávají pouze rutinní funkce (např. neinvestují významně do marketingu a obchodní značky) a které nejsou vystaveny vysokému obchodnímu riziku (např. mají k dispozici dlouhodobé smlouvy).
IV.2.2 Kvantifikace referenčních hodnot pro přiměřený zisk
(142)
Na základě výsledků analýzy funkcí a rizik se v rámci posudku WIK hledaly ve finančních databázích (např. také v databázi ORBIS, která zahrnuje asi 10 milionů podniků z celého světa) srovnatelní poskytovatelé poštovních služeb. Srovnatelné podniky, které na konkurenčních trzích nabízejí poštovní služby, se zjišťují kontrolovaným postupem kvantitativního a kvalitativního výběru.
(143)
Pro posudek WIK byla vybrána skupina 26 srovnatelných podniků, které působí především v oblasti balíkových služeb a vykonávají typické rutinní činnosti poskytovatelů poštovních služeb. Všichni srovnatelní konkurenti pocházeli z hospodářského odvětví „Poštovní a kurýrní služby“ (kód NACE (43) 641).
(144)
V této souvislosti je důležité si uvědomit, že počet srovnatelných konkurentů je omezený, neboť soukromé podniky vzhledem k exkluzivní licenci zavedeného provozovatele, která platila pro významnou část listovních služeb, doposud listovní služby neposkytovaly ve větším rozsahu. Kromě toho byli z posudku WIK jako srovnatelné podniky vyloučeni zavedení poskytovatelé poštovních služeb z jiných zemí, neboť byli - stejně jako Deutsche Post - chráněni exkluzivní licencí a nepůsobili v první řadě na konkurenčních trzích.
(145)
Ke zjištění „přiměřeného“ zisku se v posudku WIK používá výnos z prodeje (return-on-sales, dále jen „ROS“), ke kterému se dojde vydělením účetního zisku (zisk před zohledněním úroků a daní („EBIT“)) obratem. Navíc je v posudku WIK vypočítán (např. EBIT jako procento z celkového kapitálu) výnos z vlastního kapitálu (return-on-asset; dále jen „ROA“), aby byla k dispozici referenční hodnota pro zjištění přiměřeného zisku.
Tabulka 3
Referenční hodnoty ROS a ROA z posudku WIK
Výnos z prodeje
(ROS)
Výnos z vlastního kapitálu
(ROA)
Medián
3,48 %
7,33 %
Horní hranice (75. percentil)
6,77 %
13,41 %
(146)
Z vybraného vzorku podniků vyplývá, že medián ROS činil v konkurenční části poštovního odvětví v období 1998-2007 3,48 %. Posudek WIK však uvádí nejenom medián výnosu, nýbrž i horní hranici pro přiměřený zisk, tj. třetí kvartil zisku srovnatelných konkurentů, který odpovídá ROS ve výši 6,77 %. To, jinak řečeno, znamená, že 75 % srovnatelných konkurentů dosahuje zisku, který je nižší než ROS činící 6,77 % (44).
(147)
Pokud jde o výnosy z prodeje, z posudku WIK vyplývá medián ROA ve výši 7,33 % a horní hranice ve výši 13,41 %.
(148)
Protože je Deutsche Post vystavena významně nižšímu riziku než srovnatelné podniky, které působí na trzích, na kterých vládne velká konkurence (např. na trhu s expresními balíky), zastává posudek WIK názor, že medián ROS ve výši 3,48 % je pro přiměřený zisk podniku Deutsche Post opatrná a konzervativní referenční hodnota a že použití vyšší hodnoty až do třetího kvartilu ROS ve výši 6,77 % se nedoporučuje. Podle posudku by byla zdůvodnitelná dokonce nižší referenční hodnota, neboť medián ROS ve výši 3,48 % se promítá v ROA ve výši 7,33 %, který stále ještě výrazně překračuje bezrizikovou úrokovou míru.
IV.3 Kontrola přidělení nákladů
(149)
Posudek WIK kritizuje přidělení zátěže v REK 2009, protože marže ROS komerčních služeb činící asi [15 % až 25 %] výrazně překračují průměr dosahovaný v tomto odvětví (45). Protože soukromí konkurenti i přes značně nižší rozpětí zisku dosahují profitu, dospívá posudek WIK k závěru, že by měl být komerčním službám podniku Deutsche Post přidělen vyšší podíl na nákladech, a proto by se mělo u regulovaných služeb vycházet z náležitě nižší zátěže.
(150)
Posudek WIK proto došel k výsledku, že všechny komerční služby, i přes náklady, které musejí nést, dosahují stále ještě zisku, který odpovídá mediánu ROS konkurentů ve výši 3,48 %. Posudek tedy vychází u regulovaných služeb pro období 1990-2007 z průměrné roční zátěže, která je o […] milionů EUR nižší.
(151)
Velká část komerčních distribučních služeb byla poskytována sdruženým podnikům Postbank a Telekom, a proto posudek WIK také zkoumá, zda konečné ceny vyúčtované oběma podnikům odpovídaly cenám na trhu a mohou být tedy považovány za vhodnou referenční hodnotu pro náklady, které by měly nést komerční distribuční služby. Na základě dostupných důkazů zastává posudek WIK názor, že smlouvy mezi Deutsche Post a oběma sdruženými podniky odrážejí podmínky, se kterými by souhlasily rovněž i nezávislé třetí strany. Protože podniky POSTBANK a TELEKOM na začátku devadesátých let v podstatě neměly možnost využívat externích distribučních sítí, dohodly se na tom, že si vzniklé náklady rozdělí. Když však bylo v pozdějších letech pro Postbank a Telekom snazší nalézt jiné distribuční sítě a náklady na síť univerzálních služeb klesly, byla daná smlouva změněna a dohodnut poplatek odvíjející se od výše výnosů, který více odpovídal standardní smlouvě na poskytování distribučních služeb (46).
IV.4 Korekce REK 2009
(152)
Posudek WIK provedl několik korekcí REK 2009 podle této metody:
Tabulka 4
Metoda výpočtu použitá v posudku WIK pro každoroční nepřiměřeně vysoké zisky na základě REK 2009
Výnosy z univerzálních služeb
-
Náklady na univerzální služby
-
Přiměřený zisk
+
Státní vyrovnávací platby
Nepřiměřeně vysoké zisky
IV.4.1 Korekce výnosů z univerzální služby
(153)
Deutsche Post prodala velkou část svého nemovitého majetku (např. nemovitosti, které již z důvodu restrukturalizace provozu pošty nebyly zapotřebí). Tyto výnosy by měly být přiděleny univerzální službě, neboť tato služba využívala aktiva nejvíce a pronajala je komerčním službám.
(154)
Z důvodu této korekce se výnosy z univerzální služby za celé období 1990-2007 zvyšují ročně průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2 Korekce nákladů na poskytování univerzálních služeb
IV.4.2.1 Rozdělení nákladového účetnictví
(155)
V REK 2009 je vyúčtování interních převodních cen nesprávně rozděleno: u univerzální služby není uveden dosažený celkový zisk, neboť zisky z určitých funkcí (př. poboček) nejsou rozlišeny na univerzální služby a na komerční služby (např. náklady na jednotlivé služby), nýbrž jsou sloučeny a vykázány jako komerční zisky. Deutsche Post proto nemohla předložit oddělené účetnictví, jak stanoví směrnice Komise 2006/111/ES ze dne 16. listopadu 2006 o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky a o finanční průhlednosti uvnitř jednotlivých podniků (47).
(156)
Zatímco za období do roku 1997 Deutsche Post předložila přibližné rozdělení interního nákladového účetnictví, muselo být nákladové účetnictví za období od roku 1997 v posudku WIK opraveno; náklady chybně umístěné v položce univerzální služby byly přesunuty do nákladového účetnictví komerčních služeb.
(157)
Tato příslušná oprava vedla ke snížení ročních nákladů na univerzální služby v období 1998-2007 o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.2.2 Korekce přidělení zátěže k cenově regulovaným a cenově neregulovaným službám
(158)
Jak již bylo uvedeno, posudek WIK neopravuje každou zátěž odděleně. Místo toho při novém výpočtu jako základ používá konečné ceny komerčních služeb, které byly posouzeny jako solidní referenční hodnota pro určení průměrných nákladů v daném odvětví. Všechny nepřiměřeně vysoké zisky z komerčních služeb (48) jsou tedy použity na financování původně uplatňované zátěže. Za celé období 1990-2007 se částka spojená se zátěží ročně snížila průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2.3 Podrozvahové náklady na doplňkové penzijní připojištění (zátěž # 4)
(159)
V podobě zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) na sebe Deutsche Post vzala náklady, které nejsou uvedeny v jejích rozvahách. Protože se referenční hodnota ROS zjišťuje na základě výnosových a nákladových regulačních účtů „srovnatelných konkurentů“, lze v případě nákladového účetnictví podniku Deutsche Post zohlednit pouze ty náklady, které připouští také vnitrostátní účetní standardy či mezinárodní účetní standardy (IAS). Proto nelze dodatečné náklady, které obvykle nejsou součástí prohlášení IAS, akceptovat jako položku nákladů a musí být financovány ze stanoveného rozpětí zisku (referenční hodnoty).
(160)
Tato příslušná korekce vede ke snížení nákladů na zátěž # 4 (doplňkové penzijní připojištění) za celé období 1990-2007 ročně o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.3 Oprava nákladů na kapitál na přiměřený zisk
(161)
Deutsche Post zahrnula do REK 2009 náklady na kapitál, které původně v těchto výnosových a nákladových regulačních účtech nebyly, např. náklady na […] a […]. V posudku WIK jsou náklady na […] a […] zrušeny a nahrazeny referenční hodnotou pro přiměřený zisk.
IV.4.3.1 Období 1996 až 2007
(162)
Přiměřený zisk se zjišťuje na základě opravených výnosů z univerzálních služeb a referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, z čehož vyplývá roční přiměřený zisk činící průměrně […] milionů EUR. Průměrné roční náklady na kapitál ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se v REK 2009 ruší.
(163)
Obzvláště pozoruhodné je, že přiměřený zisk, který se vypočítává pomocí referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, je v porovnání s REK 2009 v absolutním vyčíslení vyšší než náklady na kapitál uplatňované podnikem Deutsche Post (např. náklady na úroky, které byly vypočítány na základě interního ROS činícího asi […] vloženého vlastního kapitálu, a vyšší náklady na odpisy založené na tržní hodnotě).
IV.4.3.2 Období 1990 až 1995
(164)
Podle § 63 odst. 1 ústavního zákona o poštovních službách (Postverfassungsgesetz, PostVerfG) musela Deutsche Post do roku 1995 platit spolkové vládě takzvané odvody (49), které činily asi 5,838 miliard EUR, popř. 8 % obratu. Výměnou za to však byla Deutsche Post podle § 63 odst. 4 PostVerfG zbavena závazku vyplácet dividendy překračující výši odvodů.
(165)
Posudek WIK proto výslovně odmítá pro období do roku 1995 dodatečně zohlednit „přiměřený zisk“, neboť tyto odvody již plně pokryly náklady na vlastní kapitál podniku Deutsche Post. Průměrné roční náklady na kapitál podniku Deutsche Post ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se tedy v REK 2009 ruší a náklady na univerzální služby se odpovídajícím způsobem snižují.
IV.4.4 Závěry
(166)
Jak REK 2009, tak i posudek WIK ukazují, že do roku 1996 výnosy z univerzálních služeb nepostačovaly pokrýt náklady na univerzální služby. Přestože podle REK 2009 Deutsche Post - dokonce i při zohlednění státních vyrovnávacích plateb - vykazovala pro celé období do roku 2007 kumulovaný schodek, dochází posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby byly tak vysoké, že Deutsche Post mohla v roce 1997 dosáhnout hranici rentability.
(167)
Podle REK 2009 se rentabilita univerzálních služeb do roku 1999 téměř nezvýšila a teprve od roku 2000 je možné konstatovat, že výnosy z univerzálních služeb v průměru pokrývají náklady. Posudek WIK oproti tomu u univerzálních služeb ukazuje od roku 2000 významné zisky, které výrazně překračují medián ROS ve výši 3,48 %, ačkoli v případě univerzálních balíkových služeb bylo dosaženo pouze podprůměrného výnosu z prodeje ve výši […] (viz obrázek 6).
Obrázek 6
Srovnání ročních nepřiměřeně vysokých zisků z univerzálních služeb v období 1990-2007 (v milionech EUR, jmenovité hodnoty)
V. STANOVISKA ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(168)
Zúčastněné strany předložily stanoviska k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011. Tento oddíl shrnuje nejdůležitější tvrzení, která byla ohledně těchto rozhodnutí předložena.
V.1 Exkluzivní licence na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí
(169)
TNT zpochybňuje, že by Deutsche Post zaplatila poplatek za exkluzivní licenci na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí. Podle § 43 PostG 1997 přísluší pravomoc vydávat poštovní známky s nátiskem „Deutschland“ výhradně Spolkovému ministerstvu financí. Provozovatel poštovních služeb, který požádá o používání takových poštovních známek, musí zaplatit poplatek a převzít výlohy. Podle § 54 PostG 1997 měla Deutsche Post AG až do 31. prosince 2007 na poštovní známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí exkluzivní licenci.
(170)
Pokud Deutsche Post skutečně používala známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí, aniž by za to zaplatila poplatek, pak by to podle tvrzení TNT představovalo protiprávní státní podporu.
(171)
Komise konstatuje, že v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 se toto opatření neposuzovalo. Proto není předmětem tohoto rozhodnutí.
V.2 Dotování penzí
(172)
Podle názoru UPS byla Deutsche Post poskytnuta výhoda, neboť byla zčásti zproštěna platebních závazků z období před rokem 1995. Protože běžný provozovatel musí nést náklady na penze sám, měla Deutsche Post oproti svým konkurentům lepší postavení. Dále UPS souhlasí s tvrzením Komise, že projednávanou podporu nelze považovat za stávající podporu, neboť se postavení podniku Deutsche Post zásadně změnilo a byla zavedena nová zákonná ustanovení, podle kterých byla Deutsche Post zčásti zproštěna svého závazku převzít náklady na penze svých úředníků. Podle názoru UPS nepředstavují takové zásadní změny systému jednoduchou změnu čistě formální a správní povahy.
(173)
UPS vítá předběžný závěr Komise, podle kterého nelze takové dotování penzí považovat za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Vzhledem k dlouhodobé rentabilitě, jakož i exkluzivní licenci, kterou Deutsche Post měla, vyvstává oprávněná otázka, zda je skutečně nutné zčásti zbavit Deutsche Post závazků v souvislosti se zděděnou zátěží. Poskytnutá dotace navíc není přiměřená, pokud jde o cíl společného zájmu, který prý Německo sleduje, zejména proto, že zděděná zátěž byla vyrovnána prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby a dotování penzí. UPS zdůrazňuje, že důkazní břemeno ohledně přiměřenosti opatření nese spolková vláda. Německo prý dosud přesně nevysvětlilo přiměřenost výhod, které měla Deutsche Post z daného opatření.
(174)
Podle UPS měla Deutsche Post díky podpoře možnost vybudovat si lepší postavení, a to nejen v Německu, ale i na jiných evropských trzích, na kterých konkuruje s jinými poskytovateli poštovních služeb, jako je např. UPS. Protože Deutsche Post mohla s pomocí dotování penzí posílit své postavení v komerční oblasti na úkor jiných zúčastněných, poškodilo prý toto narušení hospodářské soutěže konkurenty podniku Deutsche Post.
(175)
UPS požaduje, aby Komise přezkoumala všechny dotace na financování nároků na penze, které uvádí rozhodnutí o rozšíření formálního vyšetřovacího řízení z roku 2011 na období 2007-2011, i ohledně jejich nutnosti a přiměřenosti, a navíc prošetřila, zda Deutsche Post stále ještě získává státní podporu, která je podle čl. 107 odst. 1 SFEU protiprávní.
(176)
UPS vyzývá dále Komisi, aby podrobněji popsala, jak došla k závěru, že podpory poskytnuté podniku Deutsche Post nejsou slučitelné s vnitřním trhem. UPS zejména žádá o kopii posudku WIK, aby mohl sám posoudit, do jaké míry byly v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 při posuzování dotování penzí zohledněny výsledky posudku WIK.
V.3 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(177)
UPS plně podporuje šetření Komise a zcela souhlasí s posouzením, které bylo provedeno v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a hodnotilo vyrovnávací platbu za poskytování univerzálních služeb. Kromě toho UPS předložilo aktualizované znění (50) zprávy odborníků NERA z října 2006 (51), na kterou Komise odkazuje v 58. bodě odůvodnění rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
(178)
Zatímco zpráva odborníků NERA z roku 2006 odhaduje průměrné výnosy z kapitálu u divize listovních služeb podniku DPWN v období po roku 1999 na více než 20 % (52), přepracované znění posudku uvádí, že výnosy z kapitálu v období 2000-2005 dokonce překročily 50 %. Pro období od roku 2003 do roku 2005 se výnosy z kapitálu odhadují dokonce na více než 100 %. UPS dospěl k závěru, že zisky extrémně ziskové divize regulovaných listovních služeb byly více než dostačující, aby pokryly ztráty univerzálních služeb.
(179)
Podle UPS kromě toho nákladové účetnictví podniku Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu a odhad rentability a zátěže ve vyhrazené oblasti. Proto je nutné provést důkladnou analýzu přiřazení nákladů k regulovaným službám, univerzálním službám a komerčním službám. Všechny výhody, které byly podniku Deutsche Post poskytnuty na pokrytí zděděné zátěže (např. kapitálové injekce Německa ve prospěch Deutsche Post v roce 1995 a přenesení aktiv ve formě nemovitostí a infrastruktury) by měly být zohledněny při zjišťování výše podpory a rozsahu nadměrného vyrovnání.
(180)
UPS se domnívá, že pokud jde o dohody o interních převodních cenách, které uzavřely sdružené podniky, musí i nadále v souladu s rozsudkem ve věci Chronopost (53) platit zásada tržního odstupu (arm’s length principle). Komise má proto přezkoumat smlouvu mezi Deutsche Post a DPEED, zejména dohody o cenách, které jsou v ní obsažené.
V.4 Nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby
(181)
Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 plně podpořil FFPI: Podle FFPI jsou zákonné a správní změny, které mají za důsledek vyšší náklady na penze, běžným obchodním rizikem, které může mít rovněž dopad na rentabilitu podniku. Protože podniky, které fungují za běžných tržních podmínek, musí takové dodatečné náklady financovat z vlastních zdrojů, neměla ani Deutsche Post od Německa získat dotace na penze.
(182)
FFPI dále poukazuje na to, že Deutsche Post ve své výroční zprávě z roku 2000 obzvláště vyzdvihla význam reformy důchodového zabezpečení a v tomto rámci prohlásila, že zasílání pošty obchodním zákazníkům zaznamenalo nárůst zisku před započtením daní, úroků a odpisů (EBITA) o 98,6 %, a to především z důvodu malého objemu příspěvků do penzijního fondu úředníků. Penzijní reforma tedy nemůže být považována za málo významnou či za převážně správní opatření.
(183)
Ze studie, kterou FFPI nechal provést v období od roku 2001 do roku 2008, vyplývá, že poštovné platné v Německu v roce 2009 pro standardní listovní zásilku do 20 g patřilo k nejdražším. Oproti tomu byla cena poštovného za zaslání balíků do 500 g relativně nízká, což svědčí o křížovém dotování.
(184)
FFPI je přesvědčen, že cílem podpory podniku Deutsche Post nebylo posílení růstu německého poštovního trhu, popř. určitých poštovních služeb. FFPI tvrdí, že během zkoumaného období byla Deutsche Post rentabilním podnikem, který mohl na německém trhu posilovat své vedoucí postavení i svou výkonnost a obchodní činnost. Proto by dotování penzí nemělo být považováno za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
V.5 Rozpětí zisku
(185)
BIEK zastává názor, že ostatní poskytovatele poštovních služeb poškozovala praxe podniku Deutsche Post, v rámci které využíval svého dominantního postavení na určitých trzích s listovními zásilkami ke křížovému financování nákladů na listovní a balíkové služby, které jsou poskytovány na trzích, na kterých vládne silná konkurence. Protože Deutsche Post mohla zvyšovat ceny na trzích, pro které měla exkluzivní licenci a na nichž má i nadále více než 90 % podíl, je Deutsche Post podle BIEK schopna křížově financovat náklady na trzích, na kterých vládne silná konkurence.
(186)
BIEK dále tvrdí, že Deutsche Post i přes údajnou zděděnou zátěž dosáhla značně vyšších zisků než srovnatelné podniky v jiných evropských státech; svědčí o tom mj. marže ROS od 10 % do 20 % v oblasti zasílání poštovních zásilek na domácím trhu. Toto rozpětí zisku by mohlo být případně zkresleno a vydáváno za nižší, neboť vnitrostátní zasílání poštovních zásilek zahrnuje také balíkové služby, u kterých je rozpětí zisku v průměru nižší než u listovních služeb.
(187)
Pokud jde o údajné vyšší náklady na platy, jak tvrdí Deutsche Post, BIEK upozorňuje, že Deutsche Post pro výpočet platů, jež musí na rozdíl od svých konkurentů vyplácet, použila jako referenční hodnotu průměrné mzdy v odvětví dopravy. BIEK tvrdí, že Komise sice z těchto čísel jako referenční hodnoty vycházela při svých výpočtech v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, musí však uvážit, že konkurenti podniku Deutsche Post vyplácejí platy, které jsou nejméně o 15 % vyšší než průměrné platy v odvětví dopravy. Údajné dodatečné náklady na platby jsou tedy značně nižší, než tvrdí Deutsche Post. Podle BIEK je důvodem zbývajícího rozdílu v nákladech na platy nikoli zděděná zátěž, nýbrž spíše velikost podniku Deutsche Post a jeho dominantní postavení na trhu.
(188)
BIEK tvrdí, že zděděná zátěž podniku Deutsche Post (včetně nákladů na penze) byla navíc více než dostatečně vyrovnána prostřednictvím vyšších regulovaných poplatků za listovní služby. Opatření podpory, které má Komise posoudit, prý měla za následek, že v oblasti listovních služeb dosud neexistuje hospodářská soutěž a hospodářská soutěž u balíkových služeb je značně narušena.
VI. STANOVISKA NĚMECKA
VI.1 Stanovisko k dotování penzí
VI.1.1 Z důvodu vyrovnávacích plateb za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nevznikla žádná finanční výhoda
(189)
Německo odkazuje na rozsudek ve věci Combus (54) a zastává názor, že veřejné platby, které byly v rámci privatizace vyplaceny poskytovatelům univerzálních služeb, kteří dříve byli ve státním vlastnictví, jako vyrovnávací platby za náklady na penze, jejichž výše překračuje obvyklé platy vyplácené soukromými konkurenty, nepředstavují podporu.
(190)
Německo souhlasí s Komisí, že náklady podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení by měly být srovnány s náklady na sociální zabezpečení, které nesou konkurenti. Toto srovnání má však být provedeno již na základě čl. 107 odst. 1 SFEU, a nikoli až ve fázi posuzování slučitelnosti podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
VI.1.2 Ve srovnání se situací před rokem 1995 nevznikla finanční výhoda
(191)
Podle názoru Německa nebyla Deutsche Post dotováním penzí zčásti zbavena nákladů, které se obvykle musí hradit z vlastních zdrojů. Podniku Deutsche Post proto nevznikla žádná výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(192)
Zaprvé, Německo tvrdí, že podle § 46 PostVerfG 1989 byli úředníci, které Deutsche Post převzala v roce 1989, i nadále ve službě spolkového státu. I po druhé reformě pošty v roce 1995 prý byli úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a podle článku 143b, který byl nově vložen do ústavy, i nadále ve službě spolkového státu.
(193)
Protože výlučným dlužníkem těchto nároků na penze vždy byla spolková vláda, neměla Deutsche Post nikdy právní povinnost použít své vlastní zdroje.
(194)
I kdyby pro Deutsche Post podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 existoval závazek financovat nároky na penze úředníků, Německo přesto trvá na tom, že toto ustanovení o penzích (stejně jako závazek platit odvody podle § 63 PostVerfG 1989) bylo „interní“ opatření a sloužilo k mobilizaci zdrojů ze spolkového rozpočtu. Ustanovení prý nepředstavuje závazek podniku Deutsche Post vůči úředníkům.
(195)
I po druhé poštovní reformě z roku 1995 byl spolkový stát podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a §§ 14 a 16 PostPersRG 1994 i nadále výlučným dlužníkem úředníků s nárokem na penzi. Závazek podniku Deutsche Post platit příspěvky do penzijního fondu úředníků vyplývající z § 16 odst. 1 PostPersRG, tedy - stejně jako závazek podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 - snížil pouze náklady spolkového rozpočtu. Tyto závazky nijak nezměnily výlučnou povinnost spolkového státu ohledně penzí.
(196)
Z občanskoprávního hlediska ani nebylo možné, aby spolková vláda své závazky ohledně financování penzí úředníků přenesla na DPAG, která byla nově založena v roce 1995. Pokud jsou stávající závazky ohledně penzí přeneseny na právně nezávislou dceřinou společnost, zůstává podle zásad občanského práva za majetkoprávní nároky třetích stran i nadále odpovědná mateřská společnost.
(197)
Německo dále tvrdí, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji, aby mohla financovat zátěž spojenou s penzemi. Na jedné straně POSTDIENST před rokem 1995 vždy vykazoval schodky, které musel spolkový stát vyrovnávat prostřednictvím převodů ve výši 5,6 miliardy EUR. Na druhé straně činily závazky vzniklé v souvislosti s penzemi v okamžiku, kdy se v roce 1995 POSTDIENST přeměnil na DPAG, asi […] miliard EUR. S takovou výši závazků na straně pasiv v rozvaze prý nebylo možné, aby byla DPAG založena jako soukromoprávní podnik, neboť spolková vláda nedala k dispozici příslušnou kapitálovou vybavenost, která by DPAG propůjčila potřebnou hospodářskou solidnost.
VI.1.3 Dotování penzí je existující podpora podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(198)
Pokud by bylo dotování penzí označeno za státní podporu, je ji podle názoru Německa třeba považovat podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 za existující podporu, neboť od roku 1953, tj. od okamžiku vstupu v platnost příslušného ustanovení v německé ústavě, je stát výlučným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo trvá na tom, že ani první reforma pošty z roku 1989 ani druhá poštovní reforma z roku 1995 na tomto závazku státu ohledně důchodového zabezpečení a závazku financovat nároky na penze nic nezměnily. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(199)
Německo dále odkazuje na prohlášení Komise před soudem ve věci T-266/02. Podle Německa z 54. bodu odůvodnění rozsudku jasně vyplývá, že Komise „měla v rámci napadeného rozhodnutí za to, že žalobkyni výhodu poskytly pouze platby provedené DB-Telekom“ (55).
(200)
Německo z tohoto prohlášení vyvozuje, že Komise tím také prohlásila, že pokud jde o dotování penzí, nevznikla finanční výhoda. Podle Německa tak Komise ve smyslu článku 4 nařízení (ES) č. 659/1999 přijala „rozhodnutí nevznášet námitky“. Takové pozitivní rozhodnutí by kromě toho podle čl. 1 písm. b) bodu ii) nařízení (ES) č. 659/1999 znamenalo, že se v případě dotování penzí jedná o existující podporu.
VI.1.4 Dotování penzí je vyrovnávací platba za zděděnou zátěž, která je podle čl. 107 odst. 3 SFEU slučitelná s vnitřním trhem
(201)
S ohledem na argumenty Komise uvedené v rozhodnutí La-Poste zastává Německo názor, že dotování penzí je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, a zdůvodňuje to následovně:
-
Deutsche Post poskytovala příspěvky na sociální zabezpečení, které byly bez výjimky vyšší než příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
-
Komparativní výhoda, kterou Komise zjistila, není správná, neboť její výpočet vychází z předpokladu, že cenově regulované služby pokrývají uplatňovanou zátěž # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení). La Poste refinancovala své náklady na sociální zabezpečení - stejně jako ostatní zavedení poskytovatelé poštovních služeb - prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby, což však Komise ve svém rozhodnutí La-Poste nezohlednila.
-
Třebaže Německo v zásadě souhlasí s tím, že by výnosy z cenově regulovaných služeb měly pokrýt uplatňovanou zátěž, Komise nedokázala, že by regulační orgán vyhověl žádosti Deutsche Post financovat náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Komise prý také nedokázala, že regulované výnosy byly skutečně dostatečně vysoké, aby z nich mohly být tyto náklady financovány.
(202)
Německo dále upozorňuje, že Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ve věci Royal Mail (56) zdůraznila, jak je důležité, aby se v zájmu dalšího jednotného přijímání rozhodnutí uznávaly náklady dřívějších státních podniků na penze pomocí jednotných kritérií. Komise proto musí zohlednit také své rozhodnutí La-Poste a své předběžné hodnocení ve věci Royal Mail. V případě Royal Mail Komise proti vyrovnávací platbě za schodky u penzí nevznesla žádné námitky, ačkoli ze zprávy Hooper z roku 2008 vyplývá, že náklady podniku Royal Mail na penze byly z části pokrývány pomocí vyšších regulovaných poplatků za poštovní služby.
VI.1.4.1 Základem referenční hodnoty by měly být náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé
(203)
S odvoláním na posudek prof. Ehlermanna ze dne 19. července 2011 (57) Německo tvrdí, že se Komise při výpočtu referenční hodnoty pro náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení dopustila dvou chyb.
(204)
Podle Německa by do referenční hodnoty neměl být zahrnut podíl hrazený zaměstnancem, neboť v soukromém sektoru není zaměstnavatel ze zákona povinný tento podíl hrazený zaměstnancem převzít. Zaměstnavatel v soukromém sektoru by platbu celkových příspěvků na sociální zabezpečení převzal pouze ze správních důvodů, ze zákona k tomu však povinen není. Pokud by se při výpočtu referenční hodnoty zohlednil podíl hrazený zaměstnancem, odporovalo by to rovněž dosavadní praxi přijímání rozhodnutí (srov. rozhodnutí La-Poste).
(205)
Jako základ pro výpočet referenční hodnoty pro náklady na sociální zabezpečení by měly být použity na trhu obvyklé platy (58), neboť platy úředníků jsou výrazně vyšší než průměrné platy na trhu.
VI.1.4.2 Výnosy z regulovaných služeb nepostačují na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(206)
Na prvním místě Německo zdůrazňuje, že předpoklad, že zátěž # 2 bude plně pokryta z cenově regulovaných výnosů, je čistě hypotetický, neboť není možné konstatovat, zda byly regulované ceny skutečně zvýšeny proto, aby vyrovnaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady. Na jedné straně prý z rozhodnutí o cenových limitech 2002 nevyplývá, zda a v jakém rozsahu zohlednil poštovní regulační orgán uplatňovanou zátěž spojenou s náklady, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Na druhé straně prý byly ceny do roku 2002 udržovány na úrovni schválené v roce 1997; není prý možné konstatovat, zda tyto ceny zahrnovaly vyrovnávací platbu za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(207)
Německo tvrdí, že nepostačuje vysvětlit, že v oblasti neregulovaných služeb platily pro Deutsche Post nižší sazby příspěvků na sociální zabezpečení než pro konkurenty. Rovněž musí být přezkoumáno, zda byly regulované služby skutečně s to financovat ze svých výnosů uplatňovanou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením, která je neobvyklá ve srovnání s konkurencí.
(208)
Finanční výhoda vzniklá ve prospěch Deutsche Post na základě vyrovnávací platby za její náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, by existovala pouze tehdy, pokud by vyrovnávací platby vyplacené podniku Deutsche Post byly vyšší než celkové náklady na sociální zabezpečení úředníků, které Deutsche Post nese.
(209)
Německo lituje, že chybí obsáhlý výpočet, ze kterého by bylo jasné, zda s ohledem na náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které nese podnik Deutsche Post a které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, celkově došlo k nadměrnému či nedostatečnému vyrovnání. Německo zdůrazňuje, že takový výpočet je nutný proto, aby bylo možné konstatovat, zda vznikla finanční výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
a) Podle odborného posudku byly náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, vyrovnány nedostatečně
(210)
S cílem napravit tento stav předložilo Německo posudek prof. Webera (59), aby doložilo, že Deutsche Post měla v souvislosti s tím, že zaměstnává úředníky, nevýhodu vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení. V posudku je nejprve vysvětleno, o jakou částku překračují náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které Deutsche Post skutečně nese, náklady na sociální zabezpečení pro zaměstnance, které nesou soukromí konkurenti (v posudku jsou označeny jako „náklady DPAG na sociální zabezpečení, které překračují úroveň na trhu“, popř. „strukturální nevýhoda“). V posudku prof. Webera jsou tyto náklady, které překračují úroveň na trhu, srovnány s vyrovnávací platbou za zátěž # 2.
(211)
Jak ukazuje tabulka 5, posudek zahrnuje do nákladů na sociální zabezpečení, které vznikají v souvislosti se zaměstnáváním úředníků, platby podniku Deutsche Post do penzijního fondu úředníků a ostatní sociální náklady, např. příspěvky na zdravotní náklady, jakož i úrazové pojištění a ostatní pojištění.
(212)
Náklady na sociální zabezpečení spojené se zaměstnáváním zaměstnanců posudek definuje následovně: Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zákonné důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče vynásobený „ve srovnání s konkurencí obvyklými“ platy (např. minimální mzda z roku 2007 u většiny úředníků).
(213)
Náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jsou náklady vzniklé podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení úředníků, které překračují referenční hodnotu pro náklady na sociální zabezpečení, která byla definována na základě podílu zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zaměstnance.
Tabulka 5
Výpočet čistého výsledku podle německého odborného posudku
-
Platby do penzijního fondu
-
ostatní náklady na sociální zabezpečení
+
„ve srovnání s konkurencí obvyklé“ náklady na sociální zabezpečení jako referenční hodnota (základ tvoří podíl zaměstnavatele na sociálním zabezpečení a „ve srovnání s konkurencí obvyklé“ platy (např. minimální mzda z roku 2007))
ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
+
vyrovnávací platby z regulovaných výnosů (zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklá zátěž spojená se sociálním zabezpečením)
Čistý výsledek (nedostatečné či nadměrné vyrovnání)
(214)
Z výpočtů vyplývá, že v období 1995-2007 vyrovnání u zátěže # 2 na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nepostačovalo. V posudku se dokonce tvrdí, že nedostatečné vyrovnání ve prospěch Deutsche Post dosahovalo […] miliard EUR. Prof. Weber dospěl k závěru, že Deutsche Post neobdržela pro své náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, dostatečnou vyrovnávací platbu, a to i v případě, že by cenově regulované výnosy zahrnovaly zátěž # 2.
b) Podle REK 2009 výnosy z cenově regulované oblasti nepostačovaly na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(215)
Německo tvrdí, že dokud u cenově regulovaných služeb vznikají ztráty, které nepřekračují náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nelze konstatovat, že regulované zisky skutečně tyto náklady vyrovnávají. Německo proto předložilo stanovisko z posudku (60), které se opírá o REK 2009, s cílem ukázat, že ztráty byly u cenově regulovaných služeb bez výjimky vyšší než náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(216)
Výpočty vycházejí z REK 2009 a u cenově regulovaných služeb předpokládají jako přiměřený zisk ROS ve výši 7 % (zohledněn je rovněž posudek Deloitte-II, o kterém podrobněji pojednává oddíl VI.3.2). Po odečtení tohoto přiměřeného zisku činí ztráta u cenově regulovaných služeb […] miliard EUR, a v období 1995-2007 tak překračuje uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Zisky z cenově regulovaných služeb tedy nebyly dostatečně vysoké, aby pokryly předmětné náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VI.2 Připomínky k vyrovnávacím platbám za poskytování univerzálních služeb
VI.2.1 Státní vyrovnávací platby
(217)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepředstavují výhodu pro Deutsche Post, neboť se v případě těchto plateb ve výši 5 666 miliardy EUR jednalo výhradně o vyrovnávací platby za odvody ve výši 5,838 miliardy EUR, které Deutsche Post musela platit do roku 1995.
(218)
Jak vyplývá z rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007, důvodem těchto odvodů byl dřívější způsob správy pošty, v rámci které existovala povinnost odvádět spolkovému státu ročně asi 10 % provozních výnosů podniku. V období 1989-1995 byly tyto odvody podle § 63 odst. 1 PostVerfG postupně zrušeny. Do roku 1993 musela Deutsche Post odvádět 10 % svých provozních výnosů. Od roku 1993 se výše těchto odvodů postupně snižovala, např. na 10 % provozních výnosů minus 153 milionů EUR v roce 1993. V roce 1994 činily odvody 70 % objemu odvodů z roku 1993. V roce 1995 zaplatila Deutsche Post 50 % z částky odvodů z roku 1993. Celkem Deutsche Post v období 1990-1995 zaplatila odvody ve výši 5,838 miliardy EUR.
(219)
Podle § 63 odst. 4 PostVerfG musely být od odvodů odečteny platby dividend. Komise vzhledem k tomuto ustanovení a k osvobození od přímých a nepřímých daní v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 konstatovala, že tyto odvody musí být považovány za náhradu za osvobození od přímých a nepřímých daní, jakož i za protiplnění za financování, které poskytl spolkový stát jako akcionář.
(220)
Německo na toto konstatování reagovalo a předložilo posudek KPMG, podle kterého nelze odvody považovat za náhradu za daně a dividendy, a to z více důvodů.
(221)
Podle posudku KPMG nelze tyto odvody zařadit mezi daně, neboť se výše těchto odvodů od roku 1931 určovala podle výše provozních výnosů. Proto by bývaly musely být placeny i v letech, ve kterých Deutsche Post vykazovala ztráty. Oproti tomu se výše daní z příjmu podniků určuje podle skutečně dosaženého ročního zisku. Zařazení odvodů mezi daně by tak odporovalo ústavnímu požadavku, podle kterého jsou příjmy podniků zdaňovány podle výkonnosti.
(222)
Také srovnání odvodů s daní z obratu není podle posudku správné. U daně z obratu zahrnuje daňová povinnost také odpočet za obdržené platby, což je u odvodů jinak, takže se výpočet odvodů značně liší od zjištění skutečné povinnosti podniku odvádět daň z obratu.
(223)
Německo dále tvrdí, že odvody nelze zařadit mezi dividendy. Vyplácení dividend souvisí s výsledky příslušného předchozího účetního období, popř. předchozích let. V letech 1990-1995 však Deutsche Post nedosáhla zisků a odvody přesto platila. Tyto odvody proto nejsou dividendy.
(224)
Posudek KPMG dochází k závěru, že odvody nelze zařadit mezi daně či dividendy; podle posudku se spíše jedná o odvod sui generis, který je povinna platit pouze Deutsche Post a její nástupnické podniky.
(225)
S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá předpoklad Komise, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Protože státní vyrovnávací platby prý pouze snížily náklady Deutsche Post na odvody, nevznikla jí tím žádná výhoda, takže se u těchto plateb nejedná o státní podporu.
(226)
Kromě toho Německo uvádí další dva důvody, proč dané státní vyrovnávací platby nepředstavují podporu: zaprvé, jsou prý tyto státní vyrovnávací platby v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, a to vzhledem ke značné návratnosti investic (return on investment, ROI) dosažené v pozdějších letech a vzhledem k vysokým výnosům, kterých Deutsche Post dosáhla svým vstupem na burzu cenných papírů. Zadruhé, státní vyrovnávací platby nepředstavují státní podporu, protože kumulované ztráty univerzálních služeb byly jak podle REK 2009, tak i podle posudku WIK od roku 1990 do 1994 roku vyšší než státní vyrovnávací platby. Deutsche Post tedy za poskytování služeb v rámci své povinnosti univerzální služby podle Německa neobdržela dostatečně vysoké vyrovnávací platby.
VI.2.2 Státní záruka
(227)
Německo tvrdí, že pokračující poskytování záruky spolkového státu podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 pro dluhopisy vydané před rokem 1995 nepředstavovalo po roce 1995 selektivní výhodu ve prospěch Deutsche Post, a to z více důvodů.
(228)
Každý podnik v soukromém sektoru nepřestává v případě oddělení dceřiné společnosti ručit za závazky, které jeho dceřiná společnost přijala. I v případě odprodání těchto závazků třetí straně, nepřestává podnik v soukromém sektoru ručit za své zbývající závazky. Německo dále upozorňuje na skutečnost, že původní státní záruka za dané dluhopisy byla nutná pouze proto, že POSTDIENST neměl vlastní právní subjektivitu. Ustanovení § 40 PostVerfG 1989, podle kterého mají dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako dluhopisy spolkového státu, má pouze deklaratorní charakter.
(229)
Zadruhé, pro DPAG nevznikla z převzetí dluhopisů podniku POSTDIENST žádná výhoda, neboť DPAG se mohla v roce 1995 refinancovat za nižší úrokovou sazbu. Dluhopisy POSTDIENST měly k 1. lednu 1995 hodnotu celkem 931 milionů EUR, přičemž úroková míra činila průměrně 7,17 % se zbytkovou splatností 8,8 let. Protože krátkodobá úroková míra činila dne 1. ledna 1995 5 % až 5,5 %, vzniklo DPAG nákladové znevýhodnění ve výši 1,7 %, což se projevilo ve vyšších ročních nákladech na úroky ve výši asi 15,3 milionu EUR.
(230)
Zatřetí, na základě srovnání průměrné úrokové míry na trhu platné pro dluhové nástroje upsané soukromými podniky a úrokové míry pro dluhové nástroje POSTDIENST ze dne, kdy byly tyto nástroje původně vydány, si POSTDIENST podle názoru Německa vypůjčil kapitál za úrokovou míru, která byla průměrně vyšší než průměrná úroková míra na trhu. Německo neprovedlo obsáhlé šetření, nýbrž pouze porovnalo úrokovou míru u určitých dluhových nástrojů POSTDIENST s agregovaným průměrem na trhu.
(231)
Německo kromě toho tvrdí, že státní záruky představují existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení Rady (ES) č. 659/1999. Protože Deutsche Bundespost byla do konce roku 1994 součástí veřejné správy, považují se tyto dluhové nástroje od jejího založení v roce 1950 za dluh státu. Jestliže by Deutsche Post díky této státní záruce vznikla výhoda, pokud jde o úrokovou míru, musela by být považována za existující podporu. Německo odkazuje také na rozhodnutí Komise ve věci EDF (61), ve kterém byla podobná záruka posouzena jako existující podpora.
VI.2.3 Exkluzivní licence
(232)
Německo tvrdí, že podle rozsudku ve věci PreussenElektra (62) se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní podporu.
(233)
Protože se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní zdroje, údajně nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby by mohly být pouze předmětem řízení podle článku 102 SFEU.
VI.3 Stanovisko spolkové vlády k posudku WIK
VI.3.1 Posudek WIK potvrzuje nutnost státních vyrovnávacích plateb jako kompenzace za čisté náklady spojené s povinností univerzální služby do roku 1995
(234)
Přes veškeré metodické námitky má Německo za to, že posudek WIK potvrzuje názor Německa, podle něhož byly státní vyrovnávací platby jako kompenzace za ztráty, jež Deutsche Post v období 1990-1995 vykázala z důvodu poskytování univerzálních služeb, nutné.
(235)
Veškeré nadměrné zisky po roce 1995 nelze brát v potaz, jelikož státní vyrovnávací platby byly vyčerpány na čisté náklady spojené s povinností univerzální služby, které musela Deutsche Post nést do roku 1995. Prohlášení záporného rozhodnutí z roku 2002 Tribunálem za neplatné rovněž potvrdilo, že něco, co již „vyčerpáno“ bylo, nelze vyčerpat podruhé. Jelikož státní vyrovnávací platby již byly vyčerpány na uhrazení ztrát vzniklých do roku 1995, nemohly být použity později k financování nadměrných zisků.
VI.3.2 Chybné stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk
(236)
S ohledem na posudek Deloitte spočívá hlavní námitka Německa v tom, že posudek WIK při stanovení referenční hodnoty bral v potaz příliš mnoho malých podniků. Jako srovnatelné podniky měly sloužit především velké společnosti v oblasti balíkových služeb a logistiky, jejichž sítě lze co do velikosti a komplexnosti srovnat se sítěmi Deutsche Post (63).
(237)
Posudek Deloitte-II vychází z toho, že odpovídajícími srovnatelnými společnostmi pro Deutsche Post jsou podniky v odvětví balíkových zásilek a poštovních služeb, jež disponují rozsáhlými a komplexními sítěmi pro vyzvedávání a doručování zásilek. Vzhledem k úsporám z rozsahu, dosahu a hustoty, jež jsou pro poštovní sítě typické, jsou velké podniky pro účely srovnání relevantnější než podniky malé. Společnosti, které se věnují přepravě zboží a logistice, by mohly do určité míry sloužit jako srovnatelné podniky, jelikož používají stejná aktiva.
(238)
V posudku-Deloitte II se tak za srovnatelné podniky považují pouze společnosti s ročním obratem přesahujícím 100 milionů EUR. Tímto způsobem se dospěje k pouze malé skupině srovnatelných podniků. Jedná se o velké mezinárodní provozovatele balíkových kurýrních služeb (UPS, FedEx a TNT Express) a jiné poskytovatele poštovních služeb (převážně ze Spojených států a Spojeného království).
(239)
V období 1998-2007 se u této srovnatelné skupiny dospělo k mediánu ROS ve výši 7,4 % a třetímu kvartilu ROS ve výši 12 %, což představuje horní hranici pro přiměřený zisk. U větší srovnatelné skupiny 18 logistických společností a 19 provozovatelů přepravy zboží dospělo k mediánu ROS mezi 4,6 % a 5,7 %, nicméně v posudku Deloitte-II byly ohledně srovnatelnosti těchto podniků s Deutsche Post vyjádřeny určité pochybnosti.
(240)
Na základě údajů ohledně obou srovnatelných skupin se v posudku Deloitte-II doporučuje rozpětí ROS mezi 6,1 % a 11,7 % jako referenční hodnota pro přiměřený zisk.
(241)
Pokud jde o stanovení rozpětí přiměřeného zisku na základě srovnatelné skupiny, poukazuje posudek Deloitte-II na to, že přiměřený zisk je v případě, kdy se pro něj jako referenční hodnota použije prosté víceleté ROS, stanoven jako příliš nízký, jelikož i) mezi jednotlivými roky dochází k významným a systematickým výkyvům a ii) mezi podniky ze stejného odvětví mohou existovat značné rozdíly, pokud jde o jejich ziskovost. Při použití příliš nízké referenční hodnoty pro přiměřený zisk existuje riziko neprovedení účinných investic.
(242)
Jak je již zdůrazněno v posudku Deloitte-I, je v posudku WIK při stanovování referenční hodnoty pro přiměřený zisk na základě mediánu srovnatelných podniků zcela pominuta vyšší efektivita, jíž Deutsche Post dosáhla z převážné části po roce 1990. V souladu s body 14 a 18 rámce Společenství z roku 2005 by však měla být u přiměřeného zisku zavedena „kritéria, která se budou mimo jiné týkat i kvality poskytované služby a přírůstků produktivity.“
(243)
Podle toho by se měla referenční hodnota pro přiměřený zisk zakládat na ročním rozpětí. Zisky, jež se blíží horní hranici rozpětí či jej dokonce přesahují, by mohly naznačovat, že průměrný podnik překročil referenční hodnotu díky lepším provozním či obchodním výsledkům. Tyto zisky by měly regulační orgány povolovat, a takto motivovat k dalšímu zvyšování efektivity.
(244)
Německo také podotýká, že výše přiměřeného zisku musí být v souladu s dřívějšími rozhodnutími, v nichž bylo pro železniční a autobusové společnosti schváleno rozpětí ROS mezi 7 % a 8 % (64).
VI.3.3 Nepřiměřené přidělení a ocenění nákladů
(245)
Německo znovu zdůrazňuje, že jakékoliv nové přidělení zátěže spojené s univerzální službou ke komerčním službám není z věcného ani právního hlediska udržitelné. Podle článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (65) mají být veškeré další čisté náklady vzniklé při plnění povinnosti univerzální služby financovány z výnosů monopolu v oblasti listovních zásilek a nikoliv z výnosů komerčních služeb.
(246)
Německo mimo to zastává stanovisko, že určité náklady Deutsche Post jsou v posudku WIK podhodnoceny:
-
Odvody, jež musela Deutsche Post platit do roku 1995, měly být odečteny jako náklady a neměly být použity jako zástupná hodnota pro kapitálové náklady, případně pro přiměřený zisk. S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá zjištění posudku WIK, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody by pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Spolu se stanovením přiměřeného zisku jako odměny za investovaný kapitál proto odvody měly být zohledněny jako náklady na univerzální službu.
-
V případě nákladů na odpisy se mělo vycházet z realistických hodnot dlouhodobých aktiv uvedených v daňovém účetnictví, a nikoliv z nízkých účetních hodnot v roční účetní závěrce.
-
V plném rozsahu měly být zohledněny náklady na platby doplňkových důchodů pro soukromé zaměstnance.
VI.4 Stanovisko k připomínkám třetích stran
VI.4.1 Dotování penzí
(247)
Německo připomíná, že Deutsche Post nebyla v roce 1995 ani právně vázána, ani z hospodářského hlediska s to převzít penzijní závazky. Ve smyslu rozhodnutí Komise ve věci Poste Italiane (66) tak náklady na penze představovaly dluhy státu. Dotování penzí nijak Deutsche Post finančně nezvýhodnilo.
(248)
Zatímco UPS zdůrazňuje, že běžný provozovatel musí nést vlastní náklady na penze sám, Německo tvrdí, že se u nákladů na penze úředníků jednalo o náklady, jež byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které nelze srovnávat s příspěvky na sociální zabezpečení, jež za své zaměstnance odváděli konkurenti Deutsche Post. Ti odváděli do systému sociálního zabezpečení pouze příspěvky zaměstnavatele a nemuseli nést na základě stávajících penzijních nároků žádnou zděděnou zátěž.
(249)
Německo zdůrazňuje, že je třeba provést výpočet nadměrné vyrovnávací platby, jelikož stanoviska UPS a FFPI vycházela z předpokladu, že takový výpočet provede Komise, aby nadměrnou vyrovnávací platbu pro Deutsche Post prokázala
VI.4.2 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(250)
S poukazem na zprávu odborníků NERA z roku 2006 Německo zdůrazňuje, že sama Komise ve spojení s věcí státní podpory COMP/37.821 vycházela z toho, že výnosy z kapitálu, jež pro divizi listovních služeb podniku DPWN odhaduje zpráva odborníků NERA, nepostačují k tomu, aby byla pro účely článku 102 SFEU prokázána existence nepřiměřeně vysokých poplatků za listovní služby.
(251)
V obecné rovině se Německo domnívá, že výnosy z kapitálu nejsou pro zjištění nadměrných zisků vhodné. Při nižší kapitálové náročnosti může jít vysoký výnos z kapitálu ruku v ruce s nižším výnosem z prodeje. Jelikož se většina rizik pojí s příjmy a náklady, je - zejména u podniků s nízkou kapitálovou náročností - vhodným měřítkem ke zjištění nadměrného zisku výnos z prodeje. Pokud se - tak jako ve zprávě odborníků NERA - použije jako pomocné měřítko zisku výnos z prodeje, vyjde najevo, že Deutsche Post měla vyšší výnos z prodeje než Royal Mail, avšak mnohem nižší než TNT. Výnosy z prodeje, jež zpráva odborníků NERA odhaduje u divize listovních služeb DPWN, tak zdaleka nedosahovaly referenční hodnoty pro nadměrné zisky.
(252)
Německo proto zastává stanovisko, že zpráva odborníků NERA z roku 2006 ani její aktualizované znění nemají pro vyšetřování ve věci státní podpory význam a neposkytují dostatečné důkazy o existenci nadměrných zisků.
(253)
Proti tvrzení UPS, podle něhož nákladové účetnictví Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu výnosů a zátěže univerzální služby, se Německo ohrazuje tím, že nákladové účetnictví bylo zkontrolováno a schváleno auditory i poštovním regulačním orgánem a že je v souladu s ustanoveními směrnice 97/67/ES.
(254)
Pokud jde o dohody o převodních cenách mezi Deutsche Post a DPEED, zdůrazňuje Německo, že tyto dohody splňují požadavky rozhodnutí o kartelové dohodě z roku 2001. Deutsche Post podávala Komisi pravidelné zprávy o jejich dodržování. Ze strany Komise dosud nezazněly žádné námitky.
(255)
Kromě toho Německo vznáší námitku proti zařazení převodů majetku (aktiva v podobě nemovitostí a infrastruktury) na Deutsche Post, jež provedlo Německo v roce 1995, do výpočtu nadměrné vyrovnávací platby. Německo v této záležitosti poskytlo příslušné informace již v rámci svých připomínek k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999. Jelikož Komise nevznesla v záporném rozhodnutí z roku 2002 proti těmto opatřením námitky ani je nijak nezmínila ve svém rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007, nemohou být tyto převody majetku předmětem nynějšího vyšetřování.
VI.4.3 Výše platů
(256)
Německo souhlasí s tím, aby byly jako referenční hodnota pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádějí konkurenti Deutsche Post, použity tržní platy. Taková referenční hodnota je však v rozporu s rozhodnutím o rozšíření řízení z roku 2011, jelikož Komise k výpočtu příspěvků na sociální zabezpečení odvedených konkurenty Deutsche Post používá upravené hrubé platy úředníků, a nikoliv platy tržní. Podle posudku prof. Webera odpovídá tržní plat přibližně […] % hrubého platu úředníků. Použití upravených hrubých platů úředníků jako referenční hodnoty pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení proto není vhodné.
(257)
Podle Německa nelze uznat předpoklad BIEK, že Deutsche Post použila jako referenční hodnotu pro výpočet nákladů na platy, jež musí oproti svým konkurentům nést, dohodnuté mzdy v odvětví dopravy. Z posudku prof. Webera vyplývá, že Deutsche Post vypočítala tržní platy na základě platů skutečně vyplácených jejími konkurenty.
VII. POSOUZENÍ DOTOVÁNÍ PENZÍ Z HLEDISKA STÁTNÍ PODPORY
VII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(258)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(259)
Dotování penzí se opírá § 16 PostPersG 1994 a je financováno ze státního rozpočtu, takže jej lze přičítat státu a je ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU poskytováno ze státních prostředků. Jelikož dotování penzí je určeno pouze penzijnímu fondu a jeho účelem je snížit Deutsche Post náklady na penze úředníků, a Deutsche Post z něj tedy má prospěch, je selektivní.
VII.1.1 Finanční zvýhodnění na základě penzijní reformy z roku 1995
(260)
Na základě rozsudku ve věci Combus Německo tvrdí, že z dotování penzí žádná finanční výhoda neplyne, jelikož toto dotování zbavilo Deutsche Post nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(261)
Ke zjištění toho, zda byla prostřednictvím dotování penzí poskytnuta selektivní finanční výhoda, je třeba posoudit, zda jím byla Deutsche Post zbavena nákladů, jež by určitý podnik v obvyklém případě musel nést sám, čímž bylo narušeno běžné fungování tržních sil (67).
(262)
Komise nemůže argumentaci Německa založenou na rozsudku ve věci Combus přijmout. Poukazuje na to, že rozsudek ve věci Combus nebyl Soudním dvorem potvrzen. Různé rozsudky Soudního dvora vyvracejí teorii, že na opatření na kompenzaci strukturálního znevýhodnění nelze pohlížet jako na státní podpory. Podle příslušné ustálené judikatury Soudního dvora je existenci podpory nutno posuzovat z hlediska dopadů a nikoliv z hlediska příčin nebo cílů státního opatření (68). Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pod pojem podpory spadají i výhody poskytnuté veřejnými orgány, které v různých formách snižují náklady, jež obvykle nese podnik (69). Podle Soudního dvora navíc náklady na odměny zaměstnanců zatěžují rozpočet podniků již ze své podstaty, a to bez ohledu na to, zda tyto náklady vyplývají ze zákonných povinností nebo kolektivních smluv či nikoliv (70). V této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že státní opatření má kompenzovat dodatečné náklady, k automatickému vyloučení existence podpory nepostačuje (71).
(263)
Podle Komise jsou náklady spojené s plněním platebních závazků, jež podniku náleží podle pracovněprávních předpisů nebo kolektivních smluv s odbory, tj. například náklady na penze, součástí běžných nákladů, jež musí podnik pokrýt z vlastních zdrojů (72). Tyto náklady musí být považovány za náklady vyplývající z hospodářské činnosti podniku (73). V tomto ohledu nehraje roli, zda podnik nese penzijní náklady formou přímého financování penzí svých bývalých zaměstnanců (jako v případě úředníků zaměstnaných u Deutsche Post) nebo formou příspěvku do důchodového pojištění soukromých zaměstnanců, kde jsou pak tyto příspěvky použity k financování důchodů všech soukromých zaměstnanců. Rozhodující je, že podniky tím či oním způsobem nesou penzijní náklady v plném rozsahu.
(264)
Komise dále poznamenává, že Deutsche Bundespost má od svého založení v roce 1950 právní formu „zvláštního majetku“ (Sondervermögen). „Zvláštní majetek“ sice není samostatným právním subjektem, ale má vlastní rozpočtové řízení a účetnictví (§ 3 PostVwG 1953 a § 48 HGrG (74)). Podle správních předpisů platných pro státní orgány musí jejich rozpočtový plán zahrnovat výdaje na zaměstnance, mezi něž patří i náklady na penze bývalých úředníků těchto státních orgánů, kteří odešli do důchodu (§ 10 HGrG). Deutsche Post tak od roku 1950 hradila tyto náklady ze svých výnosů. Podle § 15 PostVwG 1953 jsou dotace ze spolkové pokladny pro Deutsche Post výslovně zakázány. Toto ustanovení bylo přejato do § 37 odst. 1 PostVerfG 1989.
(265)
V PostVerfG 1989 je tato povinnost potvrzena v oddíle o personálních a sociálních otázkách. Podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 byla Deutsche Post povinna financovat všechny náklady včetně penzí pro své úředníky z vlastních zdrojů.
(266)
Po druhé reformě pošty v roce 1995 náležely platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků nadále Deutsche Post (podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994), částečně však byla Deutsche Post osvobozena od úhrady nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 odváděla Deutsche Post za roky 1995 až 1999 do penzijního fondu roční paušální částku ve výši 2,045 miliardy EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 byly roční paušální částky od roku 2000 nahrazeny příspěvkem ve výši 33 % úhrnu platů úředníků. Kromě toho přebírá podle stejného ustanovení zbývající náklady na penze od roku 1995 spolkový stát. Na obrázku č. 1 jsou znázorněny roční platby ze spolkového rozpočtu za jednotlivé roky počínaje rokem 1995 a částkou 151 milionů EUR.
(267)
Z toho vyplývá, že argumenty, jimiž chce Německo prokázat, že DPAG musela nést vyšší náklady na penze než její soukromí konkurenti., nejsou pro otázku, zda dotování penzí představuje státní podporu, relevantní; měly by však být zohledněny v rámci posuzování slučitelnosti.
(268)
Německo uvedlo, že při posuzování, zda pro Deutsche Post z dotování penzí plynulo zvýhodnění, je třeba příspěvek odváděný Deutsche Post do penzijního fondu porovnat s podílem soukromých zaměstnavatelů na příspěvcích do důchodového pojištění bez podílu zaměstnanců. Tento argument se týká slučitelnosti opatření s vnitřním trhem, ale pro úplnost je třeba na tomto místě zaprvé poznamenat, že zaměstnavatel je povinen odvádět na sociální zabezpečení podíl zaměstnance na celkovém příspěvku, který je nutné za tohoto zaměstnance zaplatit z jeho hrubého platu. Zadruhé - a to je podstatnější - je v případě, kdy členský stát sníží zaměstnancům určitého podniku zátěž, kterou by jinak museli nést sami, příslušný zaměstnavatel zvýhodněn, jelikož se tímto opatřením snižuje rozdíl mezi hrubým a čistým platem. Zaměstnavatelé tak mohou zaměstnávat, případně udržet zaměstnance za nižší hrubé platy. Zvýhodnění v souvislosti s podílem zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení proto zároveň představuje i zvýhodnění pro zaměstnavatele.
(269)
Německo dále argumentovalo, že pro Deutsche Post vyplývá finanční výhoda z vyrovnávacích plateb za její - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - náklady na sociální zabezpečení pouze v případě, pokud by tyto vyrovnávací platby pro Deutsche Post převyšovaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post musela za své úředníky v cenově regulovaném i neregulovaném odvětví nést. Komise připomíná, že skutečnost, že opatření má podobu vyrovnávací platby, předem nevylučuje, že toto opatření představuje státní podporu, a odkazuje na 260. bod odůvodnění.
(270)
Německo trvá na svém stanovisku, že subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků byl vždy spolkový stát. Jelikož penzijní reforma z roku 1995 na závazku spolkového státu vůči úředníkům nic nezměnila, nevzniká Deutsche Post dotováním penzí žádná finanční výhoda.
(271)
Není pochyb o tom, že před rokem 1995 i po něm ručil za financování nároků na penze úředníků v konečném důsledku spolkový stát, ačkoliv Komise by chtěla poznamenat, že podle § 3 PostVwG 1953 a § 2 PostVerfG 1989 ručí za závazky „zvláštního majetku“ jednoznačně pouze „zvláštní majetek“. Platby penzí však byly do roku 1995 podle platných poštovních i obecných právních předpisů zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost. Tyto platby musely být hrazeny v plné výši z dosažených výnosů „zvláštního majetku“. Pro posouzení opatření z hlediska státní podpory není rozhodující, kdo v konečném důsledku ručí za financování nároků na penze úředníků. Rozhodujícím faktorem je, kdo je musel podle platné právní úpravy financovat za běžných okolností. Podle PostVwG 1953, HGrG a PostVerfG 1989 jednoznačně náleží tato povinnost v plném rozsahu Deutsche Post.
(272)
Náklady na penze mimo to představují pro každý podnik bez ohledu na to, zda je veřejný nebo soukromý či zda má či nemá právní subjektivitu, běžné provozní náklady. Jak mezi členskými státy, tak uvnitř členských států se rozvinula široká řada mechanismů financování penzí. Uplatňují se různé systémy, často podle okamžiku nástupu do zaměstnání. Deutsche Post tak musí za své zaměstnance, včetně svých úředníků, nést náklady na penze stejným způsobem jako jiné podniky. Rozdíl ve způsobu financování penzí úředníků a důchodů soukromých zaměstnanců nemá na povinnost Deutsche Post započítávat financování penzí do svých běžných provozních nákladů vliv. Přijetí argumentace Německa by znamenalo, že stát může veřejným podnikům snížit náklady, jež souvisejí s jejich běžným provozem.
(273)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji na financování nároků na penze svých úředníků, opomíjí skutečnost, že posouzení existence finanční výhody je na hospodářské výkonnosti podniku nezávislé.
(274)
Jelikož penzijní reforma z roku 1995 částečně Deutsche Post zbavila povinnosti financovat nároky na penze svých úředníků, vyplynula pro Deutsche Post finanční výhoda.
VII.1.2 Narušení hospodářské soutěže a vliv na obchod
(275)
Podpora poskytnutá členským státem ovlivňuje obchod uvnitř Unie, pokud v rámci tohoto obchodu posiluje postavení určitého podniku proti jeho konkurentům. K tomu, aby určité opatření narušovalo hospodářskou soutěž a ovlivňovalo obchod mezi členskými státy, postačuje podle ustálené judikatury (75) pouze skutečnost, že příjemce podpory soutěží s ostatními podniky na trhu otevřeném hospodářské soutěži.
(276)
V Německu byly trhy v případě balíkových zásilek, novin a časopisů vždy otevřeny hospodářské soutěži. Na těchto trzích společnost POSTDIENST vždy soutěžila s jinými podniky, a to i z jiných členských států (jako např. UPS, FedEx, TNT Express, GLS či DPD). Od roku 1998 do roku 2007 DPAG postupně přicházela o exkluzivní licenci na listovní zásilky. Po otevření trhu hospodářské soutěži na něj vstoupily nové podniky. Proto podpora ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušovat hospodářskou soutěž.
(277)
V tomto ohledu Komise rovněž poznamenává, že Deutsche Post a její holdingová společnost DPWN začaly v roce 1997 přebírat balíkové služby na evropských a mezinárodních trzích: již v roce 1999 měla DPWN na evropských trzích v oblasti balíkových a expresních kurýrních služeb vedoucí postavení s ročními výnosy ve výši cca 4,6 mld. EUR. Převzetím DHL v roce 1998 rozšířila DPWN svou působnost na Asii a Severní Ameriku. Po dalších převzetích v oblasti logistiky (např. společnosti Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) se DPWN stala jedním největších poskytovatelů služeb letecké a námořní nákladní dopravy a globálních logistických služeb. Kromě toho začala DPWN působit i na poštovních trzích mimo Německo (např. převzetí podniku Unipost ve Španělsku a podniku Williams Lee ve Spojeném království). V letech 1998 až 2007 DPWN získala podniky v celkové hodnotě přibližně 21 mld. EUR (76).
(278)
Komise proto dochází k závěru, že dotování penzí představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(279)
Podle názoru Německa má být dotování penzí, pokud se má vůbec v jeho případě jednat o podporu, považováno za existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999. Německo tvrdí, že od vstupu příslušného ustanovení v německé ústavě v roce 1953 v platnost je stát konečným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo nadále zastává stanovisko, že zřízení penzijního fondu na této povinnosti nic nezměnilo.
(280)
Podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 zahrnuje pojem existující podpory všechny podpory existující v příslušných členských státech před vstupem Smlouvy v platnost, to znamená režimy podpor a jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost a zůstávají použitelné i po něm.
(281)
Podle platných poštovních i obecných právních předpisů byly platby penzí do roku 1995 zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost a musely být v plné výši hrazeny z dosažených výnosů „zvláštního majetku“ (pro podrobné posouzení těchto předpisů viz body odůvodnění 262 a 263). Před druhou poštovní reformou v roce 1995 proto byla Deutsche Post povinna financovat výdaje na penze svých úředníků z vlastních zdrojů, a nedostávala žádnou podporu, která by byla určena na snížení penzijních nákladů Deutsche Post.
(282)
Založení DPAG a zřízení poštovního penzijního fondu v roce 1995 znamenalo zcela novou úpravu financování penzí úředníků. Po této druhé poštovní reformě v roce 1995 převzala Deutsche Post základní platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994, částečně však byla zbavena nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 a 2 PostPersRG 1994 již Deutsche Post nebyla povinna financovat náklady na penze prostřednictvím paušálních plateb (období 1995-1999) či stanovených příspěvků (od roku 2000). Zbývající deficit byl od té doby kryt dotováním penzí.
(283)
Proto se u dotování penzí jedná o novou podporu, jelikož bylo zavedeno v roce 1995.
(284)
Pokud jde o odkaz Německa na prohlášení Komise ve věci T-266/02, poukazuje Komise nejdříve na to, že Tribunál v bodě 54 rozsudku představuje stanovisko Německa (a nikoliv, jak uvádí Německo, stanovisko Komise). Z bodu 54 rozsudku vyplývá, že v záporném rozhodnutí z roku 2002 nebylo i podle názoru Německa dotování penzí posuzováno. V bodě 61 rozsudku je uvedeno stanovisko Komise:
„Komise zaprvé namítá, že … v rámci napadeného rozhodnutí měla za to, že byly relevantní pouze platby provedené DB-Telekom.“
(285)
Rozsudek tedy nepodporuje stanovisko Německa, že prohlášením zmocněnce Komise bylo dotování penzí implicitně povoleno. V každém případě je zjevné, že takové prohlášení by nemohlo mít tento účinek.
(286)
Nadto Tribunál ve věci T-421/07 (77) rozhodl, že předmětem rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení z roku 1999 bylo i dotování penzí a že řízení ohledně tohoto opatření nebylo záporným rozhodnutím z roku 2002 ukončeno.
(287)
Jelikož Komise nikdy nepřijala žádné rozhodnutí, podle něhož by dotování penzí nepředstavovalo podporu nebo by představovalo podporu slučitelnou s vnitřním trhem, dochází Komise k závěru, že dotování penzí představuje nové opatření podpory.
VII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(288)
Výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU a v čl. 107 odst. 3 písm. a) a b) SFEU jednoznačně nelze použít.
(289)
Komise vzala v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 do úvahy možnost, že dotování penzí jakožto vyrovnávací platba za poskytování veřejných služeb podle čl. 106 odst. 2 SFEU by mohlo být alespoň částečně slučitelné s vnitřním trhem. Ve své odpovědi na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Německo zdůraznilo, že dotování penzí by v případě, že představuje podporu, mělo být posuzováno nikoliv na základě čl. 106 odst. 2 SFEU, nýbrž na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 Komise dále popsala metodu pro posouzení slučitelnosti dotování penzí na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, k čemuž Německo sdělilo své připomínky.
(290)
Podle judikatury Soudního dvora (78) je na členském státu, aby uvedl možné důvody pro slučitelnost s vnitřním trhem a prokázal, že předpoklady pro tuto slučitelnost jsou splněny. Z uvedeného rozsudku zejména vyplývá, že Komise v této věci není povinna slučitelnost dotování penzí s vnitřním trhem na základě čl. 106 odst. 2 SFEU posuzovat, pokud členský stát a příjemce dotací případné posouzení slučitelnosti na uvedeném základě výslovně odmítnou.
(291)
Komise proto posoudí, zda se v případě dotování penzí jedná o podporu slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU mohou být za slučitelné s vnitřním trhem prohlášeny podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(292)
Podle judikatury může Komise státní podpory prohlásit za slučitelné s vnitřním trhem, pokud přispívají k dosažení cíle společného zájmu (79), jsou pro dosažení tohoto cíle nezbytné (80) a pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem (přiměřenost).
VII.3.1 Otevření trhu v poštovním odvětví jako cíl společného zájmu
(293)
Poštovní služby přispívají k sociální, hospodářské a územní soudržnosti v Unii. Otevření poštovních služeb hospodářské soutěži, jež na úrovni EU započalo v roce 1998, vedlo ke zvýšení kvality a účinnosti a k lepší orientaci na uživatele (81). Otevření trhu umožnilo vytvoření vnitřního trhu poštovních služeb. Přispívá tak k cíli vytváření vnitřního trhu stanovenému v čl. 3 odst. 3 Smlouvy o EU.
(294)
Poté, co se v roce 1995 Deutsche Post přeměnila na akciovou společnost, nezaměstnala žádné další úředníky. Závazky v oblasti sociálních dávek pro úředníky tak mají svůj původ v době před otevřením poštovního trhu hospodářské soutěži. Jsou srovnatelné s tzv. „uvízlými náklady“ vyplývajícími ze závazků, jež byly přijaty před počátkem otevírání trhu a kterým již v konkurenčním tržním prostředí nelze za stejných podmínek dostát, jelikož zavedený provozovatel již není s to přenést příslušné náklady na uživatele. Pokud by Deutsche Post nebyla bývala alespoň částečně této „zděděné“ zátěže zbavena, bývala musela by trh opustit.
(295)
Komise uznala, že k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie musí dojít za přijatelných hospodářských podmínek (82). Proto v řadě svých rozhodnutí povolila státní podpory, kterými členské státy zavedeným provozovatelům uleví od části zděděné zátěže v oblasti penzijních závazků (83).
VII.3.2 Nutnost a přiměřenost dotování penzí
(296)
Komise zastávala ve své rozhodovací praxi stanovisko, že snížení penzijních nákladů je třeba omezit na takovou míru, jež je nezbytná k vyrovnání sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jako náklady nese zavedený provozovatel, se sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u jeho konkurentů (84).
(297)
V nynější věci Komise uznává, že Deutsche Post by bez státního zásahu, kterým je osvobozena od části penzijních závazků vůči svým úředníkům, nebyla schopna se prosadit vůči svým konkurentům. Zátěž z minulosti spojená se sociálním zabezpečením, kterou její konkurenti nést nemusí, by ji mohla donutit opustit části trhu poštovních služeb podléhající hospodářské soutěži.
(298)
V rozhodnutí La Poste Komise poprvé posuzovala nutnost a přiměřenost opatření podpory, kterým se snižovaly náklady na penze úředníků zaměstnaných před otevřením trhu. V uvedeném rozhodnutí Komise zjišťovala, zda dotování penzí vyrovnává výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení mezi zavedeným provozovatelem a ostatními podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek (85).
(299)
V nynějším rozhodnutí bude Komise postupovat stejným způsobem. Analýza Komise bude probíhat ve třech krocích:
-
Nejdříve Komise zjistí výši příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek.
-
Následně musí zjistit výši příspěvků na sociální zabezpečení, které za své úředníky odvádí Deutsche Post.
-
Nakonec musí ověřit, zda jsou zjištěné příspěvky stejně vysoké.
VII.3.2.1 Výše příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek
(300)
Výše příspěvků na sociální zabezpečení se určí pomocí dvou faktorů: sazby příspěvků a platového základu, na který se sazba použije.
a) Výpočet referenční sazby
(301)
Soukromí konkurenti musí podíl zaměstnavatele i podíl zaměstnance financovat ze svých výnosů. Jak vyplývá z obrázku 2, pohybovala se celková sazba příspěvků od roku 1995 mezi 38 % a 42 % hrubého platu soukromého zaměstnance (hrubý plat = čistý plat + podíl zaměstnance). Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení se v obou případech pohyboval mezi 19 % a 21 % hrubého platu (pro podrobnější časové posloupnosti viz příloha).
(302)
Na rozdíl od podílu soukromých zaměstnanců na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnuje podíl úředníků pouze 30 % až 50 % jejich nákladů na zdravotní péči, avšak žádné další příspěvky na jejich penzijní náklady a náklady na zdravotní či dlouhodobou péči. Příspěvek Deutsche Post tak přesahuje podíl soukromého zaměstnavatele a zahrnuje celkové penzijní náklady i zbývající náklady na zdravotní a dlouhodobou péči.
(303)
Při stanovování příslušné referenční sazby pro Deutsche Post je třeba přihlédnout k tomu, že příspěvek úředníků je nižší než příspěvek soukromých zaměstnanců.
(304)
Pokud jde o příspěvek úředníků na jejich náklady na zdravotní a dlouhodobou péči, jenž dosahuje 30 % až 50 %, lze předpokládat, že svými hospodářskými dopady vesměs odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zákonné zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (jenž např. v roce 2006 činil 8,50 % hrubého platu soukromých zaměstnanců).
(305)
Jelikož úředníci neplatí žádné příspěvky na zákonné důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, musí Deutsche Post převzít příslušnou částku, aby skutečně odváděla příspěvky na sociální zabezpečení ve výši odpovídající příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež musí soukromý podnik financovat ze svých výnosů.
(306)
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post (dále jen „referenční sazba“) musí proto - tak, jak je znázorněno v tabulce - zahrnovat celkové sazby příspěvků (= podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, jakož i podíl zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
Obrázek 7
Stanovení referenční sazby příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post
(307)
Jak vyplývá z obrázku 8, pohybovala se referenční sazba v letech 2003-2010 mezi 30 % a 34,1 % hrubého platu soukromých zaměstnanců (86).
(308)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele. Jak ale ukazuje následující zjednodušený příklad (založený na sazbách příspěvků v roce 2006), vyplývala by pro Deutsche Post v porovnání se soukromými konkurenty výrazná výhoda, pokud by referenční sazba odpovídala pouze podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení:
1)
Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí úředníkovi, příp. soukromému zaměstnanci stejný čistý plat ve výši 79,5 EUR.
2)
Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení činí v obou případech 20,5 % hrubého platu soukromého zaměstnance. Sečtou-li se čistý plat 79,5 EUR a podíl zaměstnance 20,5 EUR, činí výsledný hrubý plat 100 EUR. Celkově tak příspěvky na sociální zabezpečení dosahují 41 EUR (= 41 % hrubého platu soukromého zaměstnance).
3)
Německo zastává názor, že Deutsche Post by měla platit pouze podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, který doplňuje příspěvek úředníka na náklady na zdravotní péči (jež jsou jako příspěvek soukromého zaměstnance na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče stanoveny na 7,5 EUR).
4)
Německo počítá podíl zaměstnavatele na základě příslušného platu úředníka, který činí 87 EUR (součet čistého platu 79,5 EUR a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči 7,5 EUR). Náklady na sociální zabezpečení tak jsou součtem 17,8 EUR (podíl zaměstnavatele 20,5 % z příslušného platu úředníka 87 EUR) a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči ve výši 7,5 EUR.
5)
Podle propočtů Německa by náklady na sociální zabezpečení úředníků činily pouze 25,3 EUR oproti 41 EUR v případě soukromých zaměstnanců.
(309)
Třebaže Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí tentýž čistý plat, musela by Deutsche Post nést náklady na sociální zabezpečení dosahující pouze 62 % příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení u soukromých zaměstnanců, pokud je podíl zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnut v referenční hodnotě.
(310)
Dále je třeba konstatovat, že podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení (od roku 1995 mezi 19 % a 21 %) byl rovněž značně nižší než sazba příspěvků 33 % z příslušných platů úředníků, jež je v poštovním zákoně z roku 1995 stanovena jako referenční hodnota pro příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu. Německý zákonodárce tedy nezamýšlel, že by Deutsche Post měla financovat pouze podíl zaměstnavatele, nýbrž ukládal Deutsche Post podstatně vyšší příspěvek na pokrytí nákladů na penze úředníků i převzetí zbývajících nákladů na sociální zabezpečení (např. příspěvku na náklady na zdravotní péči úředníků).
(311)
Proto Komise odmítá použití podílu zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení jako referenční sazby, jelikož úředníci - na rozdíl od soukromých zaměstnanců - nepřispívají povinně na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky v každém případě zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že Deutsche Post i soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
b) Výpočet platového základu
(312)
Jelikož by se výše příspěvků na sociální zabezpečení, jež za své úředníky platí Deutsche Post, měla rovnat výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež odvádějí soukromí konkurenti, je důležité, aby pro Deutsche Post platila nejen stejně vysoká sazba příspěvků, ale také aby tato sazba byla použita na odpovídající platový základ. Jak bylo znázorněno na výše uvedeném příkladu, vede výpočet podílu zaměstnavatele ve výši 20,5 % na základě příslušných platů úředníků k příspěvku činícímu 17,8 EUR, zatímco soukromý konkurent musí odvádět 20,5 EUR (20,5 % na základě hrubého platu ve výši 100 EUR).
(313)
Proto je třeba stanovit hrubý plat úředníků, který bude představovat ekvivalent platového základu pro hrubý plat soukromých zaměstnanců. Předpokládá se, že příspěvek úředníků na náklady na zdravotní péči odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Zbývající rozdíl mezi hrubým platem a skutečným platem tak představuje podíl zaměstnance na příspěvcích na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Pomocí následující rovnice se provede přepočet skutečného platu na hrubý plat, jenž odpovídá hrubému platu soukromých zaměstnanců.
Tabulka 6
Výpočet hrubého platu úředníků (na základě sazeb příspěvků v roce 2006)
Hrubý plat úředníků =
(314)
Vezmou-li se v potaz například sazby příspěvků v roce 2006, je hrubý plat úředníků o 15 % vyšší než jejich skutečný plat. Tento procentní podíl tak vyčísluje chybu, ke které by došlo, pokud by se jako základ pro výpočet příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení oproti zákonným příspěvkům soukromých konkurentů použil skutečný plat namísto platu hrubého. Je to znázorněno ve výše uvedeném 308. bodě odůvodnění, jelikož podíl zaměstnavatele ve výši 20,5 EUR, jenž se správně odvíjí od hrubého platu, převyšuje o 15 % podíl zaměstnavatele ve výši 17,8 EUR v případě, kdy by se nesprávně jako základ použil skutečný plat.
(315)
Komise má proto za to, že referenční sazba pro příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení musí být založena na příspěvku zaměstnavatele a příspěvku zaměstnance na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti a na příspěvku zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Referenční sazba musí být použita na hrubý plat úředníků (jak je stanoveno v tabulce 6).
VII.3.2.2 Příspěvky na sociální zabezpečení, které za své zaměstnance odvádí Deutsche Post
(316)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 odvádí Deutsche Post od roku 2000 sazbu ve výši 33 %. Tato sazba se použije na skutečný plat úředníků.
(317)
Při přezkumu nutnosti a přiměřenosti podpory je však třeba zohlednit skutečnost, že Deutsche Post nemusí z ekonomického hlediska odvádět do penzijního fondu celou částku ve výši 2,045 mld. EUR, tj. 33 % skutečných platů. V této souvislosti je třeba podle Komise rozlišovat mezi obdobím 1995-2002 a obdobím od roku 2003 po současnost.
a) Příspěvek Deutsche Post v období 1995-2002
(318)
Německo tvrdí, že zejména s ohledem na roční paušální platby v celkové výši 2,045 mld. EUR odváděné v období 1995-1999 do penzijního fondu byly příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení vyšší než příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které museli platit konkurenti. Proto Deutsche Post v období do roku 1999, ale i během celého zkoumaného období odváděla přinejmenším stejně vysoké, ne-li vyšší příspěvky než soukromé podniky. Nelze tedy zjistit, že Deutsche Post byla díky dotování penzí ve výhodnější pozici než její konkurenti. Komise musí tuto argumentaci odmítnout, jelikož se v ní nepřihlíží k příslušným regulačním ustanovením německých orgánů týkajícím se pokrytí nákladů na cenově neregulované služby.
(319)
Komise v nynějším rozhodnutí shledává, že Deutsche Post byla na cenově neregulovaných trzích ve výhodnějším postavení než její konkurenti, jelikož část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení úředníků zaměstnaných v uvedených službách nenesly tyto služby samy. Místo toho byla tato část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení přidána k cenově regulovaným službám, jejichž výnosy byly udržovány na dostatečně vysoké úrovni, aby z nich mohly být financovány i náklady dodatečně připočtené k nákladům vzniklým za samotné cenově regulované služby.
(320)
Z interního účetnictví Deutsche Post po roce 1995 vyplývá, že Deutsche Post cenově neregulovaným službám přidělovala pouze příspěvky na sociální zabezpečení ve výši založené na sazbě příspěvků REK. REK 2002 i navazující REK tuto praxi potvrzují. Cenově neregulované služby byly proto zvýhodněny jak před rokem 1999, tak i po něm, jelikož byly jednoznačně osvobozeny od vzniklých nákladů.
(321)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post vzniklo na cenově regulovaných trzích komparativní znevýhodnění, jelikož musela v období 1995-1999 prostřednictvím odváděných paušálních plateb financovat vyšší náklady na sociální zabezpečení, není podpořeno fakty. Zaprvé měla Deutsche Post stále na většinu svých regulovaných služeb exkluzivní licenci. Zadruhé byly, a to je ještě důležitější, poplatky za služby podléhající exkluzivní licenci dostatečně vysoké, takže bylo možné přenést tyto náklady na uživatele závislé na těchto službách.
(322)
V období do roku 1995 vycházela regulace poplatků z nařízení o poštovní službě (Postdienstverordnung) (87) ze dne 24. června 1991, podle něhož musely být poplatky za monopol vyvážené. Ve správní praxi v tom byly zahrnuty i náklady na penze. V období 1995-1997 vycházela regulace poplatků ze zákona o regulaci telekomunikací a poštovních služeb (Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens) ze dne 14. září 1994 (BGBl. I s. 2325, 2371). Podle § 4 ve spojení s § 2 a § 7 uvedeného zákona směly být z výnosů z cenově regulované oblasti pokryty nejen náklady vzniklé v rámci cenově regulovaných služeb včetně příspěvků do penzijního fondu, ale i financovány náklady cenově neregulovaných služeb.
(323)
Jak vyplývá z ročních závěrek Deutsche Post, zůstaly regulované poplatky při penzijní reformě z roku 1995 na stejné úrovni, jaká platila v době, kdy Deutsche Post ještě musela nést celkové náklady na penze. Zatímco později byly náklady na penze buď omezeny na výši paušální částky (v období 1995-1999), nebo (od roku 2000) stanoveny na 33 % celkového, rok od roku klesajícího objemu platů úředníků, nebyly regulované poplatky odpovídajícím způsobem sníženy tak, aby nadále pokrývaly pouze příspěvky na sociální zabezpečení, jež odpovídaly příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které platili konkurenti. Jelikož příspěvky do penzijního fondu stanovené do roku 1999 (2,045 mld. EUR ročně) zůstaly přibližně na úrovni nákladů na penze v roce 1994, hospodářská situace se pro Deutsche Post s ohledem na pokrytí penzijních nákladů z cenově regulovaných služeb nezměnila. Výše výnosů Deutsche Post i její příspěvek do penzijního fondu zůstaly v rovnováze.
(324)
PostG 1997 jasně stanoví, že regulované poplatky mají pokrývat nejen náklady na efektivní poskytování služeb, nýbrž také zátěž vyplývající např. z nákladů na sociální zabezpečení úředníků. V PostG 1997 je proto výslovně uznáno, že výnosy z cenově regulované oblasti mají být stanoveny tak, aby bylo zajištěno pokrytí veškerých paušálních plateb. Jelikož podle německého zákonodárce zřejmě tehdejší výše regulovaných poplatků požadavky PostG 1997 splňovala, rozhodl, že ceny zůstanou do roku 1999 na úrovni z roku 1997. Tehdejší ministr hospodářství a technologií následně dne 27. března 2000 rozhodl, že poplatky schválené dne 1. září 1997 zůstanou v platnosti do 31. prosince 2002.
(325)
Regulované poplatky tak byly ponechány na historicky vysoké úrovni, a nebyly tedy sníženy na úroveň, při níž by Deutsche Post vzniklo komparativní znevýhodnění.
(326)
Od roku 2000 se Deutsche Post nacházela ve srovnání se svými konkurenty v ještě výhodnějším postavení, jelikož stanovené příspěvky do penzijního fondu byly sníženy na 33 % skutečných platů úředníků. Z této výše vyplývá v absolutním vyjádření snížení nákladů z 2,045 mld. EUR na 735 mil. EUR (a na částku ještě nižší v následujících letech, kdy počet úředníků klesal a kdy byl tento vývoj jen částečně vyrovnáván nárůstem platů). Jelikož byly regulované poplatky ponechány na historicky vysoké úrovni, mohla Deutsche Post od roku 2000 v rámci svých cenově regulovaných služeb dosáhnout značných zisků.
(327)
Při přezkumu rentability Deutsche Post v oblasti cenově regulovaných služeb za celé období 1995-2002 dochází posudek WIK k závěru, že Deutsche Post např. do roku 1999 i přes paušální platby do penzijního fondu nevznikly z poskytování cenově regulovaných služeb žádné ztráty. Od roku 2000 vykazuje posudek WIK dokonce výrazně pozitivní výsledky.
(328)
Proto musí Komise odmítnout tvrzení Německa, že Deutsche Post byla s ohledem na pokrytí příspěvků na sociální zabezpečení v rámci cenově regulovaných služeb oproti svým konkurentům znevýhodněna a že dotování penzí před rokem 2002 bylo nutné a přiměřené.
(329)
Bez ohledu na výše uvedené musí Komise připustit, že nemá v tomto případě k dispozici dostačující důkazní materiál k určení přesné výše příspěvků na sociální zabezpečení, které Deutsche Post v letech 1995-2002 odvedla. Komise má za to, že takové vyčíslení nemůže být založeno na dodatečném zjištění toho, že určitý podíl nákladů na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb byl přesunut, aby byl financován z výnosů z cenově regulované oblasti, a že Deutsche Post nebyla celkově v rámci právní úpravy o penzijním fondu znevýhodněna, jelikož výnosy z cenově regulované oblasti byly ve skutečnosti dostatečně vysoké na to, aby pokryly její příspěvky do penzijního fondu včetně přesunuté zátěže. Stejně omezená je i možnost stanovení metody, podle níž by členský stát mohl vypočítat výši příspěvků za toto období. Po posouzení právního základu, který platil pro regulované poplatky v období 1995-2002, Komise konstatuje, že z právních předpisů nelze s jistotou odvodit, jak příslušné orgány předem rozhodovaly o složení regulovaných poplatků. Zejména nelze v tomto případě s jistotou prokázat, že příslušné orgány v okamžiku stanovení regulovaných poplatků ve výši, jež přesunuté náklady fakticky v konečném důsledku pokrývala, vyčlenily ve svých rozhodnutích určitý podíl regulovaných poplatků jednoznačně na pokrytí částky uplatňované zátěže z cenově neregulovaných služeb.
(330)
Na rozdíl od rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011, v nichž poštovní regulační orgán tuto zátěž výslovně potvrdil a povolil, by mohlo být toto dřívější faktické pokrytí odvíjet od úvah orgánů příslušných pro stanovení poplatků v souvislosti s vývojem složek nákladů nebo jiných podnikových proměnných. Toto dřívější faktické pokrytí proto v tomto případě nepostačuje k tomu, aby bylo možné přesně a s jistotou určit, do jaké míry příslušné orgány regulované poplatky zvýšily, aby zohlednily uplatňovanou zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb.
(331)
V případě období od 1. ledna 2003 lze z rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011 jasně vyvodit, jak poštovní regulační orgán stanovoval složení regulovaných poplatků. Regulované poplatky byly jednoznačně stanoveny na vyšší úrovni, aby bylo možné zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb pokrýt z výnosů z cenově regulované oblasti.
b) Příspěvek Deutsche Post od roku 2003
(332)
Podle PostG 1997 může Deutsche Post od regulačního orgánu požadovat, aby při stanovování přípustné výše výnosů z exkluzivní licence a z cenově neregulovaných služeb započítal do nákladů, jež mají být přeneseny na uživatele, kromě jiného i „ve srovnání s konkurencí neobvyklou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením“, jakož i náklady na účinné poskytování univerzální služby. Poštovní regulační orgán tuto metodu poprvé použil v rozhodnutí o cenových limitech v roce 2002. Poštovní regulační orgán povolil zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, jež nebyly ve srovnání s konkurencí obvyklé, i v rozhodnutích o cenových limitech z roku 2007 a 2011. Okolnost, že cenové kontrole ex ante podléhá pouze část regulovaných služeb, na posouzení Komise nic nemění. Na základě svého dominantního postavení byla Deutsche Post nadále oprávněna k přenesení veškeré zátěže. V tomto ohledu na věci nic nemění, zda regulační orgán vykonává svou kontrolu ex ante nebo ex post.
(333)
Poštovní regulační orgán žádosti Deutsche Post, aby zátěž # 2 (vzniklé náklady na sociální zabezpečení nad rámec sazby příspěvků REK) byla refinancována z výnosů z cenově regulovaných služeb, vždy vyhověl. Tak byly při zjišťování nákladů na sociální zabezpečení, neobvyklých ve srovnání s konkurencí, (zátěž # 2) za rok 2001 porovnány vzniklé příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení jejích úředníků činící [40 % až 45 %] skutečných platů (88) s referenční hodnotou REK. Tato referenční hodnota se skládá z podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, úrazové pojištění a penzijní připojištění, jež dohromady tvoří [20 % až 25 %] skutečných platů.
(334)
Tento rozdíl mezi oběma sazbami ve výši [15 % až 20 %] skutečného platu úředníka byl zahrnut do zátěže # 2 a byl financován z výnosů z cenově regulovaných služeb (srov. tabulka 2).
(335)
Z ekonomického hlediska proto sazba příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení nečiní 33 % skutečných platů, nýbrž pouze [20 % až 25 %]. Od roku 2003 je zbývající část přenesena na závislé spotřebitele, kteří musí platit poplatky pokrývající náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení u služeb, na něž měla Deutsche Post do roku 2007 exkluzivní licenci, případně u univerzálních služeb, ve kterých měla Deutsche Post dominantní postavení.
(336)
Při porovnávání sazby příspěvků použité na skutečné platy s výší příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádí konkurent, musí být skutečný plat přepočítán na hrubý plat úředníka.
(337)
Skutečný plat činí [85 % až 90 %] hrubého platu úředníků (89). Na tomto základě odpovídá [20 % až 25 %] skutečného platu [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu.
(338)
V důsledku omezení příspěvku deutsche Post do penzijního fondu na 33 % a povolení zátěže # 2 poštovním regulačním orgánem platí Deutsche post příspěvky na sociální zabezpečení ve výši [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu úředníků.
VII.3.2.3 Srovnání
a) Období 1995-2002
(339)
Výnosy z poplatků, které Deutsche Post uplatňovala ve vyhrazeném odvětví, výrazně snížily v letech 1995-2002 skutečnou ekonomickou zátěž jejího příspěvku na pokrytí jejích nákladů na sociální zabezpečení. Při absenci výslovně vykazovaného prvku poplatků však může Komise pouze konstatovat, že výše příspěvku Deutsche Post zůstala nižší než referenční sazba. Komise není s to vypočítat přesný rozdíl mezi oběma úrovněmi ani určit metodu, podle níž by tento výpočet mohl provést členský stát.
b) Období od roku 2003
(340)
Pokud jde o srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou, je třeba poznamenat, že sazba příspěvků REK vychází ze skutečných platů úředníků, jež v porovnání s hrubou mzdou soukromých zaměstnanců představují příliš nízký platový základ. Sazba příspěvků REK musí být proto nově vypočítána jako procentní podíl hrubých platů úředníků.
(341)
Ze srovnání pro rok 2006 vyplývá, že - oproti referenční sazbě ve výši 33,5 % - příspěvky na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb ve skutečnosti činily [17,5 až 22,5] % hrubých platů úředníků (příp. [20 až 25] % skutečných platů úředníků). Pokud jde o sazby příspěvků na sociální zabezpečení, profitovala tedy Deutsche Post v roce 2006 z komparativní výhody ve výši [10 až 15]% hrubých platů úředníků.
Tabulka 7
Srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post v roce 2006
Sazba příspěvků na sociální zabezpečení
Sazba příspěvků REK
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post
jako procentuální podíl z
hrubého platu soukromých zaměstnanců
hrubého platu úředníků
hrubého platu úředníků
Podíl zaměstnavatele
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Podíl zaměstnance
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
9,75 %
Penzijní připojištění
[0 % až 5 %]
Úrazové pojištění
[0 % až 5 %]
Sazba příspěvku
[17,5 % až 22,5 %]
33,50 %
(342)
Podle tabulky 7 činí referenční sazba pro Deutsche Post 33,5 % hrubého platu úředníků a je o [10-15] procentních bodů vyšší než úroveň, kterou Deutsche Post skutečně hradila.
(343)
Rozdíl o [10 až 15] procentních bodů za rok 2006 je vyšší než nominální [8-13]% rozdíl mezi referenční sazbou ve výši 33,5 % a sazbou příspěvků REK, která činí [20-25] %. Rozdíl zahrnuje příplatek odpovídající [2-3] procentním bodům, který zohledňuje skutečnost, že nominální sazba příspěvků REK ve výši [20-25] % je nesprávně založena na skutečném platu úředníků a nikoliv na hrubém platu úředníků, který je rovnocenný hrubému platu soukromých zaměstnanců.
VII.3.2.4 Předběžný závěr týkající se nutnosti a přiměřenosti
(344)
Dotování penzí, které kryje potřebu financování penzijního fondu nad rámec příspěvku na sociální zabezpečení ve výši 33 % skutečného platu úředníků Deutsche Post, není nutné ani přiměřené z těchto důvodů:
1)
V období 1995-2002 vznikly Deutsche Post skutečné náklady, které byly nižší než referenční hodnota; přesný rozdíl však nelze stanovit.
2)
Deutsche Post od roku 2003 hradila náklady v průměrné výši [17,5-22,5] % hrubého platu svých úředníků, zatímco průměrná referenční sazba činí 32 % hrubého platu úředníků; zbývající náklady hradili uživatelé, neboť výnosy povolené podle regulace cenových stropů zahrnují zátěž vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které pokrývají zbývajících [10-15] % hrubého platu úředníků.
(345)
Pro rozdíl v sazbách od roku 2003 je dvojí vysvětlení:
1)
Výše zákonného pojistného na sociální zabezpečení, kterou hradí podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek, činí 41 % hrubého platu. Pro účely srovnání s příspěvky, které Deutsche Post platí na sociální zabezpečení svých úředníků, je nutné provést opravu, která přihlíží k tomu, že úředníci platí 30 % až 50 % svých nákladů na zdravotní a dlouhodobou péči sami. Tato část, kterou hradí úředníci, je rovnocenná podílu zaměstnanců na nákladech na zdravotní a dlouhodobou péči odpovídajícímu 7,5 % hrubých platů.
2)
Příspěvek Deutsche Post se určuje na základě skutečných platů a nikoliv hrubých platů úředníků. Referenční hodnota úředníků Deutsche Post tedy činí 33,5 % hrubého platu. Vyplývající snížení, které tuto hodnotu přesahuje, není v zásadě ani nutné, ani přiměřené.
(346)
U období 1995-2002 není možné stanovit přesně poměr snížení, které přesahuje výši, již lze přijmout jako nutnou a přiměřenou. Od roku 2003 tento poměr odpovídá [10-15] % hrubého platu.
VII.3.2.5 Vliv zvláštního konkurenčního a regulačního prostředí na kritéria nutnosti a přiměřenosti
(347)
Posouzení nutnosti a přiměřenosti dotování penzí však musí přihlížet k tomu, že se jedná o zvláště konkurenční a regulační prostředí.
(348)
Jak je vysvětleno v oddíle II.2.1, disponovala Deutsche Post ke dni 31. prosince 2007 exkluzivní licencí na doručování určitých listovních zásilek. Podle § 52 PostG 1997 byla až do tohoto data pověřena povinností univerzální služby podle kapitoly 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES (90) a § 11 PostG 1997. Od 1. ledna 2008 poskytuje Deutsche Post univerzální služby dobrovolně.
(349)
Dokud Deutsche Post disponovala exkluzivní licencí na určité poštovní zásilky, nemohli její konkurenti na této části poštovního trhu nabízet své služby. Skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil Deutsche Post v plném rozsahu a částkou překračující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů refinancovat tu část nákladů na sociální zabezpečení úředníků, která vyplývala z poskytování služeb podle exkluzivní licence, pomocí vyšších poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit obchod v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem.
(350)
Povinnost univerzální služby je odůvodněna tím, že by poštovní provozovatelé v prostředí konkurenčního trhu určité služby ve venkovských nebo vzdálených oblastech buď vůbec neposkytovali, nebo by je poskytovali za nadměrné ceny. Proto musí členské státy podle článku 4 směrnice 97/67/ES zajistit, aby uživatelé mohli využívat práva na všeobecnou službu zahrnující trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě na celém území za dostupné ceny pro všechny uživatele.
(351)
V tomto ohledu ukládají německé právní předpisy ukládají zvláštní povinnost všem poštovním provozovatelům, kteří mají dominantní postavení na trhu, pro nějž platí povinnost univerzální služby. Podle § 2 PDLV (91) musí tito poskytovatelé zajišťovat služby na daném trhu za stejných podmínek pro všechny uživatele. Dominantní postavení na trhu měla a této povinnosti dosud podléhala pouze Deutsche Post.
(352)
Od privatizace Deutsche Post neobdržela žádnou státní podporu jako náhradu za poskytování univerzálních služeb. Dostává však náhradu nákladů na poskytování univerzální služby z výnosů z cenově regulovaných služeb, pro které má dominantní postavení na trhu. Komise se domnívá, že při posuzování přiměřenosti a nutnosti dotování penzí je vhodné vzít tuto skutečnost v úvahu.
(353)
Komise proto dochází k závěru, že v těch případě nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které vyplývající z poskytování cenově regulovaných služeb, jež spadají do působnosti povinnosti univerzální služby a pro něž má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil v plném rozsahu a částkou přesahující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů financovat uvedené náklady na sociální zabezpečení pomocí poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit trh v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem. Tento závěr se opírá zvláště konkurenční a regulační prostředí, v němž se tyto služby poskytují. Na jiné oblasti proto jeho platnost nelze rozšířit.
VII.3.3 Dílčí závěr
(354)
Lze proto vyslovit závěr, že Deutsche Post počínaje rokem 2003 platila za své úředníky působící v cenově neregulovaných služeb příspěvky na sociální zabezpečení, které byly o 11-14 procentních bodů nižší, než sazba, kterou hradili její konkurenti.
Obrázek 8
Komparativní výhoda ve vztahu k sazbě příspěvků na sociální zabezpečení oproti cenově neregulovaným službám (sazby příspěvků jako procentuelní podíl na hrubých platech úředníků).
(…)
(355)
Nízké příspěvky na sociální zabezpečení nejsou ani nutné ani přiměřené pro dosažení cíle postupného otevírání trhu s poštovními službami. Deutsche Post je na dotčených trzích vystavena ostré konkurenci dalších podniků. Komise se proto domnívá, že menší objem příspěvků na sociální zabezpečení ovlivňuje trh v rozsahu, který je v rozporu s obecným zájmem. Nelze jej proto označit za slučitelný s vnitřním trhem.
(356)
S vnitřním trhem neslučitelný podíl dotování penzí pro období od 1. ledna 2003 se vypočítá jako rozdíl mezi referenční sazbou a sazbou příspěvků REK, který se vynásobí celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách podle níže uvedeného vzorce:
Tabulka 8
Vzorec k výpočtu podpory neslučitelné s vnitřním trhem za období od 1. ledna 2003
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem =
=
(referenční sazba - sazba příspěvků REK)
×
Součet hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách
(357)
Podle dostupných údajů činí komparativní výhoda za období 2003-2010 [500-1 000] milionů EUR (viz příloha). Roční částka podpory neslučitelné s vnitřním trhem se v důsledku snížení počtu úředníků v tomto období snížila z […] milionů EUR v roce 2003 na […] milionů EUR v roce 2010.
VII.3.4 Odpověď na argumenty Německa
(358)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Komise vyslovila pochybnosti ohledně nutnosti a přiměřenosti dotování penzí, jelikož příspěvky na sociální zabezpečení hrazené u cenově neregulovaných služeb byly o 11-14 % nižší než příspěvky hrazené soukromými konkurenty. Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 kvantifikovalo výslednou výhodu v rozmezí 100-200 milionů EUR za rok.
(359)
V reakci na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 vzneslo Německo dvě hlavní připomínky:
1)
Německo trvá na tom, že referenční sazba může být založena jen na podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jelikož soukromé podniky nejsou ze zákona povinny podíl zaměstnance platit. Referenční sazba by navíc měla zohledňovat skutečnost, že úroveň platů vyplácených u Deutsche Post byla vždy vyšší než „konkurenční úroveň“.
2)
Německo tvrdí, že Komise neprokázala, že jsou příjmy z cenově regulovaných univerzálních služeb jsou dostatečné k financování uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VII.3.4.1 Komise oprávněně zahrnuje příspěvek zaměstnanců do referenční sazby a nepřizpůsobuje výši platů „platům obvyklým ve srovnání s konkurencí“.
(360)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele.
(361)
Pokud jde o tento první argument, upozorňuje Komise, že úředníci nejsou oproti soukromým zaměstnanců povinni přispívat na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky nutně zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že jak Deutsche Post, tak soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
(362)
Německo dále trvá na tom, že referenční sazba není uplatňována ani na hrubé ani na skutečné platy úředníků, nýbrž pouze na „platy obvyklé ve srovnání s konkurencí“. V REK 2002, 2007 a 2011 měl podle názoru Deutsche Post „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ vycházet z platu podle tarifní smlouvy nebo z platu podle kolektivní smlouvy pro poštovní odvětví z roku 2003.
(363)
V REK 2009 je jako „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ uvedena minimální mzda z roku 2007, která je ještě nižší než plat podle tarifní smlouvy.
(364)
Německo tvrdí, že při tomto výpočtu je nutné vycházet z těchto „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, aby byly náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení na stejné úrovni, jako u jejích konkurentů.
(365)
Komise nemůže tento argument přijmout, jelikož podpora musí být omezena na minimum nezbytné k zajištění toho, aby k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie došlo za přijatelných hospodářských podmínek.
(366)
Bylo by proto nepřiměřené zvýšit podporu v takové míře, že by Deutsche Post měla od roku 1995 hradit příspěvky na sociální pojištění pouze na základě „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, které nezohledňují podmínky na trhu práce v dřívějších letech. V hospodářství je běžné, že se liší platy zaměstnanců přijatých v různou dobu zavedenými podniky resp. novými podniky vstupujícími na trh.
(367)
Ve věci podpory France Telecom (92) Komise také odmítla argument Francie, že by sazba příspěvků na sociální zabezpečení založená na platech měla přihlížet také ke skutečnosti, že úředníci dostávají vyšší platy než zaměstnanci konkurentů. Komise v této souvislosti upozornila na to, že zavedený provozovatel měl díky úředníkům v době otevření trhu dobře kvalifikované a kompetentní zaměstnance, bez nichž by si nedokázal udržet své postavení na trhu. V každém případě by bylo zcela nepřirozené podrobně rozvádět jednotlivá znevýhodnění tradičního poštovního provozovatele a nepřihlížet k jeho značným výhodám, např. pokud jde o podíl na trhu, obchodní značku a zákaznickou základnu.
(368)
Z výpočtů Deutsche Post nelze důvěryhodně vyvodit, že by bez povinnosti zaměstnávat úředníky dosáhla vypočtených úspor z hlediska nákladů na platy. Dokonce i v případě, že by se status státních úředníků v roce 1995 skutečně změnil na status soukromých zaměstnanců, není uvedeno ani kolik úředníků bylo v roce 1995 nahrazeno soukromými zaměstnanci, ani na jaké platové úrovni. Už jen vzhledem k samotnému počtu úředníků zaměstnávaných Deutsche Post (93) v roce 1995 je nepravděpodobné, že by bylo od roku 1995 právně a ekonomicky možné nahradit všechny úředníky stejně produktivními soukromými zaměstnanci s nižšími platy.
(369)
Komise proto odmítá obě námitky Německa, pokud jde o referenční sazbu a platy.
VII.3.4.2 K argumentům Německa, že výnosy z cenově regulovaných cen nestačily na pokrytí uplatňované zátěže
(370)
Německo tvrdí, že Komise posuzovala pouze výši příspěvků na sociální zabezpečení za cenově neregulované služby a nepřezkoumala, zda zisky z regulovaných univerzálních služeb stačí k pokrytí uplatňované zátěže.
(371)
Argumenty Německa jsou dvojí: Zaprvé Komise neprokázala, že německý regulační orgán skutečně schválil zátěže uplatňované Deutsche Post. Zadruhé, Německo uvádí, že přestože regulační orgán tyto zátěže schválil, zisky z cenově regulovaných univerzálních služeb nebyly dostatečné k jejich financování. Aby prokázalo, že výnosy z cenově regulovaných služeb nestačily na pokrytí uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, a že se Deutsche Post za ve srovnání s náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nedostávalo dostatečné náhrady, Německo předložilo dva odborné posudky: vypracované Prof. Weberem a firmou CTcon.
a) Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002, 2007 a 2011 jsou založena na REK předložených Deutsche Post a schvalují všechny uplatňované zátěže
(372)
Existují doklady o tom, že od rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 poštovní regulační orgán schválil zátěže Deutsche Post a náležitě regulované poplatky tak, by tyto zátěže pokrývaly. Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2007 a 2011 také potvrzují, že poštovní regulační orgán přijal požadavky Deutsche Post a povolil, aby byly uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé, hrazeny z výnosů cenově regulovaných služeb.
b) Posudek Prof. Webera nepodporuje tvrzení, že výnosy z cenově regulovaných univerzálních služeb byly nedostatečné na pokrytí zátěží uplatňovaných Deutsche Post.
(373)
Posudek Prof. Webera se zabývá obdobím 1995 až 2010 a zdůrazňuje, že Deutsche Post přijímala nejen dotace na penze, ale také využívala plného krytí zátěže #2 výnosy z cenově regulovaných služeb (podrobný popis tohoto posudku je uveden v oddílu VI.1.4.2 a)).
(374)
Pro hodnocení odborného posudku je přínosné nejprve zopakovat pravidlo pro stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997 Tento zákon vyžaduje, aby cenové limity náležitě zohledňovaly náklady na účinné poskytování poštovních služeb, zátěže plynoucí z nákladů na poskytování univerzální poštovní služby a náklady ve spojení s převzetím nákladů na důchody zaměstnanců, které vyvstaly z právního následovnictví za Deutsche Bundespost.
Tabulka 9
Stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997
Cenové limity pro regulované služby =
=
náklady na účinné poskytování regulovaných služeb + zátěže
=
celkové náklady na regulované služby + zátěže vyplývající z cenově neregulovaných služeb
(375)
Poštovní regulační orgán stanovil regulované poplatky tak, aby příjmy pokrývaly náklady na „účinné poskytování“ cenově regulovaných služeb a schválené zátěže. Jinými slovy, regulované služby zcela financují nejen celkové náklady na regulované služby - bez ohledu na to, zda jsou označeny jako „zátěže“ nebo jako „náklady na účinné poskytování služeb“ - ale také část zátěže plynoucí z cenově neregulovaných služeb. § 20 odst. 2 PostG 1997 tedy zajišťuje, aby byly schválené zátěže zcela pokryty výnosy z cenově regulovaných služeb. V rozporu s tvrzením Německa tedy také zákon vyžaduje, aby za cenově regulované služby nedocházelo k nedostatečnému vyrovnání převzetím nákladů na sociální zabezpečení zaměstnanců v cenově neregulovaných službách, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(376)
Nejprve odborný posudek definuje náklady na sociální zabezpečení úředníků, které nejsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, jako rozdíl mezi všemi náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post za své úředníky hradí (platby do penzijního fondu, náklady na zdravotní péči, úrazové pojištění a různá další pojištění), a příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče na základě minimální mzdy z roku 2007. Poté tento rozdíl dále srovnává se zátěží #2.
(377)
Posudek Prof. Webera je napadnutelný ze dvou hledisek: Zaprvé, přehnaně nadhodnocuje náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí. Zadruhé, přehlíží skutečnost, že v důsledku uvedeného nadhodnocení zahrnují náklady, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, také náklady, na které Deutsche Post obdržela státní vyrovnávací platby, které nejsou přiděleny k zátěži # 2, nýbrž k jiným položkám nákladů. Podrobně se jedná o tyto nedostatky:
(378)
Zaprvé, posudek stanoví náklady na sociální zabezpečení, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, na základě podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení. Zátěž #2 je však vypočtena na základě sazby příspěvků REK. Jelikož je sazba příspěvků REK vyšší než podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení vypočtené v posudku vyšší než zátěž #2. Posudek proto nezohledňuje ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, které poštovní regulační orgán považuje za „náklady na účinné poskytování“.
(379)
Za druhé, posudek nezohledňuje skutečnost, že zátěž #1 (náklady na mzdy obvyklé ve srovnání s konkurencí) rovněž zahrnuje část nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé (např. vzhledem k rozdílu mezi skutečnými platy a referenční hodnotou pro úroveň platů, která je „ve srovnání s konkurencí obvyklá“), a že tyto náklady jsou proto financovány pomocí zátěže #1. Další náklady na sociální zabezpečení, které odborný posudek zohledňuje, jsou pokryty samostatnými zátěžemi (např. platby na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT) jsou hrazeny pomocí zátěže #6), a jsou tudíž vyrovnány. Zatímco je uvedena celková suma skutečných nákladů na sociální zabezpečení úředníků, neuvádí se, že jsou náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí hrazeny také jinými zátěžemi než pomocí zátěže #2.
(380)
Za třetí, je třeba přihlédnout k tomu, že zátěž #2 obsahuje náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance. Příspěvky na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance byly před rokem 2003 vyšší než referenční sazba REK, jelikož byly v těchto nákladech zahrnuty také úroky ve výši zhruba […] milionů EUR na penzijní připojištění soukromých zaměstnanců. Od roku 2003 jsou tyto náklady na úroky připočítávány k finančním nákladům a náklady na sociální zabezpečení vzniklé v souvislosti se soukromými zaměstnanci jsou tedy nižší než referenční sazba REK.
(381)
Jelikož posudek zahrnuje celou zátěž #2 jako vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vzniklo pro náklady na sociální zabezpečení úředníků před rokem 2003 nadměrné snížení a po roce 2003 nedostatečné snížení. Pro výpočet přiměřeného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků ze zátěže #2, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, je třeba u zátěže #2 posuzovat státní úředníky a soukromé zaměstnance odděleně.
(382)
Nedostatečné vyrovnání, které posudek zjistil, je proto zavádějící, neboť se přehlíží skutečnost, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - jsou kryty nejen zátěží #2 a že poštovní regulační orgán považoval vyšší podíl nákladů na sociální zabezpečení za náklady na „účinné poskytování“. Náležitou opravou chyb v odborném posudku, pokud jde o vyrovnání, se zátěže a náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vyrovnávají přesně podle § 20 odst. 2 PostG 1997.
(383)
Námitku Německa, že se Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 dopustila chyby, když vypočetla komparativní výhodu pouze pro cenově neregulované služby, je nutno odmítnout, protože podle § 20 odst. 2 PostG 1997 musí poštovní regulační orgán stanovit cenový limit tak, aby příjmy z cenově regulovaných služeb pokryly náklady na jejich účinné poskytování a schválené zátěže.
c) Absence důkazu nedostatečného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, podle posudku WIK
(384)
S odkazem na REK 2009 Německo tvrdí, že Deutsche Post trpěla od roku 1990 značnými ztrátami z cenově regulovaných služeb, jelikož výnosy z jejich poskytování zcela absorbovaly náklady na cenově regulované služby a čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby (94). Německo také proto odmítá argument Komise, že by zisky z cenově regulovaných služeb byly dostatečné k financování nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, na cenově neregulované služby.
(385)
Komise se zaprvé domnívá, že z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu po roce 2003 jasně vyplývá, že vyčlenil část výnosu z cenově regulovaných služeb na vyrovnání zátěže #2. Existence příspěvku z výnosů z cenově regulovaných služeb proto jednoznačně vyplývá z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu.
(386)
Zadruhé z posudku WIK v protikladu k REK 2009 vyplývá, že cenově regulované služby od roku 2000 dosahovaly značně pozitivního rozpětí zisku ve výši přesahující [6,5-8,5] % obratu.
Obrázek 9
Výpočet ROS pro cenově regulované služby na základě posudku WIK
(…)
Poznámka:
Výpočty jsou založeny na úpravách REK 2009 provedených v posudku WIK. Dále se vychází z toho, že cenově regulované služby pokrývají všechny ztráty cenově neregulovaných univerzálních služeb. Nižší zisk za rok 2007 lze připsat především mimořádně vysokým odpisům v oblasti nemovitostí.
(387)
Vyšší zisky od roku 2000 mají přímou souvislost se snížením příspěvků na penzijní pojištění podle penzijního zákona z roku 1995: Zatímco v roce 1999 Deutsche Post provedla roční paušální platbu ve výši 2,045 miliardy EUR, činil odpovídající částka v roce 2000 pouze 735 milionů EUR (33 % skutečných platů úředníků). Jelikož poštovní regulační orgán neupravil v roce 2000 regulované poplatky směrem dolů v souladu se snížením příspěvků na penzijní pojištění, zisky Deutsche Post se výrazně zvýšily. Dosažený zisk zůstal vysoký dokonce i po přijetí rozhodnutí o cenových limitech 2002, jelikož regulované poplatky nebyly sníženy dostatečně k tomu, aby odpovídaly nákladům na poskytování cenově regulovaných služeb.
(388)
Pokud jde o kritiku Německa ohledně posudku WIK, Komise shledává, že tento posudek poskytuje přesnější popis ekonomické situace Deutsche Post obecně a zisky z cenově regulovaných služeb, udává jako REK 2009. Je tomu tak z těchto důvodů:
i) Vhodnější přidělení nákladů komerčním službám
(389)
Podle rozsudku ve věci Chronopost musí komerční služby hradit své přímé náklady samy a musí poskytovat náležitý příspěvek na režijní náklady. Přiměřené rozdělení nákladů mezi jednotlivé služby lze prokázat buď pomocí vnějších referenčních hodnot (např. tržních cen) nebo pomocí vnitřních údajů o nákladech (95).
(390)
REK 2009 jsou založeny na zásadě stanovené v § 20 odst. 2 PostG 1997, podle níž by cenově neregulovaným službám měly být přisuzovány pouze náklady na účinné poskytování služeb, zatímco všechny zátěže (např. další náklady vyplývající z převzetí nákladů na důchody zaměstnanců Postdienst a čisté náklady spojené s povinností univerzální služby) musí být financovány z příjmů z cenově regulovaných služeb. V posudku WIK se však v návaznosti na přezkum REK 2009 ve srovnání s rentabilitou soukromých konkurentů uvádí, že Deutsche Post přisuzuje cenově regulovaným službám příliš vysoký podíl zátěží a naopak komerčním službám nedostatečné náklady.
(391)
Posouzení uplatňovaných - „ve srovnání s konkurencí obvyklých“ - referenčních hodnot, které Deutsche Post používala ke stanovení jednotlivých zátěží, potvrzuje zjištění posudku WIK: Jak je uvedeno výše, je sazba příspěvků REK k výpočtu zátěže #2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) příliš nízkou referenční hodnotou ve srovnání se zákonným pojistným na sociální zabezpečení, které musí platit konkurenti ze soukromého sektoru. Navíc se například v případě zátěže vyplývající ze sítě poštovních poboček jedná o čistě hypotetickou referenční hodnotu, jelikož nelze prokázat, že by Deutsche Post od roku 1990 sama bez povinnosti univerzální služby žádné poštovní pobočky neprovozovala. Stejně tak nelze prokázat, že by Deutsche Post mohla od roku 1990 fungovat výlučně s pracovníky, jimž by musela platit pouze plat na úrovni minimální mzdy z roku 2007.
(392)
Komise proto dochází k závěru, že posudek WIK představuje vhodnější základ ke stanovení nákladů, jež lze přisoudit komerčním službám.
(393)
Ocenění nákladů musí být navíc provedeno v souladu s všeobecně přijímanými účetními zásadami podle směrnice 97/67/ES a směrnice 2006/111/ES. V ročních uzávěrkách Deutsche Post nejsou uvedeny ani zvýšené náklady na odpisy ani výše nastavené dodatečné náklady na penze. Tyto náklady jsou - a to platí pro Deutsche Post i pro její konkurenty - běžně financovány z čistého zisku společnosti. Nové ocenění nákladů směrem výše by tudíž Deutsche Post oproti jejím konkurentům zvýhodnilo.
ii) Stanovení referenčních hodnot k výpočtu přiměřeného zisku s ohledem na rizikové postavení Deutsche Post
(394)
Zisky, kterých Deutsche Post od roku 2000 dosáhla, byly výrazně nad mediánem ROS ve výši 3,48 % uvedeném v posudku WIK a spodním ROS ve výši 6,1 % uvedeném v posudku Deloitte-II. Tvrzení Německa, že Deutsche Post utrpěla tak vážné ztráty, že nebyla schopná hradit zátěže zisky z cenově regulovaných služeb, proto nelze přijmout.
(395)
Dále je třeba kriticky nahlížet na posudek Deloitte-II, který vychází z malé srovnávací skupiny sestávající především z mezinárodních expresních balíkových služeb (např. UPS, FedEx, TNT Express). Doporučení vyslovené v posudku Deloitte-II pro přiměřené ziskové rozpětí použít spodní ROS ve výši 6,1 % a medián ROS ve výši 7,4 % přehlíží skutečnost, že Deutsche Post provozuje podnikání, které je nejen výrazně méně kapitálově náročné, ale také méně rizikové:
1)
Deutsche Post sama neprovozuje expresní balíkové služby. Ty provozuje její dceřiná společnost DHL.
2)
Listovní služby, které představují 75 % výnosů Deutsche Post, vyžadují daleko menší kapitálové investice ve srovnání s provozovateli mezinárodních balíkových služeb, protože hlavními náklady na doručování zásilek jsou platy listovních doručovatelů. Provozovatelé expresních balíkových služeb musí investovat daleko více do kapitálově náročného vybavení (96).
3)
Dominantní postavení Deutsche Post na trhu s listovními zásilkami bylo vytvořeno a upevněno díky exkluzivní licenci, která jí přinesla jistou zákaznickou základnu, aniž by musela provést zásadní investice do marketingu nebo obchodní značky. Naproti tomu mezinárodní provozovatelé balíkových služeb si museli vybudovat svou pozici na každém vnitrostátním trhu od základů, přičemž na vlastní riziko a náklady vytvořili některé velice dobře známé obchodní značky (97).
4)
Tržní a nákladová rizika Deutsche Post byla zajištěna státními opatřeními (98). Zejména cenová regulace zajistila, aby byly pokryty všechny zátěže cenově neregulovaných služeb (99).
(396)
Posudek WIK proto správně použil referenční sazbu pro zisk, která leží pod rozmezím doporučovaným v posudku Deloitte-II, a přihlédl by k tomu, že Deutsche Post podniká s nižší kapitálovou náročností a nižšími riziky, než provozovatelé mezinárodních expresních balíkových služeb. Není však nezbytné stanovit přesně úroveň referenční hodnoty zisku, protože dosažená průměrná rozpětí ROS ve výši 8,3 % jsou již vyšší než odhadovaný spodní ROS ve výši 6,1 % podle posudku Deloitte-II. Dokonce ani podle odborného posudku, který předložilo samo Německo, nebylo možné vyvodit, že by Deutsche Post od roku 2000 dostávala příliš nízké vyrovnání.
(397)
V každém případě lze kritice Německa týkající se posudku WIK jen těžko porozumět, jelikož medián ROS ve výši 3,48 % není nad úrovní zisku, který poštovní regulační orgán a Deutsche Post samy považovaly za přiměřený. Na jedné straně z referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 % obecně vyplývá vyšší zisk než kapitálové náklady (např. náklady na […] a […]), které Deutsche Post uplatňovala ve svých REK a které byly schváleny poštovným regulačním orgánem (viz oddíl IV.4.3.). Na druhé straně se v posudku WIK uváděný medián ROA ve výši 7,66 % pohybuje na podobné úrovni jako výnosy z kapitálu, které Deutsche Post […].
(398)
To, že se Německo odkazuje na rozpětí přiměřeného zisku v železniční a autobusové dopravě (výnosy z prodeje ve výši 7 %-8 %), nemá vliv na závěry ohledně referenční hodnoty ke stanovení přiměřeného zisku. Tato odvětví hospodářství jsou kapitálově náročnější, a vyžadují proto k pokrytí kapitálových nákladů vyšší výnosy z prodeje. Tyto údaje naopak potvrzují, že referenční hodnota pro přiměřený zisk uvedená v posudku Deloitte-II je více v souladu s průměrnou výší ROS u kapitálově náročného hospodářského odvětví než u hospodářského odvětví náročného z hlediska pracovních sil.
c) Závěry
(399)
Komise musí odmítnout tvrzení Německa, podle něhož výnosy z cenově regulovaného odvětví nestačí na pokrytí uplatňované zátěže plynoucí z nákladů na sociální pojištění, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Tvrzení Německa nelze podpořit ani pomocí REK 2009 ani odborným posudkem, který Německo předložilo.
(400)
Naopak je v rozhodnutích o cenových limitech 2002, 2007 a 2011 jednoznačně zdokumentováno, že poštovní regulační orgán schválil vyrovnání uváděných zátěží výnosy z cenově regulovaných služeb.
VII.3.5 Zrušení podpory neslučitelné s vnitřním trhem od 1. ledna 2013
(401)
Podle ustálené judikatury Soudního dvora má Komise, pokud zjistila, že je určitá podpora neslučitelná s vnitřním trhem, pravomoc rozhodnout, že dotčený členský stát musí tuto podporu zrušit nebo změnit (100). Podle této judikatury slouží tato povinnost slouží k obnovení předchozí situace (101). Soudní dvůr v tomto ohledu stanovil, že tohoto cíle je dosaženo, jestliže příjemce protiprávní podporu vrátil, ztratil tak výhodu, kterou využíval na trhu ve vztahu ke svým konkurentům, čímž by byl obnoven stav před poskytnutím podpory (102).
(402)
V souladu s touto judikaturou čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999 stanoví toto: „Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil […]. Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.“
(403)
Komise dále poznamenává, že se rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 a 2011 vztahují na období 1990-2007. V případě dotování penzí se však jedná o pokračující režim podpory, který neskončil v roce 2007. Také vyrovnávání zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb nebylo ukončeno v roce 2007. Německo ve svém sdělení z 2. ledna 2012 poskytlo údaje o dotování penzí a o dosažených výnosech z cenově regulovaných služeb, včetně roku 2010. Komise proto dochází k závěru, že navrácení neslučitelné části dotací na penze by nemělo být omezeno rokem 2007, nýbrž by mělo pokračovat až do data oznámení tohoto rozhodnutí.
(404)
S ohledem na výpočet prvků podpory, které již byly společnosti Deutsche Post poskytnuty, chce Komise nejprve podotknout, že podle judikatury Soudního dvora žádné ustanovení práva Unie od Komise nevyžaduje, aby při nařízení navrácení podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem, stanovila přesnou částku podpory, která má být navrácena. Postačuje, aby rozhodnutí Komise obsahovalo informace, které jeho adresátovi umožní stanovit tuto částku bez větších potíží (103).
(405)
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem musí být vypočtena s použitím vzorce v tabulce 8 na základě sazby příspěvků REK a referenční sazby (definice je uvedena v příloze a v tabulce 7 a na základě hrubého platu úředníků (definice je uvedena v tabulce 6. Z částky protiprávní podpory budou za každý rok poskytování stanoveny úroky, a to až do úplného navrácení podpory. Úroky se vypočítají v souladu s ustanoveními v kapitole V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (104).
(406)
Výpočty v příloze, které stanoví výši protiprávní podpory za období 2003-2010 (bez úroků) jsou založeny na předpokladu, že úředníci pracují v oblasti cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb ve stejném poměru. Dostupné údaje nevypovídají o přesném počtu úředníků, kteří působili v cenově regulovaných a cenově neregulovaných službách. Předpokládá se proto, že podíly výnosů z cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb jsou spolehlivou aproximací pro účely rozdělení nákladů na platy.
(407)
Přesnější údaje mohou proto vést k přesnějším výpočtům a změnit výsledky. Německo nedávno poskytlo ohledně celkové částky platů úředníků v cenově neregulovaných službách v období 1995-2007 nové údaje. Tyto údaje naznačují, že by se celková částka platů úředníků měla stanovovat podle rozdělení založeného na nákladech na zaměstnance Deutsche Post uvedených v REK. Výsledná celková částka platů úředníků stanovená tímto postupem by mohla být nižší než u odhadů na základě podílů na výnosech. Německo dne 2. a 19. ledna 2012 předložilo připomínky, které poukazují na to, že se poměrné rozdělení zátěží v rámci cenově regulovaných služeb a mezi cenově regulované a cenově neregulované služby, přinejmenším, pokud jde o rozhodnutí o cenovém limitu 2011 změnilo. Podle těchto údajů byla zřejmě od roku 2008 jedna část zátěže přisouzena cenově neregulovaným službám. Při provádění tohoto rozhodnutí bude přesná částka protiprávní podpory vypočtena společně s Německem s přihlédnutím k těmto připomínkám.
(408)
Komise navzdory všemu úsilí nedokázala vypracovat spolehlivé údaje, pokud jde o částku protiprávní podpory poskytnutou v období 1995-2002. Také zřejmě není možné uvést v tomto rozhodnutí parametry výpočtu, které by byly dostatečně přesné k tomu, aby členskému státu umožnily (samostatně nebo ve spolupráci s Komisí) provést konečný výpočet během provádění rozhodnutí. Za těchto zvláštních okolností respekt k právu členského státu na obhajobu a zásada právní jistoty představují překážky pro navrácení podpory podle čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999, které stanoví, že „Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství“.
(409)
Navracení podpory by proto mělo začínat 1. lednem 2003 a mělo by pokračovat, dokud nepřestane existovat komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
(410)
Pro období počínající dnem oznámení tohoto rozhodnutí je třeba zajistit, aby úroveň příspěvků na sociální zabezpečení založených na platech, které Deutsche Post platí za své úředníky, nebyla nižší než úroveň příspěvků, které platí konkurenti za soukromé zaměstnance. Při srovnání je třeba přihlížet k veškerým vyrovnáním, které Deutsche Post obdrží na základě regulace cen podle § 20 PostG.
VIII. POSOUZENÍ STÁTNÍCH VYROVNÁVACÍCH PLATEB
VIII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(411)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(412)
Státní vyrovnávací platby jsou státním zdrojem, jelikož byly poskytovány na základě § 37 a 40 PostVerfG 1989 a § 2 PostUmwG 1994 a byly financovány ze zdrojů veřejného podniku Telekom.
VIII.1.1 Finanční výhoda ze státních vyrovnávacích plateb
VIII.1.1.1 Tvrzení Německa, že odvod je třeba považovat za zvláštní zátěž
(413)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby by vyrovnaly pouze ty odvody, které představovaly náklady, jež by soukromí konkurenti běžně nemuseli hradit. Podle Německa se v případě odvodů jedná o poplatek „sui generis“ a nelze je řadit mezi daně či dividendy.
(414)
Deutsche Post musela v období 1924-1995 platit odvody ve výši od 6,6 % a 10 % obratu. Podle posudku KPMG Spolkový ústavní soud (Bundesverfassungsgericht) ve svém rozsudku ze dne 22. března 1984 přesně nedefinoval právní povahu odvodů, ale charakterizoval je jako příjem do veřejného rozpočtu („Erwerbseinkünften des Bundes“). Odvody byly dále popsány jako náklady („Kosten der Leistung“), které Deutsche Post platí za poskytování svých služeb.
(415)
Ačkoli Spolkový ústavní soud nedefinoval přesně, do jaké míry by měly být odvody považovány za náhradu daní či dividend, je jasné, že představovaly příjem do státního rozpočtu.
(416)
Zaprvé, mnohé členské státy používaly příjmy z poštovního a telekomunikačního monopolu jako zdroj příjmů do státního rozpočtu. Jelikož Bundespost a její předchůdci byli jakožto státní podniky do roku 1995 osvobozeni od daní, byl jim uložen poplatek sui generis jako další zdroj příjmů z těchto sektorů do státní rozpočtu. Požadovat od těchto monopolů odvody bylo z ekonomického hlediska rozumné. Uživatelé byli ochotni přijmout zvyšování poplatků, aniž by výrazně omezili využívání těchto služeb, takže mohlo být dosaženo vysokých příjmů do státního rozpočtu.
(417)
Zadruhé, Deutsche Post nebyla na rozdíl od soukromých podniků povinna platit ani přímé ani nepřímé daně a nebyla povinna vyplácet dividendy z poskytnutého kapitálu. Platby odvodů tedy představovaly pro stát způsob, jak mít z Deutsche Post příjmy - ať už v jeho roli daňového orgánu nebo podílníka. V tomto ohledu není důležité, zda odvody zcela odpovídají definicím určitých daní a dividend či nikoliv. V každém případě se u odvodů jedná o platby, které Deutsche Post musela odvádět od roku1924 a které představovaly příjmy do státního rozpočtu.
(418)
Konečně, lze uzavřít, že povinnost platit odvody byla v souladu s veřejným cílem dosáhnout ze státního monopolu zisk pro státní rozpočet, ať už v podobě daní nebo dividend. Odvody proto představovaly běžné náklady, které musela Deutsche Post financovat z vlastních prostředků.
VIII.1.1.2 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly v souladu s chováním soukromého investora
(419)
Německo tvrdí, že poskytování státních vyrovnávacích plateb se částečně rovnalo jednání soukromého investora, jelikož těmito platbami financovalo ziskové investice do sítě Deutsche Post.
(420)
Jelikož však byly státní vyrovnávací platby poskytovány na základě utrpěných ztrát a nikoliv investičních plánů, je jasné, že žádný soukromý investor by takovou investiční strategii nepřijal.
(421)
Pro Deutsche Post proto ze státních vyrovnávacích plateb vznikla finanční výhoda.
VIII.1.1.3 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly vyrovnáním čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby
(422)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepřestavovaly státní podporu, jelikož vyrovnávaly čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
(423)
V rozsudku Altmark (105) Soudní dvůr rozhodl, že vyrovnávací platby za poskytování veřejné služby nepředstavují státní podporu pro účely článku 107 SFEU, pokud jsou splněna čtyři kumulativní kritéria. Zaprvé, přijímající podnik musí být skutečně pověřen plněním povinnosti veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasně definovány. Zadruhé, parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem. Zatřetí, vyrovnání nemůže překračovat to, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností. Začtvrté, není-li v konkrétním případě podnik, který má plnit povinnosti veřejné služby, vybrán v rámci veřejného výběrového řízení, které umožní zvolit uchazeče, jenž je schopen poskytovat společnosti tyto služby s nejnižšími náklady, musí být výše vyrovnávací platby stanovena na základě analýzy nákladů, které by vznikly průměrnému, dobře řízenému podniku, který je přiměřeně vybaven dopravními prostředky.
(424)
Jelikož Deutsche Post nebyla vybrána na základě veřejného výběrového řízení a Německo neprokázalo, že jde o dobře řízený podnik, není čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark splněno.
VIII.1.2 Závěry o existenci podpory
(425)
Státní vyrovnávací platby byly poskytovány ze státních zdrojů a zmírňovaly u Deutsche Post náklady, které by za běžných podmínek soukromé podniky musely hradit samy. Německu se nepodařilo dokázat, že státní vyrovnávací platby splňují kritéria podle rozsudku Altmark, a proto by se neměly považovat za státní podporu.
(426)
Z důvodů objasněných v oddíle VII.1.2 je pravděpodobné, že státní vyrovnávací platby narušují hospodářskou soutěž a nepříznivě ovlivňují obchod.
(427)
Komise proto dochází k závěru, že státní vyrovnávací platby představují podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VIII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 3 SFEU
(428)
Státní vyrovnávací platby byly zavedeny § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989, a představují proto nové opatření podpory.
VIII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU
(429)
Podle čl. 106 odst. 2 SFEU podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým ve Smlouvách, zejména pravidlům hospodářské soutěže. Smlouva však stanoví výjimku z těchto ustanovení, je-li splněna řada podmínek: za prvé musí stát oficiálně pověřit podnik plněním určitého úkolu. Za druhé, pověření se musí týkat služby obecného hospodářského zájmu. Za třetí, musí být výjimka pro splnění svěřeného úkolu nezbytná a přiměřená danému účelu. Za čtvrté, rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.
(430)
Ve sděleních z roku 1996 resp. 2001 (106), (107) a v rámci Společenství z roku 2005 Komise vysvětluje uplatňování kritérií nutnosti a přiměřenosti s ohledem na výjimku podle čl. 106 odst. 2 SFEU. Oddíl 2.4 rámce Společenství z roku 2005 je nejnovější kodifikací ustanovení o významu a působnosti těchto kritérií, která v minulosti důsledně uplatňoval Soudní dvůr, Tribunál i Komise.
(431)
Podle oddílu 2.4 rámce Společenství z roku 2005 musí být zohledněna nutnost a přiměřenost poskytovaného vyrovnání splněny následující zásady:
1)
Vyrovnání nepřesáhne nezbytnou výši pro krytí nákladů vzniklých z plnění povinnosti veřejné služby s přihlédnutím k příjmům s ním souvisejícím, jakož i přiměřenému zisku z plnění těchto povinností.
2)
Vyrovnání zahrnuje veškeré výhody poskytované státem nebo prostřednictvím státních zdrojů v jakékoli formě - bez ohledu na jejich klasifikaci pro účely čl.107 odst. 1 SFEU.
3)
Vyrovnání musí být skutečně použito na činnosti dotyčné služby obecného hospodářského zájmu. Vyrovnávací platby za plnění povinnosti veřejné služby, které jsou poskytovány na provádění služeb obecného hospodářského zájmu, ale ve skutečnosti jsou využívány na činnost na jiných trzích, nejsou oprávněné, a představují tedy neslučitelnou státní podporu.
(432)
Komise ve své rozhodovací praxi považovala státní vyrovnávací platby nákladů spojených s poskytováním univerzální služby za podporu slučitelnou s vnitřním trhem (resp. je za podporu nepovažovala), pokud byly platby nižší než vzniklé čisté náklady na univerzální službu (108).
VIII.3.1 Pověření poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu
(433)
Jednotlivé po sobě jdoucí směrnice a judikatura Soudního dvora (109) vždy uznávaly univerzální poskytování poštovních služeb za službu obecného hospodářského zájmu.
(434)
Deutsche Post byla do 31. prosince 2007 na sebe navazujícími zákony o poštách pověřena poskytováním univerzálních poštovních služeb.
VIII.3.2 Nutnost a přiměřenost státních vyrovnávacích plateb
(435)
Německo trvá na tom, že státní vyrovnávací platby byly přiměřeným vyrovnávacím opatřením, protože podle REK 2009 byly výrazně nižší než vzniklé čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995. Z REK 2009 vyplývá, že v roce 1995 chyběla Deutsche Post navzdory státním vyrovnávacím platbám na vyrovnání čistých kumulovaných nákladů na plnění povinnosti univerzální služby za období 1990-1995 částka […] mld. EUR.
(436)
Po úpravách přidělení nákladů a ocenění nákladů v REK 2009 došel posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby vyrovnávaly kumulované čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995 vyrovnaly.
(437)
Výpočty v posudku WIK ukazují, že v roce 1995 vyrovnání kumulované čisté náklady přesáhlo o [0-20] milionů EUR. Komise nicméně uznává, že kvalita údajů nákladového účetnictví za tyto roky je špatná. V posudku WIK se také jako kapitálové náklady uznávají pouze odvody, aniž by se přihlíželo k dalšímu přiměřenému zisku.
(438)
Z těchto dvou důvodů Komise shledává, že posudek WIK nelze použít jako základ pro odmítnutí tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby představují přiměřené vyrovnání nákladů Deutsche Post na plnění povinnosti univerzální služby.
Tabulka 10
Výpočet kumulovaných čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby a státních vyrovnávacích plateb (složený úrok 1995)
REK 2009
Posudek WIK
Kumulované čisté náklady
- […] miliard EUR
- […] miliard EUR
Státní vyrovnávací platby
+ 6,707 miliardy EUR
+ 6,707 miliardy EUR
Nadměrné resp. nedostatečné vyrovnání
- […] miliard EUR
+ [0 až 20] milionů EUR
(439)
Státní vyrovnávací platby jsou proto podle čl. 106 odst. 2 SFEU podporou slučitelnou s vnitřním trhem, neboť nepřesahují čisté náklady, které vznikly Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby.
IX. STÁTNÍ ZÁRUKA NA DLUHOPISY VYDANÉ PŘED ROKEM 1995 PŘEDSTAVUJE EXISTUJÍCÍ PODPORU PODLE ČL. 108 ODST. 3 SFEU
(440)
Komise uvádí, že předpisy o státní záruce na dluhopisy byly zavedeny v roce 1953 podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení beze změny převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(441)
Jelikož byly státní záruky na dluhopisy zavedeny v roce 1953 a tedy před vstupem v platnost Smlouvy o EHS v roce 1958, jde o existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999.
(442)
Podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1995 tato existující podpora skončila. Skutečnost, že stát zůstal ručitelem za dluhopisy vydané před privatizací Deutsche Post, nepředstavuje novou podporu, protože tato výhoda byla Deutsche Post udělena v době, kdy byly dluhopisy vydány.
X. ZÁVĚRY
(443)
Komise shledává, že dotování penzí a státní vyrovnávací platby jsou opatřeními podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, protože ulevují Deutsche Post AG od nákladů, které by za běžných okolností měl hradit podnik sám.
(444)
Komise dále shledává, že Německo provádělo dotování penzí a státní vyrovnávací platby protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 2 SFEU. Státní záruka na dluhopisy, které Deutsche Post vydala před svou privatizací, představuje existující podporu, která byla zrušena v roce 1995.
(445)
Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, protože poskytovalo komparativní výhodu pro cenově neregulované služby vzhledem k tomu, že poštovní regulační orgán schválil financování zátěží výnosy z cenově regulovaných cen. Německo podniku Deutsche Post AG nepřiměřeně ulevilo od příspěvků na sociální zabezpečení, jelikož v rámci těchto opatření docházelo nejen k dotování penzí, ale bylo podniku Deutsche Post AG umožněno přenést na zákazníky cenově regulovaných služeb část nákladů na sociální zabezpečení cenově neregulovaných služeb, které by měl tento podnik hradit sám tak, jak to činí soukromí konkurenti.
(446)
Deutsche Post AG se díky opatřením na podporu v oblasti penzí nachází ve výhodném postavení oproti soukromým konkurentům, jelikož za své cenově neregulované služby musela nést nižší zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, než jsou náklady stanovené zákonem, které bezesporu vznikají soukromým konkurentům.
(447)
S vnitřním trhem neslučitelná podpora by se tedy měla vypočítat jako rozdíl mezi referenční sazbou, která uvádí příspěvky Deutsche Post AG na sociální zabezpečení pro cenově neregulované služby do souladu s příspěvky konkurentů, a sazbou příspěvků REK, které skutečně hradí Deutsche Post AG za své cenově neregulované služby, vynásobený celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách. Konkrétně by se měla podpora neslučitelná s vnitřním trhem vypočítat podle vzorce v tabulce 8 na základě definic sazby příspěvků REK a referenční sazby REK, jak je stanoveno v tabulce 7 a v příloze, a hrubých platů úředníků v tabulce 6.
(448)
S vnitřním trhem neslučitelná státní podpora, kterou měla Deutsche Post k dispozici od 1. ledna 2003, by měla být požadována zpět počínaje 1. lednem 2003 a konče datem, kdy konkurenční výhoda přestane existovat. Kromě toho by Německo mělo v zájmu zrušení komparativní výhody přijmout všechna nutná opatření k tomu, aby změnila zmírnění nákladů na penze vyplývající z dotování penzí a regulace poplatků.
(449)
Komise shledává, že se v případě státních vyrovnávacích plateb jedná o opatření podpory, které je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU, protože vyrovnávaly kumulované čisté náklady vzniklé Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ
Článek 1
1. Dotování penzí pro Deutsche Post AG představuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU a Německo jej udělovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU.
2. Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem, protože Německo v nepřiměřené míře přispívalo k financování penzí úředníků Deutsche Post AG, kteří odešli do důchodu.
Článek 2
Státní vyrovnávací platby, které přestavují státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU pro Deutsche Post AG a které Německo poskytovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, jsou slučitelné s vnitřním trhem.
Článek 3
Státní záruka přestavuje existující podporu ve prospěch Deutsche Post AG podle čl. 107 odst. 1 a čl. 108 odst. 3 SFEU.
Článek 4
1. Německo od Deutsche Post AG vyžádá zpět podporu neslučitelnou s vnitřním trhem uvedenou v článku 1, která je Deutsche Post AG poskytována od 1. ledna 2003 až do chvíle, kdy přestane existovat komparativní výhoda.
2. Částka, která má být podle odstavce 1 navrácena, zahrnuje úroky, jejichž výše se vypočítá ode dne, kdy byla podpora příjemci poskytnuta až do skutečného vrácení podpory.
3. Úroky se vypočítají jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 a nařízením Komise (ES) č. 271/2008 (110), kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
4. S účinkem od data oznámení tohoto rozhodnutí Německo zajistí, aby při zohlednění financování zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb schválených poštovním regulačním orgánem již Deutsche Post AG nevznikala komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
Článek 5
1. Navrácení podpory uvedené v článku 1 se provede s okamžitým účinkem, jak je stanoveno v článku 4.
2. Německo zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 6
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Německo Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), která má být získána zpět od Deutsche Post AG;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady, z nichž vyplývá, že byl Deutsche Post AG doručen příkaz k navrácení podpory neslučitelné s vnitřním trhem.
2. Německo Komisi průběžně informuje o pokroku při provádění vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, dokud není podpora neslučitelná s vnitřním trhem uvedená v článku 1 zcela navrácena. Na základě jednoduché žádosti Komise předloží Německo okamžitě informace o již přijatých nebo plánovaných opatřeních pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Mimo jiné bude Německo poskytovat podrobné informace o částce podpory a úrocích, které Deutsche Post AG již vrátila.
Článek 7
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 25. ledna 2012
KOMISSION PÄÄTÖS,
annettu 25 päivänä tammikuuta 2012,
toimenpiteestä C 36/07 (ex NN 25/07), jonka Saksa on myöntänyt Deutsche Post AG:n hyväksi
(tiedoksiannettu numerolla C(2012) 184)
(Ainoastaan saksankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2012/636/EU)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (1), jäljempänä ’SEUT-sopimus’, ja erityisesti sen 108 artiklan 2 kohdan 1 alakohdan,
on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa edellä mainittujen artiklojen mukaisesti (2) ja ottaa huomioon nämä huomautukset,
ottaa huomioon sopimuksen Euroopan talousalueesta ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
sekä katsoo seuraavaa:
I MENETTELY
I.1 Valtiontukimenettely
I.1.1 Menettelyn aloittamisesta vuonna 1999 tehty päätös ja vuoden 2002 kielteinen päätös
(1)
United Parcel Service, jäljempänä ’UPS’, teki vuonna 1994 kantelun, jossa se väitti, että Deutsche Bundespost Postdienstille, jäljempänä ’Postdienst’, oli myönnetty sääntöjenvastaista tukea.
(2)
Valtiontukimenettely käynnistettiin 23 päivänä lokakuuta 1999, jäljempänä ’menettelyn aloittamisesta vuonna 1999 tehty päätös’, minkä jälkeen Saksa esitti huomautuksensa 16 päivänä syyskuuta 1999. Menettelyn aloittamisesta vuonna 1999 tehdyn päätöksen julkaisemisen jälkeen komissio sai huomautuksia 14 asianomaiselta. Nämä huomautukset toimitettiin Saksan liittohallitukselle 15 päivänä joulukuuta 1999 päivätyllä kirjeellä, jotta se voisi ottaa niihin kantaa. Saksa vastasi 1 päivänä helmikuuta 2000 päivätyllä kirjeellä, joka kirjattiin saapuneeksi 2 päivänä helmikuuta 2000.
(3)
Komissio teki 19 päivänä kesäkuuta 2002 kielteisen päätöksen (3), jäljempänä ’vuoden 2002 kielteinen päätös’, jossa se totesi, että Postdienstin ja sen seuraajan Deutsche Post AG:n (jäljempänä ’DPAG’, Postdienst ja DPAG yhdessä jäljempänä ’Deutsche Post’) hinnat ovelta ovelle -pakettipalvelujen alalla olivat palvelukohtaisia lisäkustannuksia alhaisemmat ja että tämä aggressiivinen hintapolitiikka ei kuulunut Deutsche Postin julkisen palvelutehtävän piiriin. Tästä toimintatavasta aiheutuneet 572 miljoonan euron tappiot rahoitettiin SEUT-sopimuksen 106 ja 107 artiklan vastaisesti viime kädessä valtion varoista, joita Deutsche Postille kohdennettiin eri tavoin (esimerkiksi valtion korvaukset sisaryhtiö Deutsche Bundespost Telekomilta, jäljempänä ’Telekom’, lainojen valtiontakaukset ja valtion tuki postivirkamiesten eläkkeiden rahoittamiseen, jäljempänä ’eläketuki’).
(4)
Komission kehotuksesta Saksa vaati DPAG:tä maksamaan sisämarkkinoille soveltumattoman 572 miljoonan euron valtiontuen takaisin. Deutsche Post valitti päätöksestä yhteisöjen tuomioistuimiin.
(5)
Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi vuonna 2008 antamassaan tuomiossa vuoden 2002 kielteisen päätöksen (4), koska komissio ei ollut analysoinut kattavasti kaikkia yleispalveluihin liittyviä tuottoja ja kustannuksia sen toteamiseksi, oliko Deutsche Post saanut liian pientä tai liian suurta korvausta.
(6)
Tämän johdosta Saksa maksoi takaisinperityn 572 miljoonan euron valtiontuen ja siitä kertyneet korot takaisin Deutsche Postille.
(7)
Unionin tuomioistuin hylkäsi 2 päivänä syyskuuta 2010 valituksen, jonka komissio oli tehnyt yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta (5).
I.1.2 Muut vuoden 2002 kielteisen päätöksen jälkeen tehdyt kantelut
(8)
UPS teki 13 päivänä toukokuuta 2004 uuden kantelun, jonka mukaan Deutsche Postille oli vuoden 2002 kielteisen päätöksen jälkeen myönnetty sääntöjenvastaisia tukia. UPS katsoi, että vuoden 2002 kielteisessä päätöksessä ei ollut tutkittu kaikkia alkuperäisessä vuoden 1994 kantelussa esille tuotuja toimenpiteitä ja että Deutsche Postille myönnetyt taloudelliset edut olivat selvästi suuremmat kuin valtiontukisäännösten vastainen 572 miljoonan euron tuki. Sen mukaan Deutsche Post oli käyttänyt valtion varoja pakettiliiketoimintansa laajentamiseen (esimerkiksi ostamalla muita yrityksiä) sekä siihen, että se myi tytäryhtiöilleen, pankkipalvelualalla toimineelle Postbank AG:lle ja toiminimellä DHL pakettipalveluja yritysasiakkaille tarjonneelle Deutsche Post Euro Express GmbH & Co:lle, jäljempänä ’DPEED’, palveluja kohtuuttoman alhaisilla siirtohinnoilla.
(9)
Komissio lähetti Saksalle tietopyynnön 9 päivänä marraskuuta 2004 ja 1 päivänä huhtikuuta 2005. Saksa lähetti vastauksensa 2 päivänä joulukuuta 2004 ja 3 päivänä kesäkuuta 2005.
(10)
TNT Post AG & Co KG, jäljempänä ’TNT’, teki 16 päivänä heinäkuuta 2004 kantelun, jossa myös se väitti Deutsche Postin myyneen palveluja kohtuuttoman alhaisilla siirtohinnoilla Postbank AG:lle. TNT väitti, että Postbank AG oli maksanut saamistaan palveluista ainoastaan muuttuvat kustannukset, kun Deutsche Post oli rahoittanut jakeluverkoston yhteiset kiinteät kustannukset kokonaan kirjemonopolinsa tuotoilla.
(11)
Komissio lähetti Saksalle tietopyynnön 11 päivänä marraskuuta 2004 ja 25 päivänä huhtikuuta 2005. Saksa lähetti vastauksensa 17 päivänä joulukuuta 2004 ja 23 päivänä kesäkuuta 2005.
I.1.3 Menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehty päätös
(12)
Komission saatua uusia kanteluja se ilmoitti Saksalle vuonna 1999 käynnistetyn menettelyn laajentamisesta 12 päivänä syyskuuta 2007 päivätyllä kirjeellä (6), jäljempänä ’menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehty päätös’. Menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdyn päätöksen tarkoituksena oli sisällyttää menettelyyn kaikki uudet komissiolle ilmoitetut tiedot ja tutkia huolellisesti kaikki valtion Deutsche Postin hyväksi toteuttamista toimenpiteistä mahdollisesti johtuvat kilpailun vääristymät (tarkempia tietoja valtion korvauksista, valtiontakauksista, eläketuista ja yksinoikeudesta kirjepalvelujen tarjoamiseen on I.1.14 jaksossa).
(13)
Komission näkemyksen mukaan Deutsche Postin kirjanpito vuosilta 1990-2007 oli rekonstruoitava tarkasti, jotta saataisiin selvyys valtion toimenpiteiden vaikutuksista erilaisiin Deutsche Postin tuottamiin palveluihin liittyviin tuottoihin ja kustannuksiin.
I.1.4 Saksan huomautukset menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehtyyn päätökseen
(14)
Saksa esitti huomautuksensa 14 päivänä joulukuuta 2007, ja Deutsche Post valitti menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdystä päätöksestä (ks. myös I.3.1 jakso).
I.1.5 Asianomaisten huomautukset menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdystä päätöksestä ja Saksan huomautukset näistä huomautuksista
(15)
UPS ja TNT esittivät huomautuksensa 16 päivänä marraskuuta 2007.
(16)
Saksan pyydettyä määräajan pidennystä 20 päivänä joulukuuta 2007 maan liittohallitus esitti 12 päivänä maaliskuuta 2008 huomautuksensa TNT:n ja UPS:n huomautuksista.
I.1.6 Ulkopuolisen asiantuntijan valinta
(17)
Komissio julkaisi 23 päivänä tammikuuta 2008 tarjouskilpailun asiantuntijalausunnosta, jonka oli tarkoitus auttaa komissiota määrittämään, oliko Deutsche Post mahdollisesti saanut vuosina 1990-2007 liian suurta korvausta yleispalveluvelvoitteestaan (7).
(18)
Kesäkuun 18 päivänä 2008 komissio teki sopimuksen WIK Consult GmbH:n kanssa, joka on erikoistunut postialan kustannuslaskentaan.
I.1.7 Saksan huomautukset tarkastelun kohteena olevan ajanjakson asianmukaisesta pituudesta
(19)
Saksa ilmoitti 10 ja 18 päivänä kesäkuuta 2008 päivätyillä kirjeillä olevansa eri mieltä komission määrittelemästä tarkastelun kohteena olevan ajanjakson pituudesta (1990-2007). Se katsoi, että olisi riittävää rajoittaa tutkimukset vuosiin 1990-1994, joina valtion korvaukset myönnettiin. Tämän ajanjakson aikana tappiot olivat olleet suurempia kuin valtion korvaukset, joten Deutsche Post ei ollut saanut liian suurta korvausta. Saksa katsoi, että julkisen palvelun velvoitteesta maksettavana korvauksena myönnettävää valtiontukea koskevien yhteisön puitteiden (8), jäljempänä ’yhteisön vuoden 2005 puitteet’, mukaan kirjanpitotietojen toimittaminen vuoden 1994 jälkeiseltä ajalta on suhteetonta, koska liian suuren korvauksen laskemiselle asetettu ajanjakso on rajoitettu neljään vuoteen.
(20)
Saksa toimitti 27 päivänä kesäkuuta 2008 oikeudellisen lausunnon komission velvoitteesta tutkia valtion korvaukset, valtiontakaukset ja eläketuki yksitellen (9). Lisäksi Saksa väitti, että kirjanpidon tarkastelu ei ole tarpeen valtiontakausten ja eläketuen arvioimiseksi.
(21)
Saksa piti kiinni tästä kannasta myös 29 päivänä toukokuuta 2008 ja 15 päivänä heinäkuuta 2008 järjestetyissä tapaamisissa komission yksiköiden kanssa.
I.1.8 Komission 17 päivänä heinäkuuta 2008 esittämä tietopyyntö
(22)
Komissio lähetti Saksalle 17 päivänä heinäkuuta 2008 tietopyynnön, joka koski kaikkia tutkimuksen kohteena olevia valtiontukitoimenpiteitä ja sisälsi kyselylomakkeen Deutsche Postin tuotoista ja kustannuksista vuosina 1990-2007. Tietopyyntö oli laadittu yhteistyössä WIK Consultin kanssa. Saksa pyysi 5 päivänä elokuuta 2008 tarkemmin määrittelemätöntä määräajan pidennystä, koska sen oli ensin tarkistettava tiettyjen tietojen saatavuus.
I.1.9 Elokuun 12 ja 22 päivänä 2008 päivätyt muistutuskirjeet
(23)
Komissio antoi 12 päivänä elokuuta 2008 selvityksen siitä, miksi Deutsche Postin tuotot ja kustannukset vuosilta 1990-2007 oli tutkittava, ja edellytti edelleen pyydettyjen tietojen toimittamista.
(24)
Saksa väitti 14 päivänä elokuuta 2008 päivätyssä ilmoituksessaan uudelleen, ettei Deutsche Postin tuottojen ja tappioiden tutkimiseen vuoden 1994 jälkeiseltä ajanjaksolta ole mitään syytä. Komissio ilmoitti 22 päivänä elokuuta 2008 varaavansa itselleen oikeuden määrätä päätöksellä antamaan tiedot Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (10) 10 artiklan 3 kohdan nojalla, jollei Saksa toimita vaadittuja tietoja.
(25)
Saksa toimitti 29 päivänä syyskuuta 2008 uuden oikeudellisen lausunnon tulokset (lausunto esitettiin lopulta 2 päivänä lokakuuta 2008), joilla se pyrki tukemaan kantaansa, jonka mukaan kirjanpitotietojen analysointi vuoden 1994 jälkeiseltä ajalta ei ollut välttämätöntä ja vuodet 1990-1994 muodostavat asianmukaisen tutkinta-ajanjakson (11).
(26)
Saksa toimitti 28 päivänä lokakuuta 2008 tietoja valtiontakauksista ja eläketuesta.
I.1.10 Lokakuun 30 päivänä 2008 tehty tietojen antamista koskeva välipäätös
(27)
Komissio ei hyväksynyt Saksan väitteitä ja piti kiinni siitä, että analyysi oli tarpeen vuoteen 2007 saakka, jotta myönnettyjen valtion toimenpiteiden kilpailuoikeudelliset vaikutukset voitaisiin arvioida täysimääräisesti. Lähetettyään muistutuskirjeet 12 ja 22 päivänä elokuuta 2008 komissio teki 30 päivänä lokakuuta 2008 tietojen antamista koskevan välipäätöksen, jolla Saksaa kehotettiin virallisesti toimittamaan kaikki vaadittavat kirjanpitotiedot vuosilta 1990-2007.
(28)
Saksa ja Deutsche Post kyseenalaistivat tietojen antamista koskevan välipäätöksen pätevyyden (vrt. I.3.2 jakso).
(29)
Saksa toimitti 27 päivänä marraskuuta 2008 vaaditut kirjanpitotiedot vuosilta 1990-1994. Joulukuun 5 ja 16 päivänä 2008 se esitti ajantasaistetut tiedot 27 päivänä marraskuuta 2008 toimittamistaan kirjanpitotiedoista.
I.1.11 Vuosia 1990-2007 koskevien kirjanpitotietojen toimittaminen
(30)
Sen jälkeen kun 6 päivänä helmikuuta 2009 järjestettiin tapaaminen Saksan valtiosihteeri Pfaffenbachin, DPAG:n pääjohtaja Appelin sekä kilpailuasioista vastaavan komission jäsenen kesken, Saksa ja Deutsche Post ilmoittivat olevansa valmiita toimittamaan kirjanpitotiedot vuoden 1994 jälkeiseltä ajalta.
(31)
Saksa toimitti 3 päivänä maaliskuuta 2009 ensimmäisen erän kirjanpitotietoja koko tutkinnan kohteena olevalta ajanjaksolta 1990-2007.
(32)
Deutsche Postin ja komission yksiköiden edustajat tapasivat Brysselissä 3 päivänä maaliskuuta 2009 sekä Bonnissa 12 päivänä maaliskuuta 2009, 2 päivänä huhtikuuta 2009, 28 päivänä toukokuuta 2009, 23 päivänä kesäkuuta 2009 ja 18 päivänä syyskuuta 2009. Saksa toimitti vastaavat Deutsche Postin selostukset 26 päivänä maaliskuuta 2009, 7 päivänä toukokuuta 2009 ja 22 päivänä kesäkuuta 2009.
(33)
Näiden tapaamisten ja komission yksiköiden 4 päivänä kesäkuuta 2009 ja 30 päivänä heinäkuuta 2009 Deutsche Postille osoittamien kysymysten johdosta Saksa toimitti 9 päivänä heinäkuuta 2009, 31 päivänä heinäkuuta 2009, 17 päivänä elokuuta 2009, 8 päivänä syyskuuta 2009, 10 päivänä syyskuuta 2009 ja 15 päivänä lokakuuta 2009 ajan tasalle saatetut kirjanpitotiedot ja lisäselvityksiä.
(34)
Komission yksiköt esittivät 16 ja 24 päivänä syyskuuta 2009 lisäkysymyksiä, joihin Saksa vastasi 14 päivänä lokakuuta 2009.
I.1.12 WIK-lausunnon esittäminen
(35)
Kirjanpitotietojen esittämisessä tapahtuneiden viivästysten vuoksi WIK Consultin kanssa tehtyä sopimusta oli pidennettävä useaan otteeseen. WIK Consult toimitti lausuntonsa vihdoin 9 päivänä marraskuuta 2009, jäljempänä ’WIK-lausunto’.
(36)
Saksa esitti 14 ja 21 päivänä tammikuuta 2010 WIK-lausuntoa koskevat huomautuksensa. Lisäksi Saksa toimitti 11 päivänä helmikuuta 2010 KPMG:n laatiman lausunnon, jäljempänä ’KPMG-lausunto’, niiden tulonsiirtomaksujen oikeudellisesta luonteesta, joita Deutsche Postin oli pitänyt maksaa liittovaltiolle vuoteen 1995 saakka (12), sekä Deloitten laatiman lausunnon (13), jäljempänä ’Deloitte I -lausunto’, joka koski WIK-lausunnon pohjana käytettyä ”kohtuullisen” voiton viitearvoa.
(37)
Huhtikuun 23 päivänä 2010 Saksa toimitti toisen Deloitte-lausunnon, jäljempänä ’Deloitte II -lausunto’, joka koski kohtuullisen voiton tasoa, jota olisi käytettävä Deutsche Postin hoitamien yleispalvelujen arvioinnin perustana.
(38)
Saksa toimitti 9 päivänä elokuuta 2010 lisähuomautuksia liian suuren korvauksen laskemisesta ja markkinataloussijoittajaperiaatteen soveltamisesta valtion korvausten arvioinnissa.
I.1.13 Vuoden 2002 kielteisen päätöksen kumoamisen yhteydessä annetut lausunnot
(39)
Saksa toimitti 5 päivänä marraskuuta 2010 lisälausunnon, jossa käsitellään asiassa C-399/08, komissio v. Deutsche Post, annetun tuomion (vrt. I.3.5 jakso) merkitystä käynnissä olevan valtiontuen tutkintamenettelyn kannalta (14).
I.1.14 Menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annettu päätös
(40)
Komissio ilmoitti 10 päivänä toukokuuta 2011 päivätyllä kirjeellä Saksalle päätöksestään laajentaa vuonna 1999 käynnistettyä ja vuonna 2007 laajennettua menettelyä SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdan mukaisesti tutkiakseen perusteellisesti eläketuen, jota Deutsche Post sai vuodesta 1995 alkaen, jäljempänä ’menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annettu päätös’.
(41)
Pyydettyään ensin 23 päivänä toukokuuta 2011 määräajan pidennystä Saksa esitti 29 päivänä heinäkuuta 2011 huomautuksensa sekä lisää lausuntoja, jotka koskivat liian suurta korvausta koskevan laskelman välttämättömyyttä väitettyjen ristiintukemisten todistamiseksi (15), Deutsche Postin tosiasiassa maksamien sosiaaliturvakustannusten vertaamista markkinoilla tavanomaisiin sosiaaliturvakustannuksiin (16) sekä Deutsche Postin maksamien, markkinatason ylittävien sosiaaliturvakustannusten suuruutta (17).
(42)
UPS esitti huomautuksensa 4 päivänä lokakuuta 2011. Free and Fair Postal Initiative, jäljempänä ’FFPI’, toimitti huomautuksensa 5 päivänä lokakuuta 2011, Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste, jäljempänä ’BIEK’, puolestaan 7 päivänä lokakuuta 2011. Komissio välitti asianomaisten huomautukset Saksalle 13 päivänä lokakuuta 2011.
(43)
Saksa otti kantaa asianomaisten huomautuksiin 14 päivänä marraskuuta 2011.
(44)
Komissio toimitti 18 päivänä marraskuuta 2011 uuden tietopyynnön, joka koski eläkeoikeuksien rahoittamisen yksityiskohtia vuoden 2007 jälkeisenä aikana. Saksa vastasi 2 ja 19 päivänä tammikuuta 2012 päivätyillä kirjeillä. Komissio toimitti Saksalle 16 päivänä joulukuuta 2011 Charles River Associates -yrityksen laatiman lausunnon tuoton määrittämisestä (18), jäljempänä ’CRA-lausunto’, johon Saksa otti kantaa 16 päivänä tammikuuta 2012.
I.2 SEUT-sopimuksen 102 artiklan mukainen menettely
(45)
Komissio totesi UPS:n vuonna 1994 tekemän kantelun perusteella, että Deutsche Post oli vuosina 1990-1995 rikkonut SEUT-sopimuksen 102 artiklaa saalistushinnoitteluun perustuneella hintapolitiikallaan vähittäiskaupan pakettipalvelujen alalla. Deutsche Postille määrättiin 24 miljoonan euron sakko (19).
(46)
UPS teki 22 päivänä huhtikuuta 2004 SEUT-sopimuksen 102 artiklan perusteella uuden kantelun, jonka mukaan Deutsche Post oli käyttänyt väärin määräävää markkina-asemaansa. UPS:n mukaan Deutsche Post oli perinyt säännellyistä kirjepalveluistaan liian korkeita kirjemaksuja.
(47)
Tutkimuksensa aikana komissio sai 5 päivänä marraskuuta 2004 asiakirjat, jotka koskivat Saksan postialan sääntelyviranomaisen, jäljempänä ’postialan sääntelyviranomainen’, päätöstä Deutsche Postin säänneltyjen kirjepalvelujen hintakatosta 1 päivästä tammikuuta 2003 alkaen, jäljempänä ’vuoden 2002 hintakattopäätös’. Saksa ilmoitti 13 päivänä kesäkuuta 2007 päivätyllä kirjeellään, että se hyväksyy näiden asiakirjojen käytön valtiontukimenettelyssä.
(48)
Komissio päätti 25 päivänä maaliskuuta 2008 lopettaa kartellitutkinnan, koska sen käsityksen mukaan oli epätodennäköistä, että tällainen SEUT-sopimuksen 102 artiklan rikkominen olisi mahdollista osoittaa tapahtuneeksi (20).
I.3 Asian käsittely tuomioistuimissa
I.3.1 Asia T-421/07 Deutsche Post AG v. komissio
(49)
Deutsche Post haki muutosta menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehtyyn päätökseen ja esitti, että vuoden 2002 kielteisen päätöksen myötä oli syntynyt perusteltu luottamus siihen, ettei komissio aloittaisi tutkimuksiaan uudelleen.
(50)
Unionin yleinen tuomioistuin jätti kanteen tutkimatta 8 päivänä joulukuuta 2011 annetulla tuomiolla (21).
I.3.2 Asia T-570/08 Deutsche Post AG v. komissio ja asia T-571/08 Saksa v. komissio
(51)
Saksa ja Deutsche Post hakivat muutosta komission 30 päivänä lokakuuta 2008 tekemään tietojen antamista koskevaan välipäätökseen, koska ne katsoivat, että välipäätöksessä vaadittiin epäolennaisia tietoja ja että siitä aiheutui Deutsche Postille suhteettoman paljon vaivaa.
(52)
Unionin yleinen tuomioistuin päätti 16 päivänä heinäkuuta 2010 olla ottamatta kumpaakaan kannetta tutkittavaksi, sillä sen mukaan tietojen antamista koskevalla välipäätöksellä ei ollut rikottu sen enempää Deutsche Postin kuin Saksankaan menettelyllisiä oikeuksia.
I.3.3 Asia C-463/10 P Deutsche Post AG v. komissio ja asia C-475/10 P Saksa v. komissio
(53)
Deutsche Post ja Saksa hakivat 27 päivänä syyskuuta 2010 muutosta unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon ja katsoivat edelleen, että tietojen antamista koskevalla välipäätöksellä oli rikottu niiden oikeuksia. Lokakuun 13 päivänä 2011 unionin tuomioistuin kumosi Euroopan unionin yleisen tuomioistuimen 16 päivänä heinäkuuta 2010 antaman määräyksen (22). Sen vuoksi asia palautettiin unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, missä se on edelleen kesken.
I.3.4 Asia T-344/10 UPS v. komissio
(54)
UPS esitti 20 päivänä elokuuta 2010 unionin yleiselle tuomioistuimelle kanteen, jossa se väitti, että komissio oli vuoden 2007 valtiontukitutkimuksensa yhteydessä syyllistynyt sääntöjenvastaiseen laiminlyöntiin. Koska menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdystä päätöksestä oli kulunut jo lähes kolme vuotta, komissiolla oli sen mukaan ollut riittävät mahdollisuudet tutkia kyseessä olevia toimenpiteitä ja arvioida tosiasiallisia ja oikeudellisia olosuhteita antaakseen lopullisen päätöksen ja saattaakseen tutkintamenettelyn päätökseen. Asian käsittely on edelleen kesken.
I.3.5 Asia T-388/11 Deutsche Post AG v. komissio
(55)
Deutsche Post haki 22 päivänä heinäkuuta 2011 muutosta menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annettuun päätökseen sillä perusteella, että komissio on ilmeisesti erehtynyt, kun se piti alustavassa arvioinnissaan eläketukea SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena ja SEUT-sopimuksen 108 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna uutena tukena. Asian käsittely on edelleen kesken.
II YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS VALTION TOIMENPITEISTÄ
(56)
Deutsche Post on saanut vuodesta 1989 alkaen valtiolta tukea erilaisten toimenpiteiden muodossa:
1)
eläkeoikeuksien valtionrahoitus, jonka perusteena on
-
entisen Deutsche Bundespostin työntekijöistä vuonna 1994 annettu laki (Postpersonalrechtsgesetz) (23), jäljempänä ’vuoden 1994 PostPersRG’
2)
valtion korvaukset ja takaukset, joiden perusteena on
-
postitoiminnan järjestämisestä vuonna 1989 annettu laki (Postverfassungsgesetz) (24) jäljempänä ’vuoden 1989 PostVerfG’
-
postitoiminnan uudelleenjärjestelystä vuonna 1994 annettu laki (Postumwandlungsgesetz) (25), jäljempänä ’vuoden 1994 PostUmwG’
3)
yksinoikeus ja hintasääntely, joiden perusteena ovat
-
postitoiminnasta vuonna 1989 annettu laki (26) (Gesetz über das Postwesen), jäljempänä ’vuoden 1989 PostG’
-
vuonna 1997 annettu postilaki (Postgesetz), jäljempänä ’vuoden 1997 PostG’.
II.1 Eläketuki virkamiehiä ja yksityisiä palkansaajia koskevien sosiaalietuuksien ja sosiaaliturvamaksujärjestelmän yhteydessä
(57)
Eläketuella on vuodesta 1995 alkaen rahoitettu suuri osa Deutsche Postin eläkkeelle jääneiden virkamiesten eläkkeistä. Jotta eläketuen vaikutukset käsiteltäisiin arvioinnissa kattavasti, jäljempänä kuvataan tarkemmin virkamiesten sosiaalietuuksia ja sosiaaliturvamaksuja ja verrataan niitä yksityisten palkansaajien pakolliseen sosiaaliturvaan.
II.1.1 Virkamiesten sosiaalietuudet
(58)
Virkamiehillä on oikeus eläkkeeseen sekä terveydenhuoltoa ja sairauden hoitoa koskevaan tukeen. Deutsche Postin virkamiesten etuudet vastaavat kaikille muillekin virkamiehille myönnettyjä etuuksia.
1)
Virkamieseläkelain, jäljempänä ’BeamtVG’ (27), 14 §:n mukaan eläkkeen suuruus on määritelty etukäteen tietyksi prosenttiosuudeksi virkamiehen viimeisestä palkasta. Esimerkiksi vuonna 2010 eläkkeelle jääneet virkamiehet, jotka olivat työskennelleet vaaditun vuosimäärän, saavat eläkettä, joka on 71,75 prosenttia heidän viimeisestä palkastaan.
2)
Virkamiehillä on oikeus saada 50-70 prosentin korvaus terveydenhuolto- ja hoitokustannuksista ja heidän on vastattava itse vain tämän osuuden ylittävistä kustannuksista. Terveydenhuoltokustannusten tarkka jakautuminen riippuu eri tekijöistä kuten lasten lukumärästä. Virkamiehet voivat ottaa vapaaehtoisen lisävakuutuksen tai maksaa osuutensa terveydenhuoltokustannuksista itse.
II.1.2 Postdienstin virkamiesten sosiaalietuuksien rahoitus vuosina 1989-1994
(59)
Vuonna 1989 toteutetun ensimmäisen postiuudistuksen jälkeen Postdienstin, Telekomin ja Postbankin oli vuoden 1989 PostVerfG:n 54 §:n 2 momentin mukaan rahoitettava täysimääräisesti eläkkeelle jääneiden virkamiesten eläkemaksut ja terveydenhuoltokustannukset, jotka kullekin yritykselle kohdennettiin yksittäisten virkamiesten aikaisemman toiminnan perusteella. Tämän säännöksen mukaan virkamiesten oikeus kohdistuu entiseen tapaan valtioon, mutta tämä voi vaatia koko summaa takaisin Postdienstiltä, Telekomilta tai Postbankilta.
II.1.3 DPAG:n virkamiesten sosiaalietuuksien rahoitus vuodesta 1995 alkaen
(60)
Toisen, vuonna 1994 toteutetun postiuudistuksen yhteydessä virkamiehet, jotka olivat työskennelleet Postdienstin palveluksessa, siirrettiin vuoden 1994 PostPersRG:n 2 §:n 1 momentin nojalla DPAG:n alaisuuteen. Tässä yhteydessä virkamiehet säilyttivät PostPersRG:n 2 §:n 3 momentin nojalla oikeudellisen asemansa. DPAG:lle siirtyivät vuoden 1994 PostPersRG:n 1 §:n 1 momentin nojalla liittovaltiolta kaikki työnantajalle kuuluvat oikeudet ja velvollisuudet sekä vuoden 1994 PostPersRG:n 2 §:n 3 momentin nojalla kaikki virkamiesten varallisuusoikeudelliset vaateet.
(61)
Vuoden 1994 PostPersRG:n 15 §:n nojalla eläke- ja terveydenhuoltoetuuksien maksaminen eläkkeellä oleville virkamiehille siirtyi vastaperustetun Deutsche Postin virkamiesten eläkerahaston vastuulle. Deutsche Postin, Deutsche Telekom AG:n ja Postbank AG:n eläkerahastot yhdistettiin 1 päivänä heinäkuuta 2001Postbeamtenversorgungskassen hoidettavaksi (jäljempänä koko 1 päivästä tammikuuta 1995 alkavalta ajalta yhteisesti ’eläkerahasto’).
(62)
Deutsche Postin oli maksettava vuoden 1994 PostPersRG:n 16 §:n 1 momentin nojalla eläkerahastoon vuosina 1995-1999 vuosittain 2,045 miljardin euron osuus eli yhteensä 10,225 miljardia euroa. Deutsche Postin on pitänyt maksaa vuoden 1994 PostPersRG:n 16 §:n 2 momentin perusteella eläkerahastoon vuodesta 2000 lähtien vuosittainen maksuosuus, joka vastaa 33 prosenttia virkamiesten kokonaispalkoista (toisin sanoen osuuksien määrä on vaihdellut 735 miljoonasta eurosta vuonna 2000 540 miljoonaan euroon vuonna 2010).
(63)
Vuoden 1994 PostPersRG:n 16 §:n 2 momentin mukaan eläketuki kattaa jäljelle jäävän alijäämän (toisin sanoen eläkkeelle jääneiden virkamiesten eläkemaksujen ja Deutsche Postin eläkerahastoon maksaman osuuden välisen erotuksen). Eläketuen suuruus nousi 151 miljoonasta eurosta (1995) 3,203 miljardiin euroon (2010), ja koko kaudella 1995-2010 se oli yhteensä 37,121 miljardia euroa.
Kuva 1
Eläkerahaston rahoitus (miljoonaa euroa)
II.1.4 Yksityisten palkansaajien pakollinen sosiaaliturva ja Deutsche Postin palveluksessa olevien yksityisten palkansaajien lisäeläkevakuutus
(64)
Yksityiset palkansaajat ovat velvollisia olemaan sosiaaliturvan piirissä, ja heillä on oltava neljä vakuutusta: eläke-, työttömyys-, sairaus- ja hoitovakuutus (28). Yksityisten palkansaajien pakollisissa sosiaaliturvajärjestelmissä on eläke- ja sairausvakuutuksen osalta erilainen vakuutussuoja kuin virkamiehiin sovellettavassa järjestelmässä:
1)
Eläkkeen suuruutta ei lasketa prosenttiosuutena viimeisestä kuukausipalkasta, vaan koko työuran keskipalkasta.
2)
Sairaus- ja hoitovakuutuksen menot katetaan kokonaan.
(65)
Myös sosiaalietuuksien rahoittamisessa on merkittäviä eroja verrattuna virkamiehiin sovellettaviin säännöksiin. Yksityisten palkansaajien pakollinen sosiaaliturva rahoitetaan palkansaajan työelämässä olon aikana maksetuin työntekijä- ja työnantajamaksuin, jäljempänä ’pakolliset sosiaaliturvamaksut’. Kokonaismaksuosuus jaetaan virallisesti työntekijän ja työnantajan osuuteen, jotka kumpikin ovat noin puolet kokonaismäärästä. Työnantajalla on kuitenkin virallinen velvollisuus maksaa koko maksuosuus sosiaaliturvajärjestelmään.
Kuva 2
Maksuosuudet pakollisesta sosiaaliturvasta prosenttiosuutena yksityisen palkansaajan bruttopalkasta (ks. myös liite)
(66)
Kuvasta 2 käy ilmi, että pakolliseen sosiaaliturvajärjestelmään suoritetut maksuosuudet ovat vuodesta 1995 lähtien olleet 38-42 prosenttia bruttopalkasta (= nettopalkka + työntekijän osuus). Työnantajan ja työntekijän osuudet sosiaaliturvamaksuista ovat olleet 19-21 prosenttia bruttopalkasta (yksityiskohtainen aikasarja esitetään liitteessä).
(67)
Deutsche Postin yksityiset palkansaajat saivat pakollisen sosiaaliturvan lisäksi lisäeläkevakuutuksen. Ennen vuotta 1997 palvelukseen otetuille yksityisille palkansaajille tarjottiin lisäeläkevakuutus, jonka ansiosta heidän oli mahdollista saada virkamieseläkettä vastaava eläke. Lisäeläkevakuutus kattoi näin ollen eron yksityisten palkansaajien pakolliseen sosiaaliturvaan perustuvan eläkkeen (joka vastaa tiettyä prosenttiosuutta koko työuran keskipalkasta) ja virkamieseläkkeen (joka vastaa tiettyä prosenttiosuutta viimeisestä palkasta) välillä. Tarkat säännökset asiasta sisältyvät Deutsche Bundespostin eläkelaitoksen perussääntöön, jäljempänä ’VAP’ (29).
(68)
Deutsche Post rahoitti eläkkeellä olevien yksityisten palkansaajien lisäeläkkeen vuoteen 1997 saakka maksuosuudella, jonka suuruus oli noin [5-10 prosenttia] (30) aktiivipalveluksessa olevien yksityisten palkansaajien bruttopalkasta. Vuodesta 1997 lähtien Deutsche Post teki varauksia VAP:n maksamatta olevia velvoitteita varten (ks. myös rasitteen 4 kuvaus II.3.1.3 jaksossa).
(69)
Vuodesta 1997 lähtien uusille palvelukseen otetuille yksityisille palkansaajille tarjottiin selvästi suppeampaa lisäeläkevakuutusta, josta Deutsche Post maksoi vuosina 1997-2007 [0-5 prosentin] osuuden bruttopalkasta.
II.2 Valtion korvaukset ja takaukset suhteessa Deutsche Postin yksinoikeuteen ja postialan yleispalveluvelvoitteisiin
II.2.1 Yksinoikeus vuoteen 2007 saakka
(70)
Ennen vuotta 1998 kirjelähetysten maksulliseen kuljettamiseen tarkoitettujen laitosten perustaminen ja ylläpito oli vuoden 1989 PostG:n 2 §:n mukaan Deutsche Postin yksinoikeus. Muita postipalveluja kuten pakettien, sanomalehtien tai aikakauslehtien kuljetusta ei ollut osoitettu pelkästään Deutsche Postin tehtäväksi, vaan ne olivat avoimia kilpailulle. Vuoden 1989 PostVerfG:n 37 §:n mukaan näistä yksinoikeuden piiriin kuuluneista kirjepalveluista kertyvät voitot on käytettävä kilpailun piirissä olevalla alalla tarjottujen yleispalvelujen tappioiden kattamiseen. Televiestinnän ja postipalvelujen sääntelyä koskevan vuoden 1994 lain (31), jäljempänä ’vuoden 1994 PTRegG’, 4 §:n mukaan liittovaltion posti- ja televiestintäministeri oli vastuussa varattujen kirjepalveluiden maksujen hyväksymisestä.
(71)
Vuoden 1997 PostG:n tultua voimaan vuonna 1998 Deutsche Postille varattujen palvelujen laajuutta supistettiin asteittain. Vuoden 1997 PostG:n 51 §:n mukaan Deutsche Postin yksinoikeus kattoi vuonna 1997 alle 200 gramman painoisten kirjelähetysten ja osoitteella varustettujen luetteloiden kuljettamisen. Painorajaa alennettiin kuitenkin vähitellen, ja vuonna 2006 se määritettiin 50 grammaksi. Yksinoikeus päättyi 31 päivänä joulukuuta 2007.
II.2.2 Postialan yleispalveluvelvoite vuoteen 2007 saakka
(72)
Postialan yleispalveluvelvoite määrättiin Deutsche Postille virallisesti kahdella säädöksellä:
1)
Pakollisista postipalveluista annetulla asetuksella (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung) (32), jäljempänä ’PPflLV’, Deutsche Postille annettiin tehtävä toimia postialan yleispalvelujen tarjoajana kirjelähetysten ja enintään 20 kg:n painoisten pakettien osalta ja vastaavien palvelujen tuottajana koko Saksassa yhtenäisten hintojen pohjalta.
2)
Vuoden 1997 PostG:llä ja sitä koskevalla, vuonna 1999 annetulla täytäntöönpanoasetuksella (33), jäljempänä ’vuoden 1999 yleispalveluasetus’, jatkettiin DPAG:n tehtävää tarjota yleispalveluja.
(73)
Vuoden 1997 PostG:n 11 §:ssä yleispalvelut määritellään postialan vähimmäispalveluiksi, jotka on tuotettava alueellisesti kattavasti kohtuulliseen hintaan. Nämä palvelut kattavat kirjelähetysten, enintään 20 kg:n painoisten, osoitteella varustettujen pakettien sekä kirjojen, luetteloiden, sanomalehtien ja aikakauslehtien kuljettamisen, jäljempänä ’yleispalvelut’.
(74)
Vuoden 1999 yleispalveluasetuksessa määritellään yleispalvelun vähimmäisvaatimukset:
1)
Koko Saksan alueella on oltava vähintään 12 000 postikonttoria.
2)
Vuosittain keskimäärin 80 prosenttia kirjelähetyksistä ja paketeista on toimitettava tiettyjen määräaikojen kuluessa (kirjelähetyksillä yksi työpäivä ja paketeilla kaksi työpäivää). Lisäksi toimitusten on tapahduttava vähintään kerran työpäivässä.
3)
Yleisenä sääntönä on se, että yleispalvelujen hintojen on oltava kohtuulliset, mutta DPAG:n oli kuitenkin määritettävä yhtenäiset hinnat kirjepalveluille, joita se tuottaa vuonna 2007 päättyneen yksinoikeuden puitteissa. Tosin DPAG:llä on varattujen palvelujen hintojen määrittämisessä tiettyä joustoa, koska se voi tehdä yksilöllisiä hintasopimuksia sellaisten asiakkaiden kanssa, jotka toimittavat vähintään 50 kappaletta toimituskertaa kohden.
(75)
Vuoden 1997 PostG:n 52 §:llä DPAG:lle uskottua yleispalvelujen tarjoajan tehtävää jatkettiin 31 päivään joulukuuta 2007, toisin sanoen sen kirjepalveluja koskevan yksinoikeuden päättymiseen saakka. Yksinoikeuden päättymisen jälkeen yleispalveluvelvoitetta ei ole osoitettu millekään postitoiminnan harjoittajalle, mikä tarkoittaa sitä, että kaikkien postipalvelujen tarjoajien on tarkoitus tuottaa postialan yleispalveluja (”markkinavoimat”). Jos todetaan tai voidaan olettaa, että jotakin yleispalvelua ei tuoteta riittävästi tai asianmukaisesti, vuoden 1997 PostG:hen sisältyy oikeudellisia keinoja taata näiden palvelujen tarjonta.
(76)
Kuten WIK-lausunnosta (vrt. kuva 3) voidaan todeta, noin 88 prosenttia vuosien 1990-2007 kokonaistuotoista kertyi yleispalveluista. Suurin osa kirjealan yleispalveluista kuului Deutsche Postin määräävän markkina-aseman perusteella hintasääntelyn piiriin (vrt. II.2.1 jakso). Näiden säänneltyjen palvelujen ohella, joista kertyi noin 62 prosenttia kokonaistuotosta, Deutsche Post tuotti yleispalveluna pakettipalveluja muiden tarjoajien kanssa kilpaillen (noin 15 prosenttia kokonaistuotosta) sekä muita yleispalvelukirjepalveluja, joiden hintoja ei säännelty (noin 11 prosenttia kokonaistuotosta).
(77)
Lisäksi Deutsche Post tarjosi kaupallisia palveluja (esimerkiksi vähittäispankkipalveluja Postbankin puolesta, myyntipalveluja Telekomin puolesta ja osoitteettomien mainoslähetysten toimituksia). Kaupallisten palvelujen osuus Deutsche Postin kokonaistuotosta oli vuosina 1990-2007 noin 12 prosenttia.
II.2.3 Valtion korvaukset
(78)
Deutsche Bundespost perustettiin vuonna 1950, ja siitä lähtien se oli liittovaltion erityinen omaisuuserä (Sondervermögen). Saksan hallinto-oikeuden mukaan erityisellä omaisuuserällä ei ole valtiosta riippumatonta oikeushenkilöyttä, mutta sillä on oma talousarvio eikä se vastaa valtion yleisistä veloista.
(79)
Vuonna 1989 toteutetussa ensimmäisessä postiuudistuksessa tämä erityinen omaisuuserä jaettiin kolmeen osastoon - Postdienst, Postbank ja Telekom, jotka luokiteltiin ”julkisiksi yrityksiksi”, mutta joilla ei vielä ollut valtiosta riippumatonta oikeushenkilöyttä.
(80)
Vuoden 1989 PostVerfG:n 37 §:n 2 ja 3 momentin mukaan näiden kolmen yrityksen oli tarkoitus rahoittaa omat kustannuksensa, mutta niiden välinen ristikkäisrahoitus oli sallittua siltä osin kuin tappiot aiheutuivat yleispalveluvelvoitteesta. Tämän perusteella Postdienst sai Telekomilta vuosina 1990-1993 yhteensä 2,844 miljardia euroa tappioidensa kattamiseen.
(81)
Toisen postiuudistuksen yhteydessä erityisen omaisuuserän kolme osastoa muutettiin 1 päivästä tammikuuta 1995 alkaen osakeyhtiöiksi. Postdienstistä tuli DPAG, Postbankista tuli Postbank AG ja Telekomista Telekom AG. Vuoden 1994 PostUmwG:n 2 §:n 2 momentin mukaisesti Telekom AG otti vastuulleen kaikki erityistä omaisuuserää kokonaisuudessaan koskevat luottositoumukset, mutta sillä oli oikeus vaatia varoja takaisin DPAG:ltä ja Postbank AG:ltä siltä osin kuin luottositoumusten voitiin osoittaa kuuluvan niiden oikeudellisten edeltäjien vastuulle.
(82)
Vuoden 1994 PostUmwG:n 7 §:n mukaan Telekom AG:n (vuoden 1994 PostUmwG:n 2 §:n 2 momentista johtuva) oikeus vaatia varoja takaisin DPAG:ltä Postdienstille aiheutuneiden tappioiden suuruisina päättyi 31 päivänä joulukuuta 1994. Tämä johti 2,822 miljardin euron suuruisten varojen siirtoon Telekom AG:ltä DPAG:lle. Saksan mukaan tämä siirto Telekom AG:ltä DPAG:lle, samoin kuin aiemmin vuoden 1989 PostVerfG:n 37 §:n 3 momentin perusteella maksetut korvaukset, olivat välttämättömiä yleispalveluvelvoitteen hoitamiseksi.
(83)
Postdienst sai vuosina 1990-1995 yhteensä 5,666 miljardia euroa korvauksena yleispalveluvelvoitteestaan.
II.2.4 Valtiontakaus ennen vuotta 1995 liikkeeseen lasketuille velkakirjoille
(84)
Vuoden 1953 PostVwG:n (34) 22 §:n 4 momentin mukaan Deutsche Bundespostin velkakirjoilla on vuodesta 1953 lähtien ollut liittovaltion liikkeelle laskemia velkakirjoja vastaava asema. Kun vuoden 1953 PostVwG kumottiin vuoden 1989 PostVerfG:llä, tämä säännös otettiin osaksi vuoden 1989 PostVerfG:n 40 §:ää.
(85)
Sen jälkeen, kun edellä mainitut kolme osastoa perustettiin vuonna 1989, Postdienst ei laskenut velkakirjoja liikkeelle itsenäisesti, vaan Postbank hallinnoi asiaan liittyviä liiketoimia itsenäisesti kaikkien Deutsche Bundespostin yritysten puolesta. Velkakirjat kohdennettiin sitten Postdienstille, Telekomille tai Postbankille niiden kulloistenkin rahoitustarpeiden mukaan.
(86)
Vuoden 1995 jälkeen Saksa säilyi edelleen vuoden 1994 PostUmwG:n 2 §:n 4 momentin mukaan vastuullisena niiden velvoitteiden täyttämisestä, jotka Deutsche Bundespost oli ottanut hoitaakseen ennen vuotta 1995 ja jotka sen jälkeen oli määrätty Postdienstille, Telekomille ja Postbankille. Saksalla ei kuitenkaan ollut minkäänlaista vastuuta DPAG:n myöhemmin liikkeelle laskemista velkakirjoista.
II.3 Säänneltyjen palvelujen tuotot lisäkorvauksena eläkekuluista ja yleispalvelujen nettokuluista
(87)
Vuoden 1997 PostG:ssä Bundesnetzagentur, jäljempänä ’postialan sääntelyviranomainen’, sai lisäksi tehtäväkseen valvoa varattuja ja vapautettuja kirjemarkkinoita. Kyseisen lain 19 §:n mukaan postialan sääntelyviranomainen vastaa niiden maksujen sääntelystä, joita Deutsche Post perii kirjemarkkinoilla, joilla sillä on määräävä markkina-asema. Deutsche Postilla oli määräävä markkina-asema varattujen palvelujen alalla (vuoden 1997 PostG:n 51 §:n mukaisesti), mutta myös lähes kaikkien muidenkin kirjepalvelujen aloilla, jotka jo oli avattu kilpailulle. Hintasääntely voi tapahtua joko etukäteen asettamalla hintakatto tai jälkikäteen hintavalvonnan muodossa.
(88)
Postialan sääntelyviranomaisen toteuttamista markkinatutkimuksista käy ilmi, että Deutsche Postilla oli säänneltyjen kirjepalvelujen markkinoilla keskimäärin 90-97 prosentin markkinaosuus. Viimeisessä kertomuksessaan postialan sääntelyviranomainen pahoittelee sitä, että vuonna 1997 aloitetulla vähittäisellä markkinoiden avaamisella ei olla saatu aikaan toimivaa kilpailua Saksan kirjemarkkinoilla (35).
(89)
Deutsche Post sai suurimman osan kokonaistuotostaan säännellyistä kirjepalveluista (esim. vuosina 1990-2007 noin 62 prosenttia kokonaistuotosta (ks. kuva 3) ja vuosina 2008-2010 noin 56 prosenttia kokonaistuotosta).
(90)
Kaikkiin muihin yleispalveluihin ja kaupallisiin palveluihin, jotka eivät kuulu vuoden 1997 PostG:n maksujen sääntelyä koskevan 19-27 §:n soveltamisalaan (36), viitataan jäljempänä ’hintasääntelyn ulkopuolisina palveluina’.
(91)
Vuoden 1997 PostG:n 20 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään, että maksujen on oltava tehokkaan palveluntarjonnan mukaisia. Postialan sääntelyviranomaisen on otettava objektiivisesti perustelluissa tapauksissa asianmukaisesti huomioon muun muassa seuraavat seikat:
-
postipalvelujen alueellisesti kattavan tarjonnan kustannukset
-
Postdienstin palvelukseen siirtyneiden työntekijöiden eläke- ja sairausvakuutusetuuksien kustannukset.
(92)
Vuoden 1997 PostG:n 57 §:n ja liittovaltion talous- ja teknologiaministerin 27 päivänä maaliskuuta 2000 antamien yleisten ohjeiden myötä säännellyt hinnat jäädytettiin vuoden 1997 tasolle 31 päivään joulukuuta 2002 saakka.
II.3.1. Vuoden 2002 hintakattopäätös
(93)
Postin sääntelyviranomainen teki vasta vuonna 2002 ensimmäisen säänneltyjen kirjemaksujen ylärajaa koskeneen päätöksensä, joka koski ajanjaksoa 1 päivästä tammikuuta 200331 päivään joulukuuta 2007, jäljempänä ’vuoden 2002 hintakattopäätös’. Niin kutsuttu hintakattojen sääntely on tietyn palvelukokonaisuuden hintojen sääntelyssä käytetty menetelmä, jonka yhteydessä ei valvota jokaisen palvelun vähittäishintoja erikseen, vaan määritetään kyseisen palvelukokonaisuuden kaikkia hintoja koskeva painotettu keskiarvo. Vuoden 1997 PostG:n 19 §:n mukaan etukäteen tehty hintakattopäätös koski kaikkia postipalveluja, joiden alalla Deutsche Postilla oli määräävä markkina-asema.
(94)
Deutsche Post toimitti vuoden 2002 hintakattopäätöstä varten postialan sääntelyviranomaiselle ensimmäistä kertaa lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman, jäljempänä ’vuonna 2002 esitetty lakisääteinen tuotto- ja kululaskelma’, joka kattoi vuodet 1998-2006. Lakisääteinen tuotto- ja kululaskelma perustui vuoteen 2001 mennessä saatuihin tuottoihin ja seuraavia vuosia koskeviin ennusteisiin.
(95)
Vuonna 2002 Deutsche Post toi esiin niin kutsutut rasitteet, jotka aiheutuivat yleispalveluvelvoitteesta sekä Postdienstistä palvelukseen siirtyneiden virkamiesten ja yksityisten palkansaajien työllistämisestä. Sen mukaan nämä rasitteet liittyivät kustannuksiin, joita Deutsche Postille ei olisi aiheutunut ilman yleispalveluvelvoitetta ja Postdienstin työntekijöiden ja infrastruktuurin siirtymistä sen haltuun (vrt. tyhjentävä luettelo taulukossa 1).
Taulukko 1
Vuoden 2002 hintakattopäätöksen yhteydessä hyväksytyt rasitteet (miljoonaa euroa, nimellisarvot)
nro
Vuoden 2002 hintakattopäätöksestä aiheutuvat rasitteet
Keskimääräinen rasite (1998-2006), milj. euroa
%
1
Alan keskiarvosta poikkeavat palkkakustannukset
(…)
(…)
2
Alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset
(…)
(…)
3
Postikonttoreista johtuva infrastruktuurirasite
(…)
(…)
4
Palkansaajien lisäeläkevakuutus (VAP)
(…)
(…)
5
Rahdista aiheutuva infrastruktuurirasite
(…)
(…)
6
Sosiaali- ja terveydenhuoltokustannukset (BAnstPT)
(…)
(…)
7
Henkilöstön saneeraus
(…)
(…)
8
Virkamiesten sairausvakuutuksen alijäämän kattaminen
(…)
(…)
Keskimääräinen kokonaisrasite
(…)
100 %
(96)
Postialan sääntelyviranomainen hyväksyi lopulta Deutsche Postin perustelut, joiden mukaan sille ei olisi aiheutunut näitä rasitteita ilman yleispalveluvelvoitetta (rasitteet 3 ja 5, yleispalvelukustannukset) tai ilman velvoitetta ottaa palvelukseen Postdienstin virkamiehet ja yksityiset palkansaajat (rasitteet 1, 2, 4, 6, 7 ja 8). Postialan sääntelyviranomainen hyväksyi säänneltyjen kirjemaksujen nostamisen, jotta esiin otetut vuosia 2002-2006 koskeneet keskimääräiset vuosittaiset […] miljardin euron rasitteet voitiin rahoittaa säännellyistä kirjepalveluista saaduilla tuotoilla. Vuoden 2002 hintakattopäätöksen mukaan rasitteet kohdennetaan kokonaisuudessaan hintoihin, joihin sovelletaan etukäteen asetettua hintakattoa.
II.3.1.1 Alan keskiarvosta poikkeavat peruspalkat (rasite 1)
(97)
Rasite 1 vastaa postityöntekijöiden peruspalkoista esiin nostettua osaa, joka on alan keskiarvoa korkeampi. Deutsche Post asetti ”alan tavanomaisten” palkkojen viitearvoksi palkat, jotka ammattiliitot olivat sopineet työehtosopimuksessa (Entgelttarifvertrag, jäljempänä ’ETV’) vuoden 2002 jälkeen palvelukseen otetuille työntekijöille. Rasitteen 1 laskemisessa tätä viitearvoa käytetään kuitenkin koskemaan kaikkia työntekijöitä. Lisäksi sitä käytetään esitetyissä kustannuslaskelmissa takautuvasti vuoteen 1998 saakka.
II.3.1.2 Alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset (rasite 2)
(98)
Postialan sääntelyviranomainen oli yhtä mieltä myös Deutsche Postin esittämästä väitteestä, jonka mukaan se oli joutunut maksamaan yksityisistä palkansaajistaan ja virkamiehistään korkeampia sosiaaliturvamaksuja kuin yksityiset kilpailijat yleensä joutuivat maksamaan yksityisistä palkansaajistaan.
(99)
Deutsche Post käyttää laskelmissaan sosiaaliturvamaksutasoa, jota se pitää sekä virkamiesten että yksityisten palkansaajien osalta ”alan keskiarvoa vastaavana”, jäljempänä ’lakisääteinen maksutaso’. Lakisääteinen maksutaso määritetään seuraavien osien summaksi:
1)
työnantajan osuus yksityisen palkansaajan sosiaaliturvamaksuista (noin 19-21 prosenttia, mikä, kuten kuva osoittaa, vastaa noin 50 prosentin osuutta koko sosiaaliturvamaksutasosta),
2)
tapaturmavakuutusmaksu ([0-5 prosenttia]; Deutsche Postin osalta tämä maksu on vuodesta 2001 alkaen sisältynyt lakisääteiseen maksutasoon), sekä
3)
lisäeläkevakuutusmaksu ([0-5 prosenttia]; Deutsche Postin osalta tämä maksu on vuodesta 1997 alkaen sisältynyt lakisääteiseen maksutasoon, koska tämänsuuruista lisäeläkevakuutusmaksua pidetään alan keskiarvoa vastaavana. Taso perustuu lisäeläkevakuutuksen, jonka Deutsche Post on tarjonnut vuodesta 1997 alkaen uusille palvelukseen otetuille yksityisille palkansaajille).
(100)
Kaikki lakisääteisen maksutason ylittävät sosiaaliturvamaksut, jäljempänä ’alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvamaksut’, rahoitetaan säännellyistä tuloista. Taulukossa 2 esitetään alan keskiarvosta poikkeavien sosiaaliturvamaksujen laskemista virkamiesten osalta vuonna 2001 koskevan esimerkin avulla, että virkamiesten tosiasialliset sosiaaliturvamaksut olivat lähes kaksinkertaiset verrattuna lakisääteiseen maksutasoon ja alan keskiarvoa vastaaviksi katsottuihin sosiaaliturvamaksuihin.
Taulukko 2
Alan keskiarvosta poikkeavien sosiaaliturvakustannusten laskeminen virkamiesten osalta vuonna 2001 lakisääteisen maksutason mukaisesti (miljoonaa euroa)
Prosentteina kertyneistä palkoista
(1)
Maksuosuus eläkerahastoon
33 %
(2)
Virkamiesten palkat yhteensä
(…)
(3)
=(1)*(2)
Maksut eläkerahastoon
(…)
(4)
Terveydenhuoltokustannukset
(…)
(5)
=(3)+(4)
Aiheutuneet sosiaaliturvakustannukset
(…)
[40-45 %]
(6)
Sosiaaliturvamaksut, työnantajan osuus
20,43 %
(7)
Tapaturmavakuutus
(…)
(8)
Lisäeläkevakuutus
(…)
(9)
=(6)+(7)+(8)
Lakisääteinen maksutaso
(…)
(10)
=(2)*(9)
Lakisääteisen maksutason sosiaaliturvakustannusten viitearvo
(…)
[20-25 %]
(11)
=(5)-(10)
Alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset
(…)
15-20 %]
(101)
Kertyneet sosiaaliturvamaksut kattavat Deutsche Postin aktiivipalveluksessa olleiden virkamiesten palkoista maksaman 33 prosentin osuuden eläkerahastoon (toisin sanoen 2,045 miljardin euron kiinteämääräinen maksu vuosittain) sekä osuuden virkamiesten terveydenhuoltokustannuksista. Vuonna 2001 sosiaaliturvamaksut olivat yhteensä [40-45 %] kertyneistä virkamiesten palkoista.
(102)
Vaikka sosiaaliturvamaksujen taso on määritelty prosenttiosuudeksi yksityisten palkansaajien bruttopalkasta (nettopalkka + sosiaaliturvamaksun työntekijäosuus), Deutsche Post laskee lakisääteisen maksutason viitearvon kertomalla lakisääteisen maksutason [20-25 %] kertyneillä virkamiesten palkoilla.
II.3.1.3 Palkansaajien lisäeläkevakuutus (rasite 4)
(103)
Rasitteen 4 tarkoituksena on korvata varausten muodostaminen lisäeläkevakuutus VAP:sta Deutsche Postin yksityisille palkansaajille ennen vuotta 1997 aiheutuneita sitoumuksia varten.
(104)
Kuten II.1.4 jaksossa esitetään, ennen vuotta 1997 palvelukseen otetuille Deutsche Postin yksityisille palkansaajille tarjottiin lisäeläkevakuutus, jotta heille taattaisiin virkamieseläkettä vastaava eläke. Postdienst ei kuitenkaan muodostanut vastaavia varauksia tulevaa eläkkeenmaksua varten. Vasta DPAG:n perustamisen jälkeen taseeseen luotiin arvoltaan 8,153 miljardin euron varaukset.
II.3.1.4 Muut alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset (rasitteet 6, 7, ja 8
(105)
Rasite 6 kattaa Deutsche Postin maksaman osuuden liittovaltion posti- ja televiestintälaitokselle (Bundesanstalt für Post und Telekommunikation (BanstPT)), joka tuottaa tiettyjä sosiaalietuuksia Postdienstin palvelukseen siirtyneille virkamiehille ja yksityisille palkansaajille (esim. sosiaalinen asuntotarjonta). Rasite 7 liittyy Deutsche Postin osuuteen virkamiesten sairausvakuutuksen alijäämän kattamisesta. Rasite 8 (henkilöstön saneeraus) koskee sekä virkamiehiä että yksityisiä palkansaajia.
II.3.1.5 Yleispalvelusta johtuvat rasitteet (3 ja 5)
(106)
Nämä rasitteet kuvaavat kustannussäästöjä, joita Deutsche Post olisi voinut saavuttaa, jos se olisi käyttänyt konttori- ja pakettiverkostonsa pohjana kaupallisia näkökohtia. Kustannussäästöjen laskennassa on käytetty esimerkiksi vaihtoehtoista konttorimäärää, jota Deutsche Post ylläpitäisi ilman yleispalveluvelvoitetta.
II.3.2 Vuosien 2007 ja 2011 hintakattopäätökset
(107)
Postialan sääntelyviranomainen hyväksyi 7 päivänä marraskuuta 2007 hintakaton ajanjaksolle 1 päivästä tammikuuta 200831 päivään joulukuuta 2011, jäljempänä ’vuoden 2007 hintakattopäätös’. Lisäksi se hyväksyi 14 päivänä marraskuuta 2011 hintakaton ajanjaksolle 1 päivästä tammikuuta 201231 päivään joulukuuta 2013, jäljempänä ’vuoden 2011 hintakattopäätös’.
(108)
Vuoden 2007 hintakattopäätöksestä lähtien yli 50:n kirjeen lähetysten hintoja ei ole enää valvottu etukäteen, vaan niihin sovelletaan vuoden 1997 PostG:n 25 §:n mukaista jälkikäteen tehtävää hintavalvontaa (37). Kaikkien muiden sellaisten postipalvelujen alalla, joilla Deutsche Postilla on määräävä markkina-asema, hinnat hyväksytään edelleen vuoden 1997 PostG:n 19 §:n mukaisesti etukäteen.
(109)
Komissio nimittää tässä päätöksessä ’hintasäännellyiksi palveluiksi’ palveluja, joilla Deutsche Postilla on määräävä markkina-asema ja joihin sovelletaan joko vuoden 1997 PostG:n 19 §:n mukaista etukäteishintavalvontaa tai vuoden 1997 PostG:n 25 §:n mukaista jälkikäteen toteutettavaa hintavalvontaa. Kaikkia muita palveluja, joiden osalta Deutsche Postilla ei ole määräävää markkina-asemaa ja joihin ei sovelleta hintavalvontaa, nimitetään ’hintasääntelyn ulkopuolisiksi palveluiksi’.
(110)
Deutsche Post vaati edelleen huomioonotettaviksi rasitteita, jotka sille aiheutuivat alan keskiarvosta poikkeavista palkka- ja sosiaaliturvakustannuksista Postdienst-työntekijöiden palvelukseen ottamisen seurauksena (esim. keskimäärin […] miljoonaa euroa vuoden 2008 osalta rasitteesta 2 - alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset), sekä yleispalveluvelvoitteesta johtuvia rasitteita. Kuten jo vuoden 2002 hintakattopäätöksen kohdalla, postialan sääntelyviranomainen hyväksyi jälleen sen, että nämä rasitteet katetaan säännellyistä tuloista, ja määritti hintakaton sen vuoksi vastaavasti korkeammaksi. Postialan sääntelyviranomaisen näille rasitteille vuosien 2002, 2007 ja 2009 hintakattopäätöksissä antama hyväksyntä on näin ollen pysynyt ennallaan hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen osalta.
II.4 DPAG:n taloudellinen tulos
(111)
DPAG:n taloudellinen tulos vuosilta 1995-2006 esitetään menettelyn laajentamisesta tehdyn päätöksen kuvassa 2. Vuosina 1995-1999 taloudellinen tulos vaihteli (joinakin vuosina aiheutui tappiota, toisina päästiin voitolle), mutta vuosina 2000-2006 DPAG onnistui jatkuvasti saamaan voittoa 1-2 miljardia euroa ennen veroja.
(112)
Vuosina 2007-2010 DPAG nettovoitot olivat seuraavat: 1,8 miljardia euroa (2007), -2,0 miljardia euroa (2008), 0,7 miljardia euroa (2009) ja 2,6 miljardia euroa (2010).
(113)
DPAG:n julkaistusta taseesta ei ole mahdollista selvittää voittojen jakautumista eri palvelujen osalle. Näin ollen julkaistun taseen perusteella ei voida päätellä, olivatko hintasäännellyt yleispalvelut kaiken kaikkiaan alijäämäisiä vai voitollisia.
III MENETTELYN ALOITTAMISEN SYYT
(114)
Kuten unionin yleinen tuomioistuin vahvisti asiassa T-421/07 (38), menettely, jota jatkettiin menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdyllä päätöksellä, koskee kaikkia menettelyn aloittamisesta vuonna 1999 tehdystä päätöksestä lähtien tutkittuja toimenpiteitä.
III.1 Eläketuki
(115)
Menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessä todettiin, että eläketuki on uutta tukea, koska Deutsche Postin oli ennen vuoden 1995 eläkeuudistusta täytynyt rahoittaa eläkekustannukset kokonaan omista varoistaan. Lisäksi kyseisessä päätöksessä torjuttiin Combus-tuomioon (39) perustunut Saksan väite, jonka mukaan eläketuki ei olisi valtiontukea.
(116)
Tutkittaessa sitä, soveltuuko eläketuki sisämarkkinoille korvauksena aikaisemmasta toiminnasta periytyvistä eläkevelvoitteista (esimerkiksi Ranskan La Postesta tehdyn komission päätöksen (40) mukaisesti, jäljempänä ’La Poste -päätös’), menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessä otettiin huomioon, että väitettyjä alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia ei korvattu pelkästään eläketuella, vaan myös säännellyistä tuotoista (esim. rasite 2 - alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset).
(117)
Menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessä esitetyistä laskelmista, joissa otettiin huomioon molemmat korvauselementit, kävi ilmi, että Deutsche Post oli todellakin pystynyt käyttämään sosiaaliturvamaksutasoa, joka oli 10-14 prosenttiyksikköä yksityisten kilpailijoiden pakollisten sosiaaliturvamaksujen (työnantajan ja työntekijän osuus) kokonaistasoa alhaisempi.
(118)
Sen vuoksi menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessä esitettiin epäilyjä siitä, soveltuiko eläketuki SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti sisämarkkinoille korvauksena aikaisemmasta toiminnasta periytyvistä eläkevelvoitteista.
III.2 Korvaukset yleispalvelujen tarjoamisesta
(119)
Saksa tukeutuu SEUT-sopimuksen 106 artiklan 2 kohtaan perustellessaan valtion korvausten ja takauksen soveltuvuutta sisämarkkinoille korvauksena yleispalveluvelvoitteesta.
(120)
Menettelyn aloittamista vuonna 2007 tehdyssä päätöksessä komissio katsoi Altmark-tuomion (41) perusteella, että valtion korvaukset ja takaus olivat SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
(121)
Menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdyssä päätöksessä komissio toi esiin epäilynsä siitä, olivatko valtion korvaukset ja takaukset tarpeen yleispalveluvelvoitteen täyttämiseksi ja asianmukaisia tähän tarkoitukseen. Komissio katsoi, että erityisesti kustannusten kohdentamista yleispalveluihin ja kaupallisiin palveluihin oli tutkittava yhteisön vuoden 2005 puitteisiin sisältyvien periaatteiden valossa. Lisäksi komissio epäili kohtuullisen voiton määrittämistapaa, jonka yhteydessä oli otettava huomioon alan keskimääräinen kannattavuus ja Deutsche Postin riskipositio.
IV WIK-LAUSUNTO
(122)
WIK-lausunto teetettiin tukemaan komissiota Deutsche Postin vuosien 1990-2007 tilinpidon tarkastelussa, jotta se voisi todeta, oliko Deutsche Post saanut liian suurta korvausta yleispalveluvelvoitteistaan. WIK Consult GmbH:lle annettiin erityisesti seuraavat tehtävät:
1)
kohtuullisen voiton viitearvon määrittäminen,
2)
kustannusten sisäisen kohdentamisen ja siirtohintasopimusten tutkiminen ja
3)
yleispalveluvelvoitteen nettokustannuksista maksetun liian suuren korvauksen laskeminen.
IV.1 Vuonna 2009 esitetyn lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman kuvaus
(123)
Komission 30 päivänä lokakuuta 2008 tekemän tietojen antamista koskevan välipäätöksen jälkeen Saksa toimitti vuonna 2009 lopulta täysimääräisen lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman vuosilta 1990-2007, jäljempänä ’vuonna 2009 esitetty lakisääteinen tuotto- ja kululaskelma’.
IV.1.1 Tuotot
(124)
Deutsche Postin tuotot voidaan jaotella seuraaviin kolmeen väljään luokkaan:
-
Säännellyt yleiskirjepalvelut (62 prosenttia kokonaistuotoista vuosina 1990-2007)
Hintasäänneltyjen kirjepalvelujen piiriin kuuluvat kaikki yleispalvelut, joita tarjotaan markkinoilla, joilla Deutsche Postilla oli määräävä markkina-asema, myös palvelut, joiden osalta se hyötyi yksinoikeudesta. Näiden palvelujen osuus Deutsche Postin kokonaisvoitosta oli vuosina 1990-2007 noin 62 prosenttia (42).
-
Sääntelyn ulkopuoliset yleiskirjepalvelut (26 prosenttia kokonaistuotoista vuosina 1990-2007)
Yleispalvelujen piiriin kuuluvia pakettipalveluja on tarjottu aina kilpailulle avatuilla markkinoilla, joilla Deutsche Postilla oli keskimäärin vain 30 prosentin markkinaosuus. Vuosina 1990-2007 Deutsche Postin kokonaistuotosta 15 prosenttia oli peräisin yleispalveluun kuuluvista pakettipalveluista.
Hintasääntelyn ulkopuolisista yleispalvelukirjepalveluista (esim. luettelot, kansainväliset lähetykset) kertyi noin 11 prosenttia Deutsche Postin tuotoista.
-
Sääntelyn ulkopuoliset kaupalliset palvelut (12 prosenttia kokonaistuotoista vuosina 1990-2007)
Deutsche Post käytti konttoriverkostoaan postipalvelujen tarjoamisen lisäksi myös Postbank AG:n ja vähemmässä määrin Deutsche Telekomin tuotteiden ja palvelujen myymiseen. Näistä kaupallisista myyntipalveluista kertyi noin 6 prosenttia Deutsche Postin kokonaistuotosta.
Kaupalliset paketti- ja kirjepalvelut (esim. osoitteelliset mainoslähetykset) muodostavat noin 4 prosentin osuuden Deutsche Postin kokonaistuotosta.
Lisäksi Deutsche Post tuotti erilaisia sekalaisia palveluja, esimerkiksi tehtävässään muilla liiketoiminta-aloilla toimivien kansainvälisten tytäryhtiöiden (esim. DANZAS, DHL) holdingyhtiönä. Näistä muista kaupallisista myyntipalveluista kertyi noin 2 prosenttia Deutsche Postin kokonaistuotosta.
Kuva 3
Tuottojen keskimääräinen osuus vuosina 1990-2007 (nimellisarvojen perusteella)
(125)
WIK-lausunto koski ainoastaan kaupallisia palveluja, joita oikeushenkilö DPAG ja sen edeltäjä Postdienst tarjosivat yleispalvelujen yhteydessä. Se ei koskenut kaupallisia palveluja (esim. DHL:n maailmanlaajuista pikakuljetustoimintaa), joita tarjoavat muut Deutsche Post World Netiin, jäljempänä ’DPWN’, kuuluvat oikeushenkilöt.
IV.1.2 Rasitteiden laskeminen vuonna 2009 esitetyssä lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassa
(126)
Toisin kuin lakisääteiset tuotto- ja kululaskelmat, jotka Deutsche Post esitti postialan sääntelyviranomaiselle vuosien 2002, 2007 ja 2011 hintakattopäätöksiä varten, vuonna 2009 esitetty lakisääteinen tuotto- ja kululaskelma, jota ei koskaan toimitettu postialan sääntelyviranomaiselle, sisältää huomattavasti aikaisempaa korkeamman rasitteita koskevan summan, jonka Deutsche Post kohdentaa säänneltyihin palveluihin.
(127)
Vuonna 2009 esitetyn tuotto- ja kululaskelman perusteella Deutsche Post väittää rasitteen olleen keskimäärin […] miljardia euroa vuosina 1990-2006; vuonna 2002 esitetyssä lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassa määrä oli […] miljardia euroa.
Kuva 4
Yleispalvelusta aiheutuneet rasitteet vuonna 2009 esitetyn lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman mukaan verrattuina vuoden 2002 hintakattopäätöksen yhteydessä hyväksyttyihin rasitteisiin (vuosikeskiarvo, nimellisarvo, miljoonaa euroa)
(…)
(128)
Rasitteen 2 (alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset) ja rasitteen 4 (lisäeläkevakuutus) kohdalla ei ole olennaisia poikkeamia vuonna 2002 ja vuonna 2009 esitettyjen lakisääteisten tuotto- ja kululaskelmien välillä, mutta rasite 1 (alan keskiarvosta poikkeavat peruspalkat) on lähes […]. Toisin kuin vuonna 2002 esitetyssä tuotto- ja kululaskelmassa, Deutsche Post ei enää käytä ETV-palkkoja alan keskiarvoa vastaavien palkkojen viitearvon perustana, vaan postialan vähimmäispalkkaa, joka perustuu työministeriön vuonna 2007 antamaan asetukseen, jäljempänä ’vuoden 2007 vähimmäispalkka’. Liittovaltion korkein hallinto-oikeus (Bundesverwaltungsgericht) kuitenkin totesi tämän asetuksen olevan lainvastainen eikä se sen vuoksi tullut koskaan voimaan.
(129)
Deutsche Post toi tämän lisäksi vuonna 2009 esitetyssä lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassa esiin uuden ”kirjeinfrastruktuuria” koskevan rasitteen, joka kattaa viikon kuudenteen postinjakelupäivään liittyvät lisäkustannukset (keskimäärin […] miljoonaa euroa vuodessa). Laskelma perustuu vaihtoehtoiseen oletukseen, jonka mukaan ilman yleispalveluvelvoitetta Deutsche Post jakelisi postia ainoastaan viitenä päivänä viikossa kuuden sijaan.
(130)
Rasite 3 - postikonttoreista johtuva infrastruktuurirasite - lasketaan eri tavoin kuin vuonna 2002 esitetyssä lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassa. Siihen sisältyvät nyt oletetut kustannussäästöt, jotka olisi voitu saada aikaan, jos kaikkia postikonttoreita olisi vuodesta 1990 ryhdytty hoitamaan asiamiespohjalta. Rasite 3 lasketaan sen maksun pohjalta, jota Deutsche Post maksoi vuonna 2007 myyntipalveluista kolmansille.
IV.1.3 Vuonna 2009 esitettyyn lakisääteiseen tuotto- ja kululaskelmaan sisältyvät voittomarginaalit
(131)
Rasitteiden kohdentaminen hintasäänneltyihin yleispalvelukirjepalveluihin supistaa huomattavasti hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen kustannuksia, kuten palkka- ja sosiaaliturvakustannuksia. Tämä uudelleenkohdentaminen johtaa kaupallisten palvelujen kohdalla selkeästi positiivisiin, noin [15-25 prosentin] voittomarginaaleihin ja hintasäänneltyjen kirjepalvelujen kohdalla lähes [0-10 prosentin] tappioihin.
(132)
Deutsche Post on tilinpäätöstensä mukaan saavuttanut erittäin suuria voittoja kirjetoimialallaan (ks. myös jakso V.3), mutta hintasääntelyn ulkopuolisista palveluista hintasäänneltyihin palveluihin siirretyt rasitteet enemmän kuin syövät nämä voitot.
Kuva 5
Keskimääräiset myyntituotot vuonna 2009 esitetyn lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman perusteella
(…)
IV.2 Vertailuanalyysi kohtuullisen voiton määrittämiseksi
IV.2.1 Deutsche Postin arvoketju: matalan teknologian toiminta ja vähäinen liiketoimintariski
(133)
Valmisteltaessa vertailuanalyysiä kohtuullisen voiton määrittämiseksi ja kustannusten kohdentamisen arvioimiseksi on tarpeen analysoida arvoketjua ja liiketoimintariskejä. Ainoastaan siten, että tunnetaan toiminta- ja riskiominaisuudet, voidaan etsiä ”vertailukelpoisten” yritysten ryhmä ja laskea Deutsche Postin kohtuullista voittoa koskeva vertailuarvo.
IV.2.1.1 Matalan teknologian liiketoiminta-alan arvoketju
(134)
Deutsche Postin arvoketju voidaan jakaa kahteen päätoiminta-alaan:
-
koko maan laajuinen kirjelähetysten ja pakettien lähetys- ja toimitusverkosto,
-
koko maan laajuinen postikonttoriverkosto.
(135)
Kirje- ja pakettiverkoston logistiikka on matalan teknologian liiketoiminta-ala, joka ei edellytä laajaa tutkimus- eikä kehitystoimintaa. Sen vuoksi kaikki alan muutkin toimijat toimivat vastaavalla, standardoidulla tavalla. Tämänkaltaista toimintaa kutsutaan usein ”rutiinitoiminnaksi”. Näiden toimintojen rutiininomainen luonne käy ilmi myös siitä, että Deutsche Post on ulkoistanut niitä huomattavassa määrin. Tämä koskee myös koko maan kattavan konttoriverkoston kautta toimitettuja palveluja, joita niitäkin on ulkoistettu yhä enenevässä määrin.
(136)
Näiden rutiinitoimintojen ohella Deutsche Postin tärkeimmät aineettomat arvot ovat sen asiakaskunta, tuotenimi ja vahva markkina-asema, ennen kaikkea kirjemarkkinoilla. WIK-lausunnossa katsotaan kuitenkin, että nämä aineettomat arvot eivät olennaisesti ole Deutsche Postin ponnistelujen tai investointien ansiota, vaan johtuvat selvästi suuremmassa määrin sen aiemmasta yksinoikeudesta. Niinpä Deutsche Postin ei tarvinnut toteuttaa laajoja markkinointi-investointeja, vaan se saattoi vuoteen 2007 saakka luottaa lainsäädännöllä taattuun markkina-asemaansa. Sen vuoksi Deutsche Postin ei olisi aiheellista saada korvausta näistä aineettomista arvoista.
IV.2.1.2 Valtion toimenpiteistä johtuva vähäinen riski
(137)
Deutsche Postilla oli monestakin eri syystä sekä säänneltyjen että sääntelyn ulkopuolisten palvelujen alalla vähäisempi riski kuin sen kilpailijoilla.
(138)
Ensinnäkin Deutsche Postin suojana oli vuoteen 2007 saakka lainsäädännöllä taattu kirjemonopoli. Lisäksi se hyötyi siitä, että sillä oli kaikkien säänneltyjen kirjepalvelujen alalla 90 prosentin markkinaosuus, sekä siitä, että kilpailua ei ollut joko lainkaan tai vain hyvin vähän. Deutsche Postin tuotosta lähes kaksi kolmasosaa kertyi hintasäännellyistä palveluista.
(139)
Toiseksi postialan sääntelyviranomainen määritteli säännellyille kirjepalveluille hintakaton. Tämä hintakatto asetettiin tehokkaan yrityksen kustannuksia korkeammaksi, muun muassa tasoittamaan väitettyjä alan keskiarvosta poikkeavia kustannuksia hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen alalla. Millään DPAG:n kilpailijalla ei ollut yksinoikeutta eikä määräävää markkina-asemaa, jotka olisivat mahdollistaneet sosiaaliturvakustannusten ristikkäisrahoituksen. Sen vuoksi yksinoikeus ja määräävä markkina-asema johtivat huomattavaan liiketoimintariskien supistumiseen sekä säänneltyjen palvelujen että myös sääntelyn ulkopuolisten yleispalvelujen ja kaupallisten palvelujen alalla.
(140)
Kolmanneksi muut valtion toimenpiteet johtivat sekä yleispalvelujen että kaupallisten palvelujen alalla niinikään huomattavaan riskin supistumiseen. Niinpä valtion korvaukset kattoivat 90-luvun alussa aiheutuneet tappiot, ja valtion takaus mahdollisti sen, että Deutsche Post saattoi 90-luvun alun vaikeasta taloustilanteestaan huolimatta ottaa lainaa vuoteen 1995 saakka samalla korolla kuin valtio.
(141)
Kaiken kaikkiaan Deutsche Postilla oli huomattavasti vähäisemmät markkina- ja kustannusriskit kuin sen kilpailijoilla, koska sen ei tarvinnut koota asiakaskuntaansa itse ja koska sillä oli mahdollisuus siirtää kustannusten kasvu eteenpäin korottamalla säänneltyjä maksuja. Näiden perusteiden pohjalta WIK-lausunnossa päädytään siihen, että vertailukelpoisiksi kilpailijoiksi soveltuvat parhaiten postialan yritykset, jotka hoitavat vain rutiinitoimintoja (eivät esimerkiksi investoi huomattavassa määrin markkinointiin ja tuotenimiin) ja joihin ei kohdistu korkeaa liiketoimintariskiä (joilla on esimerkiksi pitkäaikaisia sopimuksia).
IV.2.2 Kohtuullisen voiton viitearvon ilmaiseminen määrällisesti
(142)
Toiminto- ja riskianalyysin tulosten perusteella WIK-lausunnon yhteydessä etsittiin talousalan tietopankeista (esim. ORBIS-tietokannasta, joka kattaa 10 miljoonaa yritystä eri puolilta maailmaa) vertailukelpoista postiyritystä. Valvottujen määrällisten ja laadullisten valintavaiheiden pohjalta saatiin tulokseksi vertailukelpoisia yrityksiä, jotka tarjoavat postipalveluja kilpailluilla markkinoilla.
(143)
WIK-lausuntoa varten valittiin 26 vertailukelpoista yritystä, jotka toimivat pääasiassa pakettipalvelujen alalla ja harjoittavat postipalvelujen tarjoajille tyypillisiä rutiinitoimintoja. Kaikki vertailukelpoiset kilpailijat kuuluvat toimialan Posti- ja kuriiritoiminta (NACE-koodi (43) 641) piiriin.
(144)
Tässä yhteydessä on aiheellista viitata siihen, että vertailukelpoisten kilpailijoiden lukumäärä on rajallinen, koska yksityiset yritykset eivät ole toistaiseksi juurikaan tarjonneet kirjepalveluja suuremmassa määrin, sillä vakiintuneilla toimijoilla on ollut yksinoikeus huomattavaan osaan kirjepalveluja. Lisäksi WIK-lausunnossa todetaan, etteivät muiden maiden vakiintuneet postipalvelujen tarjoajat tule kyseeseen, sillä niillä - kuten Deutsche Postillakin - on suojanaan yksinoikeuksia, eivätkä ne ole toimineet ensisijaisesti kilpailluilla markkinoilla.
(145)
Kohtuullisen voiton määrittämiseksi WIK-lausunnossa käytetään myyntituottoa (return-on-sales (ROS)), joka vastaa kirjanpidollista realisointivoittoa (tulosta ennen korkoja ja veroja (EBIT)) jaettuna liikevaihdolla. Lisäksi WIK-lausunnossa lasketaan kokonaispääoman tuottoprosentti (return-on-asset (ROA)) (esimerkiksi EBIT prosenttisosuutena kokonaispääomasta), jotta saataisiin käyttöön pääomaan perustuva viitearvo kohtuullisen voiton määrittämiseksi.
Taulukko 3
Myyntituoton ja kokonaispääoman tuottoprosentin viitearvot WIK-lausunnossa
Myyntituotto
(ROS)
Kokonaispääoman tuottoprosentti
(ROA)
Mediaani
3,48 %
7,33 %
Yläraja (75. prosenttipiste)
6,77 %
13,41 %
(146)
Pistokokeen perusteella myyntituoton mediaani vuosina 1998-2007 oli postialan kilpaillulla osalla 3,48 prosenttia. WIK-lausunto sisältää kuitenkin tuoton mediaanin lisäksi myös kohtuullisen voiton ylärajan, joka on vertailukelpoisten kilpailijoiden voiton kolmas kvartiili, joka vastaa 6,77 prosentin myyntituottoa. Toisin sanoen tämä tarkoittaa sitä, että 75 prosentilla vertailukelpoisista kilpailijoista voitto on pienempi kuin 6,77 prosentin myyntituotto (44).
(147)
Kokonaispääoman tuottoprosentin osalta WIK-lausunnosta käy ilmi, että sen mediaani on 7,33 prosenttia ja yläraja 13,41 prosenttia.
(148)
Koska Deutsche Postiin kohdistuu huomattavasti vähäisempi riski kuin vertailuyrityksiin, jotka toimivat kilpailuintensiivisillä markkinoilla (esimerkiksi pikapakettien markkinoilla), WIK-lausunnossa katsotaan, että myyntituoton 3,48 prosentin mediaani on varovainen kohtuullisen voiton vertailuarvo Deutsche Postille. Korkeamman, kolmannen kvartiilin 6,77 prosentin myyntituottoon nousevan arvon käyttämistä ei suositella. Jopa pienemmän vertailuarvon käyttäminen olisi perusteltua, sillä 3,48 prosentin myyntituoton mediaani vastaa 7,33 prosentin kokonaispääoman tuottoprosenttia, joka on edelleen selvästi korkeampi kuin riskitön korkotaso.
IV.3 Kustannusten kohdentamisen tarkastelu
(149)
WIK-lausunnossa kritisoidaan vuonna 2009 esitetyssä lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassa suoritettua rasitteiden jakamista, sillä kaupallisten palvelujen myyntituoton [15-25 prosentin] marginaalit ovat selvästi alan keskiarvoa (45) korkeammat. Koska yksityiset kilpailijat toimivat huomattavasti pienemmistä voittomarginaaleistaan huolimatta kannattavasti, WIK-lausunnossa tehdään se johtopäätös, että Deutsche Postin kaupallisiin palveluihin olisi kohdennettava suurempi osuus kustannuksista ja vastaavasti säänneltyjen palvelujen rasitteita olisi supistettava.
(150)
Sen vuoksi WIK-lausunnossa tullaan siihen tulokseen, että kaikki kaupalliset palvelut tuottavat niille aiheutuvista kustannuksista huolimatta vielä voittoa, joka vastaa kilpailijoiden myyntituoton 3,48 prosentin mediaania. Tämän vuoksi lausunnossa määritetään säännellyille palveluille vuosien 1990-2007 ajalle […] miljoonaa euroa pienempi keskimääräinen vuotuinen rasite.
(151)
Koska Deutsche Post tuotti suuren osan kaupallisista myyntipalveluista siihen yhteydessä olleiden yritysten Postbank ja Telekom puolesta, WIK-lausunnossa tutkitaan myös sitä, olivatko näiltä kahdelta yritykseltä veloitetut loppuhinnat markkinoilla vallitsevan tason mukaisia ja voidaanko niitä sen myötä pitää asianmukaisena vertailuarvona kustannuksille, joita kaupallisista myyntipalveluista olisi maksettava. Käytettävissä olevien todisteiden perusteella WIK-lausunnossa katsotaan, että Deutsche Postin ja mainittujen kahden siihen yhteydessä olevan yrityksen väliset sopimukset vastaavat ehtoja, joihin myös riippumattomat kolmannet osapuolet olisivat suostuneet. Koska Postbankilla ja Telekomilla ei ollut 90-luvun alussa periaatteessa mahdollisuutta käyttää ulkoisia myyntiverkostoja, ne sopivat aiheutuneiden kustannusten jakamisesta. Koska Postbank ja Telekom löysivät myöhemmin muita myyntiverkostoja ja yleispalveluverkoston kustannukset laskivat, sopimusta muutettiin ja sovittiin tuottoihin sidotusta provisiomaksusta, joka vastasi paremmin tyypillistä myyntipalvelujen tarjoamisesta tehtyä sopimusta (46).
IV.4 Vuonna 2009 esitetyn lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman mukauttaminen
(152)
Vuonna 2009 esitettyyn lakisääteiseen tuotto- ja kululaskelmaan tehdään WIK-lausunnossa useita mukautuksia seuraavan menetelmän mukaisesti:
Taulukko 4
WIK-lausunnossa käytetty vuosittaisten liian suurten voittojen laskentamenetelmä vuonna 2009 esitetyn lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman perusteella
Yleispalveluista saadut tuotot
-
Yleispalvelujen kustannukset
-
Kohtuullinen voitto
+
Valtion korvaukset
Liian suuri voitto
IV.4.1 Yleispalvelusta saatujen tuottojen mukauttaminen
(153)
Deutsche Post myi suuren osan kiinteistökannastaan (esim. kiinteistöt, joita ei postitoiminnan rakenneuudistuksen jälkeen enää tarvittu). Nämä tuotot olisi kohdennettava yleispalveluun, koska se oli näiden omaisuuserien pääkäyttäjä ja oli vuokrannut ne kaupallisten palvelujen käyttöön.
(154)
Tämän mukautuksen johdosta yleispalvelujen tuotot koko ajalta 1990-2007 nousevat vuosittain keskimäärin […] miljoonalla eurolla.
IV.4.2 Yleispalvelujen tarjoamisesta aiheutuvien kustannusten mukauttaminen
IV.4.2.1 Kustannuslaskelman erittely
(155)
Sisäistä tuloslaskelmaa ei ole vuoden 2009 tuotto- ja kululaskelmassa eritelty asianmukaisesti. Yleispalvelun osalta ei ilmoiteta saavutettua kokonaisvoittoa, koska tietyistä toiminnoista (esim. konttoreista) saatuja voittoja ei ole jaoteltu yleispalvelujen ja kaupallisten palvelujen mukaan (esim. yksittäisistä palveluista aiheutuneet kustannukset), vaan ne esitetään yhteenlaskettuina ja kaupallisina voittoina. Deutsche Postin ei ollut sen vuoksi mahdollista esittää jäsenvaltioiden ja julkisten yritysten välisten taloudellisten suhteiden avoimuudesta sekä tiettyjen yritysten taloudellisen toiminnan avoimuudesta 16 päivänä marraskuuta 2006 annetussa komission direktiivissä 2006/111/EY (47) tarkoitettua erillistä kirjanpitoa.
(156)
Deutsche Post toimitti vuoteen 1997 ulottuvan summittaisen sisäisen kululaskelman erittelyn, mutta WIK-lausunnossa oli korjattava vuoden 1997 jälkeistä aikaa koskevaa kululaskelmaa. Yleispalveluille virheellisesti merkittyjä kuluja siirrettiin kaupallisia palveluja koskevan kululaskelman piiriin.
(157)
Tätä vastaavien korjausten jälkeen vuosien 1998-2007 vuosittaiset yleispalvelukustannukset supistuvat keskimäärin […] miljoonalla eurolla.
IV.4.2.2 Rasitteiden jaottelua hintasäänneltyihin ja hintasääntelyn ulkopuolisiin palveluihin koskeva mukautus
(158)
Kuten edellä esitettiin, WIK-lausunnossa jokaista rasitetta ei korjata erikseen. Sen sijaan uudelleenlaskennassa käytetään pohjana kaupallisten palvelujen loppuhintoja, joita pidetään vankkoina viitearvoina alan keskimääräisille kustannuksille. Tämän johdosta kaikkia kaupallisista palveluista saatuja liian suuria voittoja (48) käytetään alun perin ilmoitettujen rasitteiden rahoittamiseen. Koko jaksolla 1990-2007 rasitteet supistuvat vuosittain keskimäärin […] miljoonaa euroa.
IV.4.2.3 Lisäeläkevakuutuksesta (rasite 4) aiheutuvat ei-tulosvaikutteiset kustannukset
(159)
Lisäeläkevakuutusta koskevan rasitteen 4 myötä Deutsche Post otti hoidettavakseen kustannuksia, joita ei ole merkitty sen tilinpäätöksiin. Koska myyntituoton viitearvo määritellään vertailukelpoisten kilpailijoiden tuotto- ja kululaskelman perusteella, Deutsche Postin kustannuslaskelmassa voidaan ottaa huomioon vain kustannukset, jotka ovat hyväksyttäviä myös kansallisten tilinpäätösstandardien tai kansainvälisen tilinpäätösstandardin (IAS) mukaan. Sen vuoksi lisäkustannuksia, joita ei yleensä sisällytetä IAS-standardin mukaiseen kirjanpitoon, ei voida hyväksyä kustannuseriksi, vaan ne on rahoitettava määritellystä voittomarginaalista (viitearvo).
(160)
Tätä vastaavien mukautusten jälkeen rasitteeseen 4 (lisäeläkevakuutus) liittyvät kustannukset supistuvat koko ajanjaksolla 1990-2007 vuosittain keskimäärin […] miljoonalla eurolla.
IV.4.3 Pääomakustannusten korjaus kohtuullisen voiton laskennassa
(161)
Deutsche Post otti vuonna 2009 esitettyyn lakisääteiseen tuotto- ja kululaskelmaan pääomakustannuksia, jotka eivät alun perin sisältyneet tuotto- ja kululaskelmaan, esimerkiksi […] ja […] koskevat kustannukset. WIK-lausunnossa sekä […] että […] koskevat kustannukset poistetaan, ja ne korvataan kohtuullista voittoa koskevalla viitearvolla.
IV.4.3.1 Vuodet 1996-2007
(162)
Kohtuullinen voitto määritetään yleispalvelujen korjattujen tuottojen ja 3,48 prosentin myyntituottoviitearvon perusteella, minkä tuloksena saadaan keskimäärin […] miljoonan euron vuosittainen kohtuullinen voitto. Vuonna 2009 esitetystä tuotto- ja kululaskelmasta poistetaan vuosittaiset keskimäärin […] miljoonan euron pääomakustannukset ([…] miljoonan euron korkokustannukset ja lainsäädännön mukaiset alaskirjaukset, joiden suuruutta on kasvatettu […] miljoonaan euroon).
(163)
Erityisen huomionarvoista on se, että kohtuullinen voitto, joka lasketaan myyntituoton 3,48 prosentin viitearvon avulla, on absoluuttisina lukuina tarkasteltuna vuonna 2009 esitettyyn tuotto- ja kululaskelmaan verrattuna korkeampi kuin Deutsche Postin vaatimat pääomakustannukset (esim. korkokustannukset, jotka laskettiin käyttäen perustana noin […] sisäistä myyntituottoa sijoitetusta pääomasta, ja markkina-arvoon perustuvat korkeammat alaskirjaukset).
IV.4.3.2 Vuodet 1990-1995
(164)
PostVerfG:n 63 §:n mukaan Deutsche Postin oli maksettava vuoteen 1995 saakka liittohallitukselle niin kutsuttuja tulonsiirtomaksuja (49), joiden suuruus oli noin 5,838 miljardia euroa, eli 8 prosenttia liikevaihdosta. Korvaukseksi Deutsche Post kuitenkin vapautettiin PostVerfG:n 63 §:n 4 momentin mukaisesti velvoitteesta maksaa tulonsiirtomaksujen määrää suurempia osinkoja.
(165)
Sen vuoksi WIK-lausunnossa ei nimenomaan oteta huomioon ”kohtuullista voittoa” vuoteen 1995 asti ulottuvalta ajanjaksolta, koska tulonsiirtomaksut kattoivat Deutsche Postin oman pääoman kustannukset jo täysimääräisesti. Tämän johdosta vuonna 2009 esitetystä tuotto- ja kululaskelmasta poistetaan Deutsche Postin vuosittaiset keskimäärin […] miljoonan euron pääomakustannukset ([…] miljoonan euron korkokustannukset ja lainsäädännön mukaiset alaskirjaukset, joiden suuruutta on kasvatettu […] miljoonaan euroon), ja yleispalvelukustannuksia alennetaan vastaavasti.
IV.4.4 Päätelmät
(166)
Sekä vuonna 2009 esitetyssä lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassa että WIK-lausunnossa osoitetaan, että vuoteen 1996 saakka yleispalveluista saadut tuotot eivät riittäneet kattamaan yleispalvelujen kustannuksia. Vaikka vuonna 2009 esitetyn tuotto- ja kululaskelman mukaan Deutsche Postin toiminta oli alijäämäistä jopa valtion korvaukset huomioon ottaenkin koko vuoteen 2007 ulottuvalla ajanjaksolla, WIK-lausunnossa tullaan kuitenkin siihen tulokseen, että valtion korvaukset riittivät varmistamaan, että Deutsche Post pystyi vuonna 1997 saavuttamaan kannattavuusrajan.
(167)
Vuonna 2009 esitetyn tuotto- ja kululaskelman mukaan yleispalvelujen kannattavuus nousi vuoteen 1999 saakka tuskin lainkaan ja vasta vuodesta 2000 voidaan todeta yleispalvelujen tuottojen keskimäärin kattavan kustannukset. Sen sijaan WIK-lausunnon mukaan yleispalvelujen alalla on vuodesta 2000 saavutettu huomattavia voittoja, jotka ovat selvästi myyntituottojen 3,48 prosentin mediaanin yläpuolella, vaikkakin yleispalvelujen piiriin kuuluvien pakettipalvelujen alalla […] myyntituotot olivat keskimääräistä alhaisempia (ks. kuva 6).
Kuva 6
Yleispalvelujen vuosittaisten liian suurten voittojen vertailu vuosina 1990-2007 (miljoonaa euroa, nimellisarvoina)
V. ASIANOMAISTEN OSAPUOLTEN ESITTÄMÄT HUOMAUTUKSET
(168)
Asianomaiset osapuolet esittivät huomautuksia menettelyn aloittamisesta vuonna 1999 tehdystä päätöksestä, menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdystä päätöksestä ja menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetusta päätöksestä. Tässä jaksossa esitetään yhteenveto näistä päätöksistä esitetyistä tärkeimmistä huomautuksista.
V.1 Yksinoikeus käyttää valtiovarainministeriön julkaisemia postimerkkejä
(169)
TNT epäilee, onko Deutsche Post maksanut yksinoikeudesta käyttää valtiovarainministeriön julkaisemia postimerkkejä. Vuoden 1997 PostG:n 43 §:n mukaan oikeus julkaista painatuksella ”Deutschland” varustettuja postimerkkejä on varattu valtiovarainministeriölle. Postipalvelujen tarjoajan, joka hakee tällaisten postimerkkien käyttöoikeutta, on maksettava maksu ja otettava kustannukset hoidettavakseen. Vuoden 1997 PostG:n 54 §:n mukaan Deutsche Post AG:llä oli 31 päivään joulukuuta 2007 saakka yksinoikeus käyttää valtiovarainministeriön julkaisemia postimerkkejä.
(170)
Jos Deutsche Post on todella käyttänyt valtiovarainministeriön julkaisemia postimerkkejä ilmaiseksi, kyseessä olisi TNT:n mukaan sääntöjenvastainen valtiontuki.
(171)
Komissio toteaa, että sen paremmin menettelyn aloittamisesta vuonna 1999 tehdyssä päätöksessä, menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdyssä päätöksessä kuin menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessäkään ei käsitelty tätä asiaa. Siksi kysymys ei kuulu tämän päätöksen piiriin.
V.2 Eläketuki
(172)
UPS katsoo, että Deutsche Post sai etua siitä, että se vapautettiin osittain ennen vuotta 1995 voimassa olleista maksuvelvoitteista. Kun tavanomaisten toiminnanharjoittajien oli vastattava itse eläkekustannuksistaan, Deutsche Post oli sen mukaan kilpailijoitaan paremmassa asemassa. Lisäksi UPS on yhtä mieltä komission esittämistä perusteluista, joiden mukaan käsiteltävänä olevaa tukea ei voida tarkastella voimassa olevana tukena, sillä Deutsche Postin asema on muuttunut perustavanlaatuisella tavalla ja voimaan on tullut uusia säännöksiä, joiden mukaan Deutsche Post vapautetaan osittain velvoitteestaan vastata virkamiestensä eläkkeistä. UPS:n käsityksen mukaan tällaisia järjestelmän perustavanlaatuisia muutoksia ei voida pitää luonteeltaan pelkästään muodollisina tai hallinnollis-teknisinä.
(173)
UPS on tyytyväinen komission alustavaan päätelmään, jonka mukaan eläketukea ei voida pitää SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan sisämarkkinoille soveltuvana. Kun otetaan huomioon Deutsche Postin pitkäaikainen kannattavuus sekä yksinoikeus, herää oikeutettu kysymys siitä, onko vaadittu vapauttaminen esiin tuoduista aikaisemmasta toiminnasta periytyvistä velvoitteista todella tarpeen. Myönnetty tuki ei myöskään ole oikeassa suhteessa Saksan väittämään yhteisen edun mukaiseen tavoitteeseen, varsinkaan koska aikaisemmasta toiminnasta periytyviä velvoitteita hyvitettiin sekä korkeammilla kirjemaksuilla että eläketuella. UPS korostaa sitä, että toimenpiteen oikeasuhteisuutta koskeva todistustaakka on liittohallituksella. Saksa ei ole sen mukaan toistaiseksi selostanut tarkasti niiden etujen oikeasuhteisuutta, joita Deutsche Postille on toimenpiteestä syntynyt.
(174)
UPS:n mukaan Deutsche Post sai kyseessä olevan tuen ansiosta paremman aseman sekä Saksassa että myös muilla Euroopan markkinoilla, joilla se kilpailee muiden postipalvelujen tarjoajien kuten UPS:n kanssa. Koska Deutsche Post pystyi eläketuen ansiosta kehittämään asemaansa kaupallisella alalla muiden asianomaisten osapuolten vahingoksi, Deutsche Postin kilpailijoille aiheutui haittaa kilpailun vääristymisestä.
(175)
UPS vaatii, että komissio tutkii kaikkien menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessä vuosien 2007-2011 osalta mainittujen eläkeoikeuksien rahoittamiseen käytettyjen tukien osalta myös niiden tarpeellisuuden ja oikeasuhteisuuden ja tarkastelee lisäksi sitä, saako Deutsche Post yhä valtiontukia, jotka olisivat SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan mukaan sääntöjenvastaisia.
(176)
Lisäksi UPS kehottaa komissiota selostamaan tarkemmin, miten se on päätynyt johtopäätökseen, jonka mukaan Deutsche Postille myönnetyt tuet eivät sovellu sisämarkkinoille. UPS pyytää erityisesti jäljennöstä WIK-lausunnosta saadakseen käsityksen siitä, missä määrin lausunnon tuloksia on hyödynnetty eläketuen arvioinnissa menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetun päätöksen yhteydessä.
V.3 Korvaukset yleispalvelujen tarjoamisesta
(177)
UPS tukee komission tutkimusta täysimääräisesti ja on täysin samaa mieltä menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdyn päätöksen yhteydessä toteutetusta, yleispalvelujen tarjoamista koskevan korvauksen arvioinnista Tämän lisäksi UPS toimitti ajantasaistetun version (50) lokakuussa 2006 laaditusta NERA-asiantuntijalausunnosta (51), johon komissio viittaa menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdyn päätöksen johdanto-osan 58 kappaleessa.
(178)
Vuoden 2006 NERA-asiantuntijalausunnossa arvioitiin, että vuoden 1999 jälkeisenä aikana DPWN:n kirjetoimialan keskimääräinen sijoitetun pääoman tuotto olisi ollut yli 20 prosenttia (52), mutta lausunnon ajantasaistetussa versiossa todetaan, että vuosina 2000-2005 sijoitetun pääoman tuotto olisi ollut jopa yli 50 prosenttia. Vuosien 2003-2005 osalta sijoitetun pääoman tuotto on arvioitu jopa yli 100 prosentiksi. UPS tekee sen johtopäätöksen, että erittäin kannattavan säännellyn kirjetoimialan voitot olisivat enemmän kuin riittäneet kattamaan yleispalvelujen tappiot.
(179)
Deutsche Postin kustannuslaskenta ei myöskään UPS:n mukaan ole hyvä perusta varattujen palvelujen kannattavuuden ja rasitteiden analyysille ja arvioinnille. Sen vuoksi olisi analysoitava perusteellisesti kustannusten kohdentamista säänneltyihin palveluihin, yleispalveluihin ja kaupallisiin palveluihin. Kaikki Deutsche Postille sen aikaisemmasta toiminnasta periytyvien velvoitteiden kattamiseen myönnetyt edut, kuten Saksan sille vuonna 1995 myöntämät pääomanlisäykset sekä omaisuuserien (kiinteistöjen ja infrastruktuurin) siirrot, olisi otettava huomioon tukimäärää ja liian suuren korvauksen suuruutta määritettäessä.
(180)
Deutsche Postiin yhteydessä olevien yritysten kanssa sisäisistä siirtohinnoista tehtyjen sopimusten osalta oli UPS:n mukaan sovellettava edelleen asiassa Chronopost annetun tuomion (53) mukaisesti markkinaehtoperiaatetta. Sen vuoksi komission olisi tutkittava Deutsche Postin ja DPEED:n välinen sopimus erityisesti suhteessa niihin sisältyviin hintasopimuksiin.
V.4 Liian korkeat kirjemaksut
(181)
FFPI antoi täyden tukensa menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetulle päätökselle. FFPI:n mukaan lainsäädännölliset ja hallinnolliset muutokset, joiden seurauksena eläkekustannukset nousevat, kuuluvat liiketoiminnan tavanomaisiin riskeihin, jotka saattavat vaikuttaa myös yrityksen kannattavuuteen. Koska tavanomaisin markkinaehdoin toimivien yritysten on rahoitettava tällaiset lisäkustannukset omista varoistaan, ei myöskään Deutsche Post olisi saanut saada eläketukea Saksan valtiolta.
(182)
Tämän lisäksi FFPI huomauttaa, että Deutsche Post korosti vuoden 2000 vuosikertomuksessaan erityisesti eläkejärjestelmänsä uudistuksen merkitystä ja ilmoitti tässä yhteydessä, että EBITAn (liikevoitto ennen veroja, korkoja ja poistoja) nousu 98,6 prosentilla yritysasiakkaiden postilähetysten alalla johtui ennen kaikkea virkamiesten eläkerahastoon suoritettujen maksujen vähenemisestä. Tämän johdosta eläkeuudistusta ei voida pitää merkitykseltään vähäisenä tai luonteeltaan pääasiassa hallintoteknisenä.
(183)
FFPI:n vuosina 2001-2008 toteuttamasta tutkimuksesta käy ilmi, että enintään 20 grammaa painavasta standardikirjeestä Saksassa vuonna 2009 peritty postimaksu oli korkeimpien joukossa. Sen sijaan enintään 500 gramman painoisten pakettien postimaksu oli verraten alhainen, mikä viittasi ristikkäistukien mahdollisuuteen.
(184)
FFPI on vakuuttunut siitä, että Deutsche Postin tukemisella ei pyritty lisäämään Saksan postimarkkinoiden tai tiettyjen postipalvelujen kasvua. Tarkastelujaksona Deutsche Post oli kannattava yritys, joka pystyi lujittamaan johtoasemaansa Saksan markkinoilla sekä lisäämään toimintatehokkuuttaan ja liiketoimintaansa. Sen vuoksi eläketukia ei pitäisi katsoa SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti sisämarkkinoille soveltuviksi.
V.5 Voittomarginaalit
(185)
Deutsche Postin käytäntö, jonka mukaan se käytti tietyillä kirjemarkkinoilla vallitsevaa määräävää markkina-asemaansa intensiivisemmän kilpailun kohteena olevilla markkinoilla tarjottavien kirje- ja pakettipalvelujen kustannusten ristikkäistukemiseen, aiheutti BIEK:n käsityksen mukaan haittaa muille postipalvelujen tarjoajille. Koska Deutsche Post pystyy korottamaan hintojaan markkinoilla, joilla sillä aiemmin oli yksinoikeus ja joilla sen markkinaosuus edelleenkin on yli 90 prosenttia, se pystyy ristikkäisrahoittamaan kustannuksia voimakkaamman kilpailun kohteena olevilla markkinoilla.
(186)
Lisäksi BIEK katsoo, että huolimatta Deutsche Postin esiin ottamista aikaisemmasta toiminnasta periytyvistä velvoitteista se on saanut suurempia voittoja kuin vertailukelpoiset yritykset muissa Euroopan maissa. Tästä kertovat sen mukaan muun muassa 10-20 prosentin myyntituottomarginaalit maan sisäisten lähetysten alalla. Tämä voittomarginaali voi mahdollisesti olla jopa vääristynyt alaspäin, sillä maansisäinen lähetystoimiala sisältää myös pakettipalvelut, joiden voittomarginaali on keskimäärin alhaisempi kuin kirjepalveluiden.
(187)
Deutsche Postin esille nostamista korkeammista palkkakustannuksista BIEK huomauttaa, että Deutsche Post on käyttänyt viitearvona liikennetoimialan keskimääräisiä palkkoja laskiessaan palkkoja, joista sen on vastattava, verrattuna sen kilpailijoiden maksettavana oleviin palkkoihin. BIEK esittää, että vaikka komissio on käyttänyt näitä lukuja viitearvona menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessään esitetyissä laskelmissa, sen olisi otettava huomioon, että Deutsche Postin kilpailijat maksavat vähintään 15 prosenttia näitä keskipalkkoja suurempia palkkoja. Deutsche Postin esittämät lisäpalkkakustannukset ovat siis huomattavasti väitettyä matalammat. BIEK:n mukaan loppuosa palkkakustannusten erosta ei johdu aikaisemmasta toiminnasta periytyvistä velvoitteista, vaan Deutsche Postin koosta ja määräävästä markkina-asemasta.
(188)
Lisäksi BIEK:n näkemyksen mukaan Deutsche Postin aikaisemmasta toiminnasta periytyvät velvoitteet, myös eläkekustannukset, on hyvitetty enemmän kuin tarpeellisessa määrin korkeampien säänneltyjen kirjemaksujen välityksellä. Komission arvioitavana olevat tukitoimenpiteet ovat johtaneet siihen, että kirjepalvelujen alalla ei tähän mennessä ole esiintynyt periaatteessa lainkaan kilpailua ja pakettipalvelujen alalla kilpailu on selvästi vääristynyttä.
VI SAKSAN HUOMAUTUKSET
VI.1 Eläketukea koskevat huomautukset
VI.1.1 Ei taloudellista etua alan keskiarvosta poikkeavien sosiaaliturvakustannusten korvaamisesta
(189)
Saksa vetoaa Combus-tuomioon (54) ja katsoo, että valtion maksut, joita myönnettiin aiemmin valtion omistuksessa olleiden yleispalvelun tarjoajien yksityistämisen yhteydessä eläkekustannusten korvaamiseksi ja jotka ylittävät yksityisten kilpailijoiden tavallisesti maksaman määrän, eivät ole tukea.
(190)
Saksa on yhtä mieltä komission kanssa siitä, että Deutsche Postin sosiaaliturvakustannuksia olisi verrattava kilpailijoiden sosiaaliturvakustannuksiin. Tämä vertailu olisi kuitenkin suoritettava jo SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan perusteella eikä vasta myöhemmin sisämarkkinoille soveltuvuuden tutkimisen yhteydessä 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti.
VI.1.2 Ei taloudellista etua verrattuna tilanteeseen ennen vuotta 1995
(191)
Saksa katsoo, että eläketuella ei vapautettu Deutsche Postia kustannuksista, jotka sen olisi tavallisesti pitänyt hoitaa omista varoistaan. Deutsche Postille ei sen vuoksi aiheutunut SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua etua. Deutsche Postilla ei Saksan mukaan ollut oikeudellista velvoitetta eikä taloudellisia mahdollisuuksia maksaa virkamiesten eläkkeitä ennen ja jälkeen vuoden 1995.
(192)
Saksa esittää ensinnäkin, että vuoden 1989 PostVerfG:n 46 §:n mukaan Deutsche Postin palvelukseen vuonna 1989 siirtyneet virkamiehet ovat edelleen liittovaltion palveluksessa. Myös toisen, vuonna 1995 toteutetun postiuudistuksen jälkeen Deutsche Postin virkamiehet ovat vuoden 1994 PostPersRG:n 2 §:n 3 momentin ja perustuslakiin lisätyn 143 b §:n mukaan edelleen liittovaltion palveluksessa.
(193)
Koska virkamiesten eläkeoikeuksien osalta ainoa velallinen on aina ollut liittohallitus, Deutsche Postilla ei siten missään vaiheessa ollut oikeudellista velvollisuutta käyttää omia varojaan.
(194)
Vaikka Deutsche Postilla olikin vuoden 1989 PostVerfG:n 54 §:n 2 momentin mukaan velvoite rahoittaa virkamiesten eläkeoikeudet, Saksa pitää kiinni siitä, että tämä säännös (samoin kuin vuoden 1989 PostVerfG:n 63 §:n mukainen velvoite suorittaa tulonsiirtomaksuja) oli voimassa ”sisäisesti” ja että sen tarkoituksena oli löytää tulonlähteitä liittovaltion talousarviota varten. Siitä ei aiheutunut Deutsche Postille velvoitetta virkamiehiä kohtaan.
(195)
Myös toisen, vuonna 1995 toteutetun postiuudistuksen jälkeen valtio oli vuoden 1994 PostPersRG:n 2 §:n 3 momentin sekä 14 ja 16 §:n mukaan edelleen ainoa velallinen suhteessa eläkkeeseen oikeutettuihin virkamiehiin. Deutsche Postin PostPersRG:n 16 §:n 1 momentin mukainen velvollisuus maksaa maksuosuuksia eläkerahastoon, samoin kuin vuoden 1989 PostVerfG:n 54 §:n 2 momentin mukainen velvollisuus, on sen vuoksi ainoastaan vähentänyt valtion talousarvioon kohdistuvaa rasitetta. Ne eivät millään tavalla muuttaneet pelkästään valtiolle kuuluvaa yksinomaista vastuuta eläkkeistä.
(196)
Ei olisi myöskään ollut yksityisoikeudellisesti mahdollista, että Saksan hallitus olisi siirtänyt virkamiesten eläkeoikeuksien rahoitusvelvollisuutensa vuonna 1995 perustetulle DPAG:lle. Siirrettäessä olemassa olevia eläkevastuita oikeudellisesti riippumattomalle tytäryhtiölle emoyhtiöllä on kuitenkin yksityisoikeudellisten periaatteiden mukaan edelleen maksuvelvollisuus suhteessa kolmansien osapuolten varallisuusoikeudellisiin vaateisiin.
(197)
Lisäksi Saksa väittää, ettei Deutsche Postilla ollut missään vaiheessa riittäviä omia varoja eläkekustannusten rahoittamiseen. Ensinnäkin Postdienstillä oli ennen vuotta 1995 aina alijäämäinen tilanne, jota valtion oli tasattava 5,6 miljardin euron varojen siirroilla. Toiseksi Postdienstin muuttuessa DPAG:ksi vuonna 1995 eläkevastuita oli kertynyt noin […] miljardia euroa. Kun taseen vastattavaa-puolella on tällaiset vastuut, DPAG:tä ei olisi ollut mahdollista perustaa yksityisenä yrityksenä, sillä Saksan hallitus ei antanut käyttöön DPAG:n taloudellisen elinkelpoisuuden edellyttämää pääomaa.
VI.1.3 Eläketuki on SEUT-sopimuksen 108 artiklan 1 kohdan mukainen voimassa oleva tuki
(198)
Jos eläketuki määriteltäisiin valtiontueksi, sitä on Saksan näkemyksen mukaan pidettävä asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b kohdan i alakohdan mukaisena voimassa olevana tukena, koska valtio on vuodesta 1953 alkaen, toisin sanoen asiaa koskevan Saksan perustuslain säännöksen voimaantulosta lähtien, ollut ainoa velallinen ja rahoitusvelvollinen suhteessa virkamiesten eläkeoikeuksiin. Saksa pitää kiinni näkemyksestä, jonka mukaan sen paremmin vuoden 1989 postiuudistus kuin toinenkaan, vuoden 1995 postiuudistus, ei muuttanut tätä valtion eläke- ja rahoitusvelvollisuutta. Deutsche Postilla ei Saksan mukaan ollut ennen vuotta 1995 eikä sen jälkeen oikeudellista velvoitetta eikä taloudellisia mahdollisuuksia maksaa virkamiesten eläkkeitä.
(199)
Lisäksi Saksa viittaa komission asiassa T-266/02 yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa antamaan lausuntoon. Saksan mukaan tuomion 54 kohdasta käy selkeästi ilmi, että komissio ”oli todennut kanteen kohteena olevassa päätöksessä, että kantaja oli saanut etua vain DB-Telekomin suorittamista siirroista” (55).
(200)
Saksa päättelee tästä lausunnosta, että komissio oli tämän myötä todennut myös eläketuen osalta, ettei kyseessä ollut taloudellinen etu. Saksa katsoi, että komissio oli näin ollen tehnyt asetuksen (EY) N:o 659/1999 4 artiklassa tarkoitetun ”vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen”. Lisäksi sen mielestä asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b kohdan ii alakohdan mukaan tällainen myönteinen päätös tarkoittaa, että eläketuki on voimassa olevaa tukea.
VI.1.4 Eläketuki on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan mukaan sisämarkkinoille soveltuva hyvitys aikaisemmasta toiminnasta periytyvistä velvoitteista
(201)
Saksa viittaa komission perusteluihin La Poste -päätöksessä ja katsoo, että eläketuki soveltuu SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan sisämarkkinoille, ja perustelee asiaa seuraavasti:
1)
Deutsche Postin maksamat sosiaaliturvamaksut ovat olleet kauttaaltaan korkeampia kuin työnantajan osuus eläke-, sairaus- ja hoitovakuutuksesta.
2)
Komission määrittelemä suhteellinen etu ei ole oikea siltä osin, että laskelman perustana on oletus siitä, että hintasäännellyillä palveluilla katetaan väitteiden kohteena oleva rasite 2 (alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvamaksut). Myös La Poste - kuten muutkin vakiintuneet postiyritykset - on rahoittanut sosiaaliturvakustannuksiaan muun muassa korottamalla kirjemaksuja, mitä komissio ei tosin ole ottanut huomioon La Poste -päätöksessään.
3)
Vaikka Saksa periaatteessa on yhtä mieltä siitä, että hintasäännellyistä palveluista saaduilla tuotoilla olisi katettava väitteiden kohteena olevat rasitteet, komissio ei ole todistanut, että sääntelyviranomainen myöntyi Deutsche Postin vaatimukseen rahoittaa alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset säännellyistä tuotoista, eikä sitä, että säännellyt tuotot olivat todellakin tarpeeksi korkeat alan keskiarvosta poikkeavien sosiaaliturvakustannusten rahoittamiseen.
(202)
Lisäksi Saksa huomauttaa, että Royal Mail -asiassa annetussa menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä (56) komissio painotti, miten tärkeää oli arvioida aiempien valtionyritysten eläkekustannuksia yhtenäisten arviointiperusteiden mukaisesti, jotta päätöksentekokäytäntö säilyy jatkossa yhtenäisenä. Näin ollen komission olisi otettava huomioon myös La Poste -päätöksensä sekä alustava arviointinsa Royal Mail -asiassa. Royal Mail -asiassa komissio ei vastustanut eläkealijäämän korvaamista, vaikka vuoden 2008 Hooper-raportista käy ilmi, että Royal Mailin eläkekustannuksia katettiin osittain korottamalla säänneltyjä kirjemaksuja.
VI.1.4.1 Viitearvon perustana olisi oltava alan keskiarvoa vastaavat sosiaaliturvakustannukset
(203)
Saksa vetoaa Professori Ehlermannin 19 päivänä heinäkuuta 2011 antamaan lausuntoon (57) ja väittää, että komissio on tehnyt kaksi virhettä laskiessaan Deutsche Postin sosiaaliturvakustannusten viitearvoa.
(204)
Saksan mukaan työntekijän osuutta ei pidä ottaa mukaan viitearvoon, koska yksityisen sektorin työnantajalla ei ole lakisääteistä velvollisuutta maksaa työntekijän osuutta. Työnantaja voisi ottaa kaikkien sosiaalimaksujen maksamisen hoitaakseen vain hallinnollis-teknisistä syistä, mutta sillä ei ole lakisääteistä velvollisuutta siihen. Työntekijän osuuden sisällyttäminen viitearvoon on myös tähänastisen päätöksentekokäytännön vastaista (vrt. La Poste -päätös).
(205)
Sosiaaliturvakustannusten viitearvon laskennan perustana olisi käytettävä alan tavanomaisia palkkoja (58), sillä virkamiesten palkat olivat huomattavasti markkinoiden keskiarvoa korkeammat.
VI.1.4.2 Säänneltyjen palvelujen tuotot eivät riitä kattamaan alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia
(206)
Saksa korostaa ensinnäkin, että oletus rasitteen 2 kattamisesta kokonaan hintasäännellyistä tuotoista on täysin hypoteettinen, koska ei ole mahdollista todeta, korotettiinko säänneltyjä hintoja todellakin alan keskiarvosta poikkeavien kustannusten korvaamiseksi. Vuoden 2002 hintakattopäätöksestä ei käy ilmi, ottiko postialan sääntelyviranomainen väitteiden kohteena olevat rasitteet huomioon alan keskiarvosta poikkeavien kustannusten yhteydessä, ja missä määrin. Toisaalta hinnat pysytettiin vuonna 1997 hyväksytyllä tasolla vuoteen 2002 saakka. Ei ole mahdollista todeta, sisältyikö näihin hintoihin korvausta sääntelyn ulkopuolisten palvelujen alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista.
(207)
Saksa väittää, ettei ole riittävää osoittaa, että hintasääntelyn ulkopuolisella alalla sovellettiin alhaisempia sosiaalimaksutasoja kuin kilpailijoilla. Sen mukaan on tutkittava myös, oliko säänneltyjen palvelujen todellakin mahdollista rahoittaa esille tuodut alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvarasitteet omista tuotoistaan.
(208)
Deutsche Post on saanut taloudellista etua sen alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista maksetun korvauksen perusteella ainoastaan siinä tapauksessa, jos sille maksettu korvaus oli korkeampi kuin sen virkamiehistään maksamat sosiaaliturvakustannukset yhteensä.
(209)
Saksa pahoittelee sellaisen kattavan laskelman puuttumista, josta kävisi ilmi, onko kyseessä kokonaisuudessaan liian suuri vai liian pieni korvaus Deutsche Postille sen virkamiesten alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista. Saksa korostaa sitä, että tällainen laskelma on tarpeen, jotta voidaan todeta, onko kyseessä SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu taloudellinen etu.
a) Asiantuntijalausuntojen mukaan korvaus alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista on liian pieni
(210)
Mainitun epäkohdan poistamiseksi Saksa toimitti professori Weberin lausunnon (59) osoittaakseen, että virkamiesten palveluksessa pitoon liittyvistä sosiaaliturvakustannuksista aiheutui Deutsche Postille taloudellista haittaa. Lausunnossa selostetaan ensinnäkin, missä määrin Deutsche Postin tosiasiassa hoitamat virkamiehistä johtuvat sosiaaliturvakustannukset ylittävät yksityisten kilpailijoiden työntekijöistään maksamat sosiaaliturvakustannukset (lausunnossa niitä kutsutaan ”markkinatason ylittäviksi DPAG:n sosiaaliturvakustannuksiksi” tai ”rakenteelliseksi haitaksi”). Näitä markkinatason ylittäviä kustannuksia verrataan lausunnossa rasitteesta 2 maksettuun korvaukseen.
(211)
Kuten taulukosta 5 käy ilmi, lausunnossa virkamiesten palveluksessa olosta aiheutuviin sosiaaliturvakustannuksiin sisällytetään Deutsche Postin maksut virkamiesten eläkerahastoon ja muut sosiaaliturvakustannukset, esimerkiksi maksuosuudet sairauskuluista sekä tapaturmavakuutuksesta ja muista vakuutuksista.
(212)
Palkansaajien palveluksessa oloon liittyvät sosiaaliturvakustannukset määritellään lausunnossa seuraavasti: Työnantajan osuus sosiaaliturvamaksuista, jotka koskevat pakollisia eläke-, työttömyys-, sairaus- ja hoitovakuutuksia, kerrottuna ”alan keskiarvoa vastaavilla” palkoilla (esim. vuoden 2007 vähimmäispalkka useimpien virkamiesten kohdalla).
(213)
Alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset ovat Deutsche Postille virkamiehistä aiheutuvia sosiaaliturvakustannuksia, jotka ylittävät palkansaajien sosiaaliturvamaksujen työntekijäosuuden perusteella määritetyn sosiaaliturvakustannusten viitearvon.
Taulukko 5
Nettotuloksen laskenta Saksan esittämän asiantuntijalausunnon mukaan
-
Maksut eläkerahastoon
-
muut sosiaaliturvakustannukset
+
”alan keskiarvoa vastaavat” sosiaaliturvakustannukset viitearvona (perustana sosiaaliturvan työnantajaosuus ja ”alan keskiarvoa vastaavat” palkat (esim. vuoden 2007 vähimmäispalkka)
alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset
+
Korvaus säännellyistä tuotoista (rasite 2 - alan keskiarvosta poikkeavat sosiaalirasitteet)
Nettotulos (liian pieni tai liian suuri korvaus)
(214)
Laskelmista ilmenee vuosien 1995-2007 osalta, että rasite 2 ei riittänyt kattamaan alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia. Lausunnossa väitetään jopa, että Deutsche Post olisi saanut […] miljardia euroa liian pienen korvauksen. Asiantuntijan johtopäätös on, että jopa siinä tapauksessa, että hintasäännellyt tuotot sisältäisivät rasitteen 2, Deutsche Post ei ole saanut riittävää korvausta alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksistaan.
b) Vuonna 2009 esitetyn lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman mukaan hintasäännellyltä alalta saadut tuotot eivät riittäneet kattamaan alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia
(215)
Saksa väittää, että niin kauan kuin hintasäännellyistä palveluista aiheutuu tappiota, jotka ylittävät alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset, ei voida todeta säänneltyjen tuottojen tosiasiassa korvaavan alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia. Sen vuoksi Saksa toimitti vuonna 2009 esitettyyn lakisääteiseen tuotto- ja kululaskelmaan pohjautuvan lausunnon (60) osoittaakseen, että hintasäänneltyjen palvelujen tappiot olivat kautta linjan korkeampia kuin alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset.
(216)
Laskelmat on tehty vuonna 2009 esitetyn tuotto- ja kululaskelman pohjalta, ja niissä oletetaan hintasäänneltyjen palvelujen kohtuulliseksi voitoksi 7 prosentin myyntituotto (VI.3.2 jaksossa tarkemmin käsiteltävän Deloitte II -lausunnon pohjalta). Kohtuullisen voiton vähentämisen jälkeen hintasäännellyille palveluille saadaan […] miljardin euron tappio, joka näin ollen on suurempi kuin vuosille 1995-2007 esitetyt alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset. Hintasäännellyistä palveluista saadut tuotot eivät näin ollen riitä kattamaan käsiteltävänä olevia alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia.
VI.2 Huomautukset yleispalvelujen tarjoamisesta maksetusta korvauksesta
VI.2.1 Valtion korvaukset
(217)
Saksa väittää, ettei valtion korvauksista aiheudu taloudellista etua Deutsche Postille, koska 5,666 miljardin euron suuruiset maksut ovat ainoastaan korvausta 5,838 miljardin euron tulonsiirtomaksuista, joita Deutsche Postin oli maksettava vuoteen 1995 saakka.
(218)
Saksa katsoi, että kuten menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdyssä päätöksessä todettiin, nämä tulonsiirtomaksut olivat peräisin aiemmasta postihallinnosta, jonka oli vuosittain siirrettävä noin 10 prosenttia toimintansa tuotoista valtiolle. Nämä tulonsiirtomaksut poistettiin vähitellen vuosina 1989-1995 PostVerfG:n 63 §:n 1 momentin mukaisesti. Vuoteen 1993 saakka Deutsche Postin oli siirrettävä 10 prosenttia toimintansa tuotoista valtiolle. Vuodesta 1993 alkaen tulonsiirtomaksujen suuruutta pienennettiin vähitellen, esimerkiksi vuonna 1993 se oli 10 prosenttia toiminnan tuotoista vähennettynä 153 miljoonalla eurolla. Vuonna 1994 tulonsiirtomaksujen suuruus vastasi 70 prosenttia vuoden 1993 tasosta. Vuonna 1995 Deutsche Post maksoi 50 prosenttia vuoden 1993 määrästä. Deutsche Post maksoi vuosina 1990-1995 tulonsiirtomaksuja yhteensä 5,838 miljardia euroa.
(219)
PostVerfG:n 63 §:n 4 momentin mukaan tulonsiirtomaksuista oli vähennettävä osingot. Komissio otti huomioon tämän säännöksen ja vapautuksen välittömistä ja välillisistä veroista ja totesi menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdyssä päätöksessä, että tulonsiirtomaksujen on katsottava olevan korvausta välittömistä ja välillisistä veroista vapauttamisesta ja hyvitystä valtion osakkeenomistajana myöntämästä rahoituksesta.
(220)
Saksa reagoi tähän toteamukseen toimittamalla KPMG-lausunnon, jonka mukaan tulonsiirtomaksujen ei useasta syystä voida katsoa korvaavan veroja tai osinkoja.
(221)
KPMG-lausunnon mukaan tulonsiirtomaksuja ei voida luokitella veroksi siksi, että maksujen suuruus on vuodesta 1931 lähtien määräytynyt toiminnan tuottojen perusteella. Sen vuoksi niitä oli maksettava myös vuosina, joina Deutsche Post teki tappiota. Yritysveron suuruus määräytyy sen sijaan tosiasiallisesti saavutetun tilikauden tuloksen perusteella. Tulonsiirtomaksujen määrittäminen veroiksi olisi näin ollen ristiriidassa veronmaksukykyyn perustuvan perustuslaillisen periaatteen kanssa.
(222)
Myöskään tulonsiirtomaksujen vertaaminen arvonlisäveroon ei lausunnon mukaan ole tarkoituksenmukaista. Arvonlisäveron kohdalla verovelvollisuus liittyy myös hankittujen palvelujen vähennykseen, missä se eroaa tulonsiirtomaksuista, joten tulonsiirtomaksujen laskeminen poikkeaa huomattavasti yrityksen tosiasiallisen arvonlisäverovelan määrittämisestä.
(223)
Lisäksi Saksa esittää, että tulonsiirtomaksuja ei voida luokitella osingoiksi. Osinkojen maksaminen liittyy edellisen tilivuoden tai edellisten tilivuosien tuloksiin. Deutsche Post ei kuitenkaan tuottanut vuosina 1990-1995 voittoa mutta maksoi silti tulonsiirtomaksuja. Sen vuoksi tulonsiirtomaksut eivät ole osinkoja.
(224)
KPMG-lausunnossa päätellään, ettei tulonsiirtomaksuja voida luokitella veroiksi eikä osingoiksi, vaan kyseessä ovat ennemminkin omanlaisensa maksut, joita Deutsche Bundespost ja sen seuraajayritykset olivat velvoitettuja maksamaan.
(225)
Saksa vetoaa KPMG-lausuntoon ja torjuu komission oletuksen, jonka mukaan tulonsiirtomaksujen voitaisiin katsoa korvaavan yritystuloveron ja osingot. Saksa pitää kiinni siitä, että tulonsiirtomaksut olivat Deutsche Postille rasite, jota ei voitu perustella tosiasiallisesti eikä taloudellisesti. Koska valtion korvaukset kohdistuivat vain näihin Deutsche Postin tulonsiirtomaksuihin, sille ei aiheutunut taloudellista etua, joten nämä maksut eivät ole valtiontukea.
(226)
Saksa esittää tueksi kaksi muutakin perustelua sille, että valtion tuet eivät ole tukea. Ensinnäkin valtion korvaukset ovat sen mukaan markkinataloussijoittajaperiaatteen mukaisia, kun otetaan huomioon myöhempinä vuosina saatu huomattava sijoituksen tuotto sekä Deutsche Postin pörssiin listautumisensa myötä saamat korkeat tuotot. Toiseksi valtion korvaukset eivät ole valtiontukea, koska sekä vuonna 2009 esitetystä lakisääteisestä tuotto- ja kululaskelmasta että WIK-lausunnosta käy ilmi, että yleispalvelusta vuosina 1990-1994 aiheutunut kumuloitunut tappio oli suurempi kuin valtion korvaukset. Deutsche Post ei näin ollen ole saanut riittävää korvausta yleispalveluvelvoitteensa mukaisesti tarjoamistaan palveluista.
VI.2.2 Valtiontakaus
(227)
Saksan mukaan ennen vuotta 1995 liikkeelle lasketuille velkakirjoille myönnetyn valtiontakauksen jatkaminen vuoden 1994 PostUmwG:n 2 §:n 4 momentin mukaan ei useasta syystä merkitse Deutsche Postille valikoivaa etua vuoden 1995 jälkeen.
(228)
Kaikki yksityiset yritykset vastaavat myös tytäryhtiön irrottautumisen jälkeen kyseisen tytäryhtiön tekemistä sitoumuksista. Vaikka nämä sitoumukset myytäisiin kolmannelle osapuolelle, yksityinen yritys vastaa edelleen maksamatta olevista vastattavista. Lisäksi on muistettava, että alkuperäistä valtiontakausta velkakirjoille oli tarvittu vain siksi, ettei Postdienstillä ollut erillistä oikeushenkilöyttä. Saksan mukaan vuoden 1989 PostVerfG:n 40 §, jossa Deutsche Bundespostin velkakirjojen määritetään vastaavan valtion velkakirjoja, on luonteeltaan puhtaasti toteava.
(229)
Toiseksi DPAG:lle ei aiheutunut Postdienstin velkakirjojen vastaanottamisesta mitään etua, sillä DPAG olisi voinut vuonna 1995 saada jälleenrahoitusta alhaisemmallakin korolla. Postdienstin velkakirjojen määrä oli 1 päivänä tammikuuta 1995 yhteensä 931 miljoonaa euroa korkotason ollessa keskimäärin 7,17 prosenttia ja maturiteetin 8,8 vuotta. Koska 1 päivänä tammikuuta 1995 lyhyt korko oli 5-5,5 prosentin tasolla, DPAG:lle aiheutui 1,7 prosentin kustannushaitta, joka ilmeni noin 15,3 miljoonaa euroa korkeampina vuosittaisina korkomenoina.
(230)
Lisäksi verrattaessa yksityisten yritysten liikkeelle laskemien velkakirjojen keskimääräisiä markkinakorkoja Postdienstin velkakirjojen korkoihin päivänä, jona nämä velkakirjat alun perin laskettiin liikkeelle, Postdienst otti Saksan käsityksen mukaan lainaa korolla, joka on keskimäärin markkinakorkoa korkeampi. Saksa ei ole tutkinut asiaa kattavasti, vaan on verrannut ainoastaan tiettyjen Postdienst-velkakirjojen korkoja markkinoiden kokonaiskeskiarvoon.
(231)
Lisäksi Saksa väittää, että valtiontakaukset ovat neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b kohdan i alakohdan mukaista voimassa olevaa tukea. Koska Deutsche Bundespost oli vuoden 1994 loppuun saakka osa julkishallintoa, velkakirjat on sen vuonna 1950 tapahtuneesta perustamisesta lähtien katsottu valtionvelaksi. Jos Deutsche Postille aiheutui valtiontakauksen myötä korkotasoon liittyvää etua, sitä olisi pidettävä voimassa olevana tukena. Saksa viittaa komission asiassa EDF tekemään päätökseen (61), jossa vastaava takaus arvioitiin voimassa olevaksi tueksi.
VI.2.3 Yksinoikeus
(232)
Saksa väittää, että PreussenElektra-tuomion (62) mukaisesti säännellyltä kirjetoimialalta saadut tuotot eivät ole valtiontukea.
(233)
Koska säännellyltä kirjetoimialalta saadut tuotot eivät ole valtion varoja, liian korkeiksi väitetyt kirjemaksut voivat olla vain SEUT-sopimuksen 102 artiklan mukaisen menettelyn kohteena.
VI.3 Saksan hallituksen huomautukset WIK-lausunnosta
VI.3.1 WIK-lausunnossa vahvistetaan valtion korvausten tarpeellisuus korvauksena yleispalveluvelvoitteen nettokustannuksista vuoteen 1995 saakka
(234)
Huolimatta kaikista metodologiaan kohdistuvista vastaväitteistä Saksa katsoo WIK-lausunnon vahvistavan sen näkemyksen siitä, että valtion korvaukset olivat tarpeen korvauksena tappioista, joita Deutsche Postille aiheutui vuosina 1990-1995 yleispalvelujen tarjoamisesta.
(235)
Kaikkia vuoden 1995 jälkeen kertyneitä liian suuria voittoja ei saa ottaa huomioon, koska valtion korvaukset olivat kuluneet yleispalveluvelvoitteesta Deutsche Postille vuoteen 1995 saakka aiheutuneisiin nettokustannuksiin. Vuoden 2002 kielteisen päätöksen kumoaminen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vahvisti niinikään, että jotakin, joka oli jo kulutettu, ei voitu kuluttaa enää toista kertaa. Koska valtion korvaukset oli jo käytetty vuoteen 1995 mennessä aiheutuneisiin tappioihin, valtion korvauksia ei ole voitu enää myöhemmin käyttää liian suurten voittojen rahoittamiseen.
VI.3.2 Kohtuullisen voiton virheellinen laskentatapa
(236)
Saksan pääargumentti perustuu Deloitte-lausuntoihin, ja sen mukaan WIK-lausunnossa otettiin viitearvon määrittelyssä huomioon liian monia pieniä yrityksiä. Vertailuyrityksiksi olisi otettava ennen kaikkea suuria pakettipalvelu- ja logistiikkayrityksiä, joiden verkosto on laajuutensa ja monitahoisuutensa suhteen verrattavissa Deutsche Postin verkostoon (63).
(237)
Deloitte II -lausunnossa otettiin lähtökohdaksi se, että pakettitoimitus- ja postialalla toimivat yritykset, joilla on monitahoinen ja laaja haku- ja toimitusverkosto, ovat asianmukaisia vertailuyrityksiä Deutsche Postille. Kun otetaan huomioon postipalveluverkostolle tyypillisten määrä-, suuruus- ja keskittymisetujen merkitys, suuret yritykset ovat vertailuyrityksinä merkityksellisempiä kuin pienet. Myös huolinta- ja logistiikkayritykset sopivat tiettyyn rajaan saakka vertailuyrityksiksi, koska ne käyttävät verrattavissa olevia omaisuuseriä.
(238)
Deloitte II -lausunnossa mukaan hyväksytään vain postiyrityksiä, joiden vuosiliikevaihto on yli 100 miljoonaa euroa. Tällä tavoin syntyy ainoastaan pieni, kuuden vertailuyrityksen ryhmä, joka koostuu suurista monikansallisista pikakuljetusyrityksistä (UPS, FedEx ja TNT Express) ja muista postipalvelujen tarjoajista (pääasiassa Yhdysvalloista ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta).
(239)
Tälle vertailuryhmälle saadaan vuosiksi 1998-2007 myyntituoton mediaaniksi 7,4 prosenttia ja myyntituoton kolmanneksi kvartiiliksi 12 prosenttia kohtuullisen voiton ylärajana. Suurempi, 18 logistiikka- ja 19 huolintayritystä sisältävä vertailuryhmä tuottaa tulokseksi myyntituoton mediaanin, joka on 4,6-5,7 prosenttia, mutta Deloitte II -lausunnossa esitetään epäilyjä näiden yritysten vertailukelpoisuudesta Deutsche Postin kanssa.
(240)
Molempia vertailuryhmiä koskevien tietojen perusteella Deloitte II -lausunnossa suositellaan 6,1-11,7 prosentin myyntituottoa käytettäväksi kohtuullisen voiton viitearvona.
(241)
Deloitte II -lausunnossa huomautetaan asianmukaisen voittomarginaalin määrittämisestä vertailuryhmän avulla, että ottamalla perustaksi yksinkertainen monivuotinen myyntituotto kohtuullisen voiton viitearvoa laskettaessa kohtuullinen voitto arvioidaan liian alhaiseksi. Syynä tähän on ensinnäkin se, että kahden peräkkäisen vuoden välillä esiintyy huomattava ja järjestelmällistä hajontaa ja toiseksi samalla alalla toimivien yritysten kannattavuudessa voi olla merkittäviä eroja. Käytettäessä kohtuullisen voiton määrittämisessä aivan liian alhaista viitearvoa on vaarana, ettei pystytä toteuttamaan tehokkaita investointihankkeita.
(242)
Kuten jo Deloitte I -lausunnossa korostettiin, WIK-lausunnossa kohtuullisen voiton määrittelemiseksi vertailuyritysten mediaanin avulla toteutettu vertailuanalyysi jättää täysin huomiotta tehokkuusedut, joita Deutsche Post saavutti suurimmaksi osaksi vuodesta 1990 lähtien. Kohtuullisen voiton määrittämisessä olisi kuitenkin yhteisön vuoden 2005 puitteiden 14 ja 18 kohdan mukaan otettava käyttöön ”kannustinperusteita, jotka voivat liittyä esimerkiksi tuotetun palvelun laatuun ja tuotannon tehokkuuden kasvuun”.
(243)
Näin ollen kohtuullisen voiton viitearvon olisi perustuttava vuotuiseen vaihteluväliin. Voitot, jotka ovat välin yläosassa tai jopa vaihteluvälin yläpuolella, saattavat viitata siihen, että keskivertoyritys on ylittänyt viitearvon paremman toiminnallisen tai kaupallisen suorituskyvyn ansiosta. Sääntelyviranomaisten olisi hyväksyttävä tällaiset voitot tarjotakseen edelleen kannustimia tehokkuuden lisäämiseen.
(244)
Lisäksi Saksa viittaa siihen, että kohtuullisen voiton suuruuden olisi oltava yhdenmukainen aiempien päätösten kanssa, joissa rautatie- ja linja-autoyritysten osalta hyväksyttiin 7-8 prosentin myyntituotto (64).
VI.3.3 Epäasianmukainen kustannusten kohdentaminen ja kustannuslaskenta
(245)
Saksa korostaa uudelleen sitä, että yleispalvelurasitteiden uudelleenkohdentaminen kaupallisiin palveluihin on sekä asiallisesti että oikeudellisesti kestämätöntä. Yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä 15 päivänä joulukuuta 1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67/EY (65) 7 artiklan mukaan kaikki yleispalveluvelvoitteista aiheutuneet nettokustannukset olisi rahoitettava kirjemonopolin tuloista, ei kaupallisten palvelujen tuloista.
(246)
Lisäksi Saksa katsoo, että WIK-lausunnossa tietyt Deutsche Postin kustannukset on arvioitu liian alhaisiksi:
1)
Tulonsiirtomaksut, joita Deutsche Postin oli maksettava vuoteen 1995 saakka, olisi pitänyt vähentää kuluina, eikä niitä olisi saanut käyttää pääomakustannukset tai kohtuullisen voiton korvaavana muuttujana. Saksa vetoaa KPMG-lausuntoon ja torjuu WIK-lausunnon toteamuksen, jonka mukaan tulonsiirtomaksujen voitaisiin katsoa korvaavan yritystuloveron ja osingot. Saksa pitää kiinni siitä, että tulonsiirtomaksut olivat Deutsche Postille rasite, jota ei voitu perustella tosiasiallisesti eikä taloudellisesti. Sen lisäksi, että kohtuullinen voitto on korvausta sijoitetusta pääomasta, olisi tulonsiirtomaksut siis pitänyt katsoa yleispalvelukustannuksiksi.
2)
Alaskirjauksia varten olisi täytynyt käyttää virallisessa verolaskelmassa arvioituja realistisia käyttöomaisuuden markkina-arvoja, ei tilinpäätöksen alempia kirjanpitoarvoja.
3)
Yksityisten palkansaajien lisäeläkemaksujen kustannukset olisi pitänyt ottaa huomioon täysimääräisesti.
VI.4 Huomautukset kolmansien osapuolten huomautuksiin
VI.4.1 Eläketuki
(247)
Saksa muistuttaa siitä, ettei Deutsche Postilla ollut oikeudellista velvoitetta eikä taloudellisia mahdollisuuksia ottaa eläkevelvoitteita hoitaakseen vuonna 1995. Tämän seurauksena eläkekustannukset ovat valtion velkaa komission asiassa Poste Italiane (66) tekemässä päätöksessä tarkoitetulla tavalla. Deutsche Post ei saanut eläketuista taloudellista etua.
(248)
UPS painottaa, että tavanomaisen toiminnanharjoittajan on hoidettava omat eläkekustannuksensa itse, mutta Saksa väittää, että virkamiesten eläkekustannukset ovat alan keskiarvosta poikkeavia kustannuksia, joita ei voida verrata Deutsche Postin kilpailijoiden palkansaajistaan maksamiin sosiaaliturvamaksuihin. Jälkimmäiset maksavat sosiaaliturvajärjestelmään vain työnantajan osuuden eikä niillä ole hoidettavanaan aiemmasta toiminnasta periytyviä velvoitteita voimassa olevien eläkeoikeuksien perusteella.
(249)
Saksa painottaa, että olisi tehtävä liian suurta korvausta koskeva laskelma, koska UPS:n ja FFPI:n lausunnoissa lähdettiin siitä, että komissio tekisi tällaisen laskelman todistaakseen, että Deutsche Postille oli maksettu liian suurta korvausta.
VI.4.2 Korvaus yleispalvelujen tarjoamisesta
(250)
Saksa vetoaa NERA-asiantuntijalausuntoon vuodelta 2006, ja painottaa sitä, että komissio oli itse valtiontukiasian COMP/37.821 yhteydessä lähtenyt siitä, että NERA-asiantuntijalausunnossa DPWN:n kirjetoimialan osalta arvioitu pääoman tuotto ei riittänyt todistamaan SEUT-sopimuksen 102 artiklan soveltamiseksi, että kyseessä olisivat olleet liian korkeat kirjemaksut.
(251)
Yleisesti ottaen Saksa katsoo, että pääoman tuotto ei sovellu liian korkeiden voittojen määrittämiseen. Jos pääomaintensiivisyys olisi alhaisempi, korkea pääoman tuotto voisi liittyä vähäiseen myyntituottoon. Koska useimmat riskit aiheutuvat tuotoista ja kustannuksista, myyntituotto on erityisesti pääomaintensiteetiltään pienten yritysten kohdalla soveltuva mitta liian suurten voittojen toteamiseen. Jos myyntituottoa käytetään vaihtoehtoisesti voiton mittana, kuten NERA-asiantuntijalausunnoissa, käy ilmi, että Deutsche Postin myyntituotto oli korkeampi kuin Royal Mailin, mutta jäi kuitenkin selvästi TNT:n myyntituottoa pienemmäksi. NERA-asiantuntijalausunnoissa arvioidut DPWN-kirjealan myyntituotot ovat näin ollen selvästi liian suurille voitoille asetettua viitearvoa alhaisemmat.
(252)
Saksa on näin ollen sitä mieltä, ettei sen paremmin vuonna 2006 laadittu NERA-asiantuntijalausunto kuin sen ajantasaistettu versiokaan ole valtiontukitutkimuksen kannalta merkityksellinen eikä siinä esitetä riittäviä todisteita liian suurista voitoista.
(253)
Saksa vastaa UPS:n väitteeseen siitä, että Deutsche Postin kustannuslaskelma ei ole hyvä perusta yleispalvelun tuottojen ja rasitteiden analyysille, toteamalla, että sekä tilintarkastajat että postialan sääntelyviranomainen ovat tutkineet ja hyväksyneet kustannuslaskelman. Lisäksi se on direktiivin 97/67/EY säännösten mukainen.
(254)
Deutsche Postin ja DPEED:n välisiä siirtohintoja koskevista sopimuksista Saksa korostaa, että sopimukset täyttävät vuoden 2001 kartellipäätökseen sisältyvät edellytykset. Deutsche Post raportoi komissiolle säännöllisesti niiden noudattamisesta. Komissio ei ole toistaiseksi esittänyt asiaa koskevia huomautuksia.
(255)
Lisäksi Saksa vastustaa sitä, että liian suuren korvauksen laskemiseen on sisällytetty Saksan vuonna 1995 toteuttamat omaisuuserien siirrot Deutsche Postille (esimerkiksi kiinteistöjen ja infrastruktuurin muodossa). Saksa toimitti asiaa koskevia tietoja jo menettelyn aloittamisesta vuonna 1999 tehtyyn päätökseen esittämissään huomautuksissa. Koska komissio ei vastustanut toimenpidettä vuoden 2002 kielteisessä päätöksessä eikä maininnut niitä menettelyn aloittamisesta vuonna 2007 tehdyssä päätöksessäkään, omaisuuserien siirrot eivät voi olla tämänhetkisenkään tutkimuksen kohteena.
VI.4.3 Palkkataso
(256)
Saksa myöntää, että Deutsche Postin kilpailijoiden maksamien sosiaaliturvamaksujen tason laskennan viitearvoksi olisi otettava markkinoiden keskiarvoa vastaavat palkat. Tällainen viitearvo on kuitenkin ristiriidassa menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetun päätöksen kanssa, sillä siinä komissio käyttää Deutsche Postin kilpailijoiden maksamia sosiaaliturvamaksuja laskiessaan virkamiesten korjattuja bruttopalkkoja, ei markkinoiden keskiarvopalkkoja. Professori Weberin lausunnon mukaan markkinoiden keskiarvopalkka vastaa noin […] prosenttia virkamiesten bruttopalkasta. Sen vuoksi ei ole asianmukaista käyttää virkamiesten korjattuja bruttopalkkoja viitearvona laskettaessa sosiaaliturvamaksujen tasoa.
(257)
Saksan mukaan BIEK:n oletus siitä, että Deutsche Post on käyttänyt kuljetusalan sovittuja palkkoja viitearvona laskiessaan maksamiaan palkkoja verrattuna kilpailijoihinsa maksamiin palkkoihin, ei ole kestävä. Professori Weberin lausunnosta käy ilmi, että Deutsche Post on laskenut markkinakeskiarvon mukaiset palkat kilpailijoidensa tosiasiallisesti maksamien palkkojen perusteella.
VII ELÄKETUEN ARVIOINTI
VII.1 SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuki
(258)
SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan mukaan ”jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan”. Sen selvittämiseksi, onko jokin toimenpide SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, komission on tutkittava, täyttyvätkö seuraavat kriteerit: onko kyseessä valtion toimenpide ja käytetäänkö siihen julkisia varoja, suositaanko sillä tiettyjä yrityksiä tai tuotannonaloja tavalla, joka vääristää kilpailua, ja vaikuttaako se jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(259)
Eläketuki perustuu vuoden 1994 PostPersG:n 16 §:ään ja se rahoitetaan valtion talousarviosta, joten se on valtion toimenpide ja se myönnetään SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla valtion varoista. Koska eläketuki on myönnetty eläkerahastolle vain Deutsche Postin vapauttamiseksi virkamiesten eläkekuluista aiheutuvasta rasitteesta, ja sen myötä se hyödyttää loppujen lopuksi Deutsche Postia, se on valikoiva.
VII.1.1 Vuoden 1995 eläkeuudistukseen perustuva taloudellinen etu
(260)
Saksa on Combus-tuomion perusteella sitä mieltä, ettei eläketuesta seuraa taloudellista etua, koska tuki vapautti Deutsche Postin alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista.
(261)
Sen toteamiseksi, myönnettiinkö eläketuen kautta valikoivaa taloudellista etua, on tutkittava, vapautettiinko Deutsche Post sen myötä kustannuksista, joista yrityksen tavallisesti olisi ollut vastattava itse, ja estettiinkö näin markkinavoimia vaikuttamasta normaalisti (67).
(262)
Komissio ei voi hyväksyä Saksan Combus-tuomioon perustuvaa väitettä. Se huomauttaa, ettei unionin tuomioistuin ole vahvistanut Combus-tuomiota. Teoria, jonka mukaan rakenteellisen haitan hyvittämiseksi myönnettyjä toimenpiteitä ei katsottaisi tueksi, ovat ristiriidassa useiden unionin tuomioistuimen tuomioiden kanssa. Asiaa koskevan oikeuskäytännön mukaan tuen olemassaoloa on arvioitava valtion toimenpiteiden vaikutusten, ei niiden syiden tai tavoitteiden perusteella (68). Oikeuskäytännön mukaan myös valtion viranomaisten myöntämät edut, jotka keventävät eri muodoissa yrityksen hoidettavaksi tavallisesti koituvaa rasitetta, kuuluvat tuen käsitteen piiriin (69). Lisäksi oikeuskäytännön mukaan yrityksen työntekijöiden palkkakustannukset ovat jo luonteeltaan yritysten vastattavaksi kuuluvia kustannuksia riippumatta siitä, johtuvatko nämä kustannukset lakisääteisistä velvoitteista tai työehtosopimuksista vai eivät (70). Tässä yhteydessä tuomioistuin on todennut, että se seikka, että valtion toimenpiteiden tarkoituksena on korvata lisäkustannuksia, ei voi olla riittävä peruste tuen mahdollisuuden sulkemiselle saman tien pois (71).
(263)
Komissio katsoo, että työlainsäädäntöön tai ammattijärjestöjen kanssa tehtyihin kollektiivisiin työehtosopimuksiin perustuvat yrityksen kustannukset, siis esimerkiksi eläkekustannukset, ovat tavanomaisia kustannuksia, jotka yrityksen on rahoitettava omista varoistaan (72). Näitä kustannuksia on pidettävä yrityksen taloudelliseen toimintaan kuuluvina kustannuksina (73). Tässä suhteessa ei ole merkityksellistä, maksaako yritys eläkekustannukset rahoittamalla entisten työntekijöidensä eläkkeitä suoraan (kuten Deutsche Postin palveluksessa olevien virkamiesten kohdalla) vai maksamalla osuuden yksityisten palkansaajien eläkevakuutukseen, joka puolestaan käyttää maksetut osuudet kaikkien yksityisten palkansaajien eläkkeiden rahoittamiseen. Ratkaisevaa on pikemminkin se, että yritykset vastaavat tavalla tai toisella kaikista eläkekustannuksista.
(264)
Lisäksi komissio toteaa, että Deutsche Bundespost on vuonna 1950 tapahtuneesta perustamisestaan lähtien ollut oikeudelliselta asemaltaan erityinen omaisuuserä (Sondervermögen). Erityisellä omaisuuserällä ei ole erillistä oikeushenkilöyttä, mutta sillä on oma talousarvionsa ja kirjanpitonsa (vuoden 1953 PostVwG:n 3 § ja HGrG:n (74) 48 §). Valtion viranomaisia koskevien hallinnollisten säännösten mukaan niiden talousarvion on sisällettävä henkilöstökustannukset, joihin kuuluvat myös kyseisen valtion viranomaisen eläkkeelle siirtyneiden entisten virkamiesten eläkekustannukset (HGrG:n 10 §). Näin ollen Deutsche Post on rahoittanut nämä kustannukset tuotoistaan vuodesta 1950 lähtien. Vuoden 1953 PostVwG:n 15 §:n mukaan avustukset valtion kassasta Deutsche Bundespostille ovat nimenomaan kiellettyjä. Tämä säännös siirrettiin vuoden 1989 PostVerfG:n 37 §:n 1 momenttiin.
(265)
Tämä velvoite vahvistetaan vuoden 1989 PostVerfG:n henkilöstö- ja sosiaaliturvakysymyksiä koskevassa osiossa. Deutsche Post oli vuoden 1989 PostVerfG.n 54 §:n 2 momentin mukaan velvollinen rahoittamaan omista varoistaan kaikki kustannukset, mukaan lukien virkamiesten eläkekustannukset.
(266)
Vuonna 1995 toteutetun toisen postiuudistuksen jälkeen Deutsche Postilla oli edelleen vuoden 1994 PostPersRG:n 2 §:n 3 momentin mukaan virkamiesten taloudellisluonteisia vaateita koskeva maksu- ja kustannusten hoitamisvelvollisuus, mutta se vapautettiin osittain virkamiesten eläkekustannusten maksamisesta. Vuoden 1994 PostPersRG:n 16 §:n 1 momentin mukaan Deutsche Post maksoi vuosilta 1995-1999 eläkerahastoon vuosittaisen 2,045 miljardin euron kiinteän summan. Vuoden 1994 PostPersRG:n 16 §:n 2 momentin mukaan vuosittaiset kiinteät maksut korvattiin vuodesta 2000 lähtien maksuosuudella, jonka suuruus vastasi 33 prosenttia virkamiesten palkkasummasta. Lisäksi samassa säännöksessä säädetään, että valtio vastaa jäljelle jäävistä eläkekustannuksista vuodesta 1995 alkaen. Kuvasta 1 käyvät ilmi valtion vuosittaiset maksuosuudet eri vuosina alkaen vuonna 1995 maksetusta 151 miljoonasta eurosta.
(267)
Tästä seuraa se, että perustelut, joita Saksa esittää todisteena siitä, että DPAG:llä oli hoidettavanaan korkeammat eläkekustannukset kuin sen yksityisillä kilpailijoilla, ovat merkityksettömiä sen kysymyksen kannalta, täyttääkö eläketuki valtiontuen määritelmän, mutta ne on otettava huomioon tarkasteltaessa tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille.
(268)
Niinpä Saksa on väittänyt, että tutkittaessa sitä, saiko Deutsche Post eläketuesta etua, on verrattava Deutsche Postin eläkerahastoon maksamaa osuutta yksityisen työnantajan osuuteen eläkevakuutuksen maksuosuuksista ilman työntekijän osuutta. Tämä väite koskee toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille, mutta huomautettakoon tässä kohdin kattavuuden nimissä, että työnantajalla on velvollisuus maksaa työntekijän bruttopalkasta sosiaaliturvajärjestelmään työntekijän osuus tämän osalta kokonaisuudessaan maksettavista maksuista. Toinen ja merkitykseltään perustavanlaatuinen seikka on se, että kun jäsenvaltio vapauttaa tietyn yrityksen työntekijät näiden vastuulla normaalisti olevasta rasitteesta, aiheutuu kyseiselle työnantajalle etua, koska tällaisen toimenpiteen kautta brutto- ja nettopalkan välinen ero kapenee. Näin työnantaja saa mahdollisuuden palkata työntekijöitä tai pitää nämä palveluksessaan myös matalammalla bruttopalkalla. Näin ollen työntekijän osuuteen sosiaaliturvamaksuista kohdistuvat edut tarkoittavat samanaikaisesti etua myös työnantajalle.
(269)
Saksa on väittänyt myös, että Deutsche Post on saanut taloudellista etua alan keskiarvosta poikkeavien sosiaaliturvakustannusten korvaamisesta vain, jos sille maksetut korvausmaksut olivat korkeammat kuin alan keskiarvosta poikkeavat kokonaissosiaaliturvakustannukset, jotka Deutsche Postin on täytynyt maksaa virkamiehistään hintasäännellyllä ja hintasääntelyn ulkopuolisella alalla. Komissio muistuttaa, että se seikka, että toimenpiteessä on kyse korvauksesta, ei sulje suoraan pois sitä mahdollisuutta, että se voi olla valtiontukea, ja viittaa johdanto-osan 260 kappaleeseen.
(270)
Lisäksi Saksa pitää kiinni siitä näkemyksestä, että virkamiesten eläkeoikeuksien rahoitusvelvollisuus on varsinaisesti ollut aina valtiolla. Koska vuoden 1995 eläkeuudistus ei muuttanut millään lailla valtion vastuuvelvollisuutta virkamiehiä kohtaan, Deutsche Postille ei aiheudu eläketuesta taloudellista etua.
(271)
Ei ole kiistanalaista, etteikö valtio ollut ennen vuotta 1995 ja sen jälkeen viime kädessä vastuussa virkamiesten eläkeoikeuksien rahoittamisen takaamisesta, vaikkakin komissio haluaa huomauttaa, että vuoden 1953 PostVwG:n 3 §:n ja vuoden 1989 PostVerfG:n 2 §:n mukaan yksiselitteisesti ainoastaan erityinen omaisuuserä, ei valtio, on vastuuvelvollinen erityisen omaisuuserän sitoumuksista. Voimassa olleiden postilakien ja yleisten säännösten mukaan erityisen omaisuuserän muodostavan Deutsche Bundespostin talousarvio sisälsi kuitenkin vuoteen 1995 saakka eläkemaksut. Nämä maksut oli katettava kokonaisuudessaan erityisen omaisuuserän tuotoista. Valtiontukisääntöjen nojalla tapahtuvan arvioinnin kannalta ei ole ratkaisevaa, mikä taho viime kädessä vastaa virkamiesten eläkeoikeuksien rahoittamisen takaamisesta. Ratkaisevaa on pidemminkin se, mikä taho oli voimassa olleen oikeuden mukaan normaalisti velvollinen rahoittamaan ne. Vuoden 1953 PostVwG:n, HGrG:n ja vuoden 1989 PostVerfG:n mukaan tämä velvollisuus kuuluu yksiselitteisesti kokonaisuudessaan Deutsche Postille.
(272)
Lisäksi eläkekustannukset ovat tavanomaisia käyttökustannuksia jokaiselle yritykselle, olivatpa nämä julkisia tai yksityisiä, olipa niillä oma oikeushenkilöys tai ei. Sekä jäsenvaltioiden välillä että myös niiden sisällä on syntynyt laaja kirjo erilaisia eläkkeiden rahoitusmekanismeja. Usein sovellettava järjestelmä määräytyy työntekijän palvelukseenottoajankohdan mukaan. Näin ollen Deutsche Postin on hoidettava palveluksessaan olevien työntekijöiden, myös virkamiesten, eläkekustannukset samalla tavoin kuin minkä tahansa muunkin yrityksen. Se, että virkamiesten eläkkeiden rahoitustapa eroaa yksityisten palkansaajien eläkkeiden rahoitustavasta, ei vaikuta Deutsche Postin velvollisuuteen laskea eläkekustannustensa rahoitus normaaleihin käyttökustannuksiinsa. Saksan esittämiin väitteisiin myöntyminen merkitsisi sitä, että valtio saa vapauttaa julkiset yritykset tärkeästä kustannustekijästä, joka liittyy niiden normaaliin toimintaan.
(273)
Kun Saksa väittää lopuksi, ettei Deutsche Postilla ole milloinkaan ollut riittävästi omia varoja virkamiestensä eläkeoikeuksien rahoittamiseen, jätetään huomiotta, että taloudellisen edun olemassaolon arviointi ei riipu yrityksen taloudellisesta toimintakyvystä.
(274)
Koska vuoden 1995 eläkeuudistuksessa Deutsche Post vapautettiin osittain velvollisuudesta rahoittaa virkamiestensä eläkeoikeudet, Deutsche Post on saanut eläketuesta taloudellista etua.
VII.1.2 Kilpailun vääristyminen ja vaikutus kauppaan
(275)
Jäsenvaltion myöntämä tuki vaikuttaa unionin sisäiseen kauppaan, jos se vahvistaa yrityksen asemaa unionin sisäisessä kaupassa suhteessa sen kanssa kilpaileviin yrityksiin. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpide vääristää kilpailua ja vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan jo silloin, kun tuensaaja kilpailee kilpailulle avoimilla markkinoilla muiden yritysten kanssa (75).
(276)
Pakettien, sanomalehtien ja aikakauslehtien markkinat ovat Saksassa olleet aina kilpailulle avoimet. Postdienst oli näillä markkinoilla koko ajan kilpailutilanteessa muiden yritysten, myös muista jäsenvaltiosta tulevien yritysten (esimerkiksi UPS, FedEx, TNT Express, GLS tai DPD) kanssa. DPAG menetti vuosina 1998-2007 asteittain kirjeitä koskevan yksinoikeutensa. Kun markkinat avattiin kilpailulle, niille tuli uusia yrityksiä. Sen vuoksi tuki vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja uhkaa vääristää kilpailua.
(277)
Tähän liittyen komissio huomauttaa, että Deutsche Post ja sen holdingyhtiö DPWN ryhtyivät vuonna 1997 hankkimaan pakettialan toimijoita eurooppalaisilta ja kansainvälisiltä markkinoilta. Vuonna 1999 DPWN:n vuosituotto oli jo noin 4,6 miljardia euroa, minkä myötä se oli noussut eurooppalaisten paketti- ja pikakuljetuspalvelujen markkinoiden markkinajohtajaksi. DPWN:n ostettua DHL:n vuonna 1998 se laajensi toiminta-aluettaan Aasiaan ja Pohjois-Amerikkaan. Ostettuaan lisää logistiikka-alan yrityksiä (esimerkiksi Danzas, Nedlloyd, ASG ja Air Express International) DPWN kasvoi yhdeksi suurimmista lento- ja merirahtipalvelujen ja maailmanlaajuisten logistiikkapalvelujen tarjoajista. Tämän lisäksi DPWN toimii nykyisin myös Saksan ulkopuolisilla postimarkkinoilla (sen hankittua Espanjasta Unipostin ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta Williams Leen). DPWN:n yritysostojen arvo vuosina 1998-2007 oli yhteensä noin 21 miljardia euroa (76).
(278)
Tämän vuoksi komissio päättelee, että eläketuki on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
VII.2 Voimassa olevien tukien arviointi SEUT-sopimuksen 108 artiklan 1 kohdan nojalla
(279)
Saksan näkemyksen mukaan eläketuki on katsottava, jos sitä ylipäätään pidetään valtiontukena, asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b kohdan i alakohdan mukaiseksi voimassa olevaksi tueksi. Saksa väittää, että Saksan perustuslakiin sisällytetyn asiaa koskevan säännöksen tultua voimaan vuonna 1953 valtio on viime kädessä virkamiesten eläkeoikeuksien velallinen ja rahoitusvelvollinen. Saksa pitää kiinni käsityksestään, jonka mukaan eläkerahaston perustaminen ei ole muuttanut tätä velvoitetta millään tavalla.
(280)
Asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b kohdan i alakohdassa määritellään voimassa oleviksi tuet, jotka olivat voimassa ennen perustamissopimuksen voimaantuloa kyseisessä jäsenvaltiossa, eli tukiohjelmat ja yksittäiset tuet, jotka on otettu käyttöön ennen perustamissopimuksen voimaantuloa ja joita voidaan soveltaa edelleen perustamissopimuksen voimaantulon jälkeen.
(281)
Vuoteen 1995 saakka eläkemaksut sisältyivät voimassa olleiden postilakien ja yleisten säännösten mukaisesti erityisen omaisuuserän muodostaneen Deutsche Bundespostin talousarvioon, ja ne oli katettava täysimääräisesti erityisen omaisuuserän tuotoista (näiden säännösten perusteellinen arviointi esitetään johdanto-osan 262 ja 263 kappaleessa). Näin ollen Deutsche Postilla oli ennen vuonna 1995 toteutettua toista postialan uudistusta velvollisuus rahoittaa virkamiestensä eläkekustannukset omista varoistaan, eikä se saanut tukea, jonka tarkoitus olisi ollut vapauttaa se eläkekustannuksista.
(282)
DPAG:n ja eläkerahaston perustaminen vuonna 1995 johtivat virkamiesten eläkkeiden rahoituksen täydelliseen uudelleenjärjestelyyn. Tämän toisen, vuonna 1995 toteutetun postiuudistuksen jälkeen Deutsche Postin hoidettavaksi siirtyi vuoden 1994 PostPersRG:n 2 §:n 3 momentin nojalla virkamiesten taloudellisluonteisia vaateita koskeva perustavanlaatuinen maksu- ja kustannusvelvoite, mutta se vapautettiin osittain virkamiesten eläkekustannuksien hoitamisesta. Vuoden 1994 PostPersRG:n 16 §:n 1 ja 2 momentin mukaan Deutsche Postilla ei ollut enää velvollisuutta rahoittaa kiinteämääräisten maksujen (ajalla 1995-1999) tai määritettyjen maksuosuuksien (vuodesta 2000) ylimenevää osuutta eläkekustannuksista. Alijäämä rahoitettiin tuosta ajankohdasta lähtien eläketuella.
(283)
Näin ollen eläketuki on uutta tukea, koska se otettiin käyttöön vuonna 1995.
(284)
Saksan lausunnosta, joka koskee komission asiassa T-266/02 esittämää toteamusta, komissio huomauttaa ensinnäkin, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin selostaa tuomion 54 kohdassa Saksan kantaa (eikä, kuten Saksa väittää, komission kantaa). Tuomion 54 kohdassa osoitetaan, ettei vuoden 2002 kielteisessä päätöksessä edes Saksan käsityksen mukaan arvioitu eläketukea. Tuomion 61 kohdassa esitetään komission näkemys:
”Komissio vastaa ensiksikin, että siltä osin kuin se on todennut kanteen kohteena olevassa päätöksessä, että merkitystä oli vain DB-Telekomin suorittamilla siirroilla, …”
(285)
Näin ollen tuomio ei tue Saksan edustamaa kantaa, jonka mukaan komission asiamiehen toteamuksen myötä eläketuki olisi tullut implisiittisesti hyväksytyksi. Joka tapauksessa on ilmeistä, ettei tällaisella toteamuksella voisi olla kyseisenlaista vaikutusta.
(286)
Tämän lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi asiassa T-421/07, että menettelyn aloittamisesta vuonna 1999 tehdyn päätöksen kohteena oli myös eläketuki ja ettei tätä toimenpidettä koskevaa menettelyä ollut päätetty vuoden 2002 kielteisellä päätöksellä (77).
(287)
Koska komissio ei ole missään vaiheessa antanut päätöstä, jossa se olisi todennut, ettei eläketuki olisi tukea tai että se olisi sisämarkkinoille soveltuva tuki, se päättelee, että eläketuki on uusi tukitoimenpide.
VII.3 Sisämarkkinoille soveltuvuuden arviointi SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla
(288)
SEUT-sopimuksen 107 artiklan 2 kohdan ja 3 kohdan a ja b alakohdan mukaiset poikkeussäännökset eivät selvästikään ole sovellettavissa.
(289)
Menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehdyssä päätöksessä komissio otti huomioon mahdollisuuden, jonka mukaan eläketuki olisi voinut soveltua sisämarkkinoille vähintään osittain korvauksena julkisten palvelujen tuottamisesta SEUT-sopimuksen 106 artiklan 2 kohdan nojalla. Menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehtyyn päätökseen antamassaan vastauksessa Saksa korosti sitä, että jos eläketuki katsottaisiin valtiontueksi, sitä olisi tarkasteltava SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla, ei 106 artiklan 2 kohdan nojalla. Menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessä komissio kuvaili menetelmää eläketuen sisämarkkinoille soveltuvuuden tutkimiseksi SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan perusteella, ja Saksa esitti asiasta huomautuksia.
(290)
Tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on jäsenvaltion tehtävä esittää mahdolliset syyt sisämarkkinoille soveltuvuudelle ja osoittaa, että tällaisen soveltuvuuden edellytykset täyttyvät (78). Mainitusta tuomiosta seuraa siis sitä suuremmalla syyllä se, että komissiolla ei ole tässä asiassa velvollisuutta arvioida eläketuen soveltuvuutta sisämarkkinoille SEUT-sopimuksen 106 artiklan 2 kohdan perusteella, kun jäsenvaltio ja tuensaaja nimenomaan torjuvat soveltuvuuden mahdollisen tutkimisen mainitulla perusteella.
(291)
Komissio aikoo sen vuoksi tutkia, onko eläketuki SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla sisämarkkinoille soveltuva tuki. SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla sisämarkkinoille soveltuvaksi voidaan todeta tuki tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen, jos tuki ei muuta kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla.
(292)
Oikeuskäytännön mukaan komissio voi todeta valtiontuen sisämarkkinoille soveltuvaksi, jos se edistää yhteisen edun mukaisen tavoitteen saavuttamista (79), on välttämätön tämän tavoitteen saavuttamiseksi (80) eikä muuta kaupan edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla (oikeasuhteisuus).
VII.3.1 Postialan markkinoiden avaaminen yhteisen edun mukaisena tavoitteena
(293)
Postipalvelut edistävät unionin yhteiskunnallista, taloudellista ja alueellista yhteenkuuluvuutta. Postipalvelujen avaaminen kilpailulle aloitettiin EU-tasolla vuonna 1998, ja se on johtanut laadun ja tehokkuuden sekä käyttäjälähtöisyyden paranemiseen (81). Markkinoiden avaaminen mahdollisti postipalvelujen sisämarkkinoiden syntymisen. Sen vuoksi se edistää SEU-sopimuksen 3 artiklan 3 kohdassa määritettyä tavoitetta toteuttaa sisämarkkinat.
(294)
Sen jälkeen kun Deutsche Post vuonna 1995 muutettiin osakeyhtiöksi, se ei enää ole ottanut palvelukseensa virkamiehiä. Virkamiesten sosiaalietuuksia koskevat velvoitteet liittyvät näin ollen aikaan ennen postimarkkinoiden avaamista kilpailulle. Niitä voidaan verrata hukkakustannuksiin, jotka perustuvat ennen markkinoiden avautumista tehtyihin sitoumuksiin ja joita ei voida kilpailusuuntautuneessa markkinaympäristössä enää hoitaa samoin edellytyksin, koska vakiintunut toimija ei enää pysty siirtämään vastaavia kustannuksia käyttäjälle. Ellei Deutsche Postia olisi vapautettu näistä ”aikaisemmasta toiminnasta periytyvistä velvoitteista” ainakin osittain, se olisi joutunut poistumaan markkinoilta.
(295)
Komissio on tunnustanut, että vähittäisen siirtymisen laajasti rajoitetusta kilpailutilanteesta todelliseen kilpailuun unionin tasolla on tapahduttava hyväksyttävin taloudellisin edellytyksin (82). Sen vuoksi se on hyväksynyt useissa päätöksissään sen, että jäsenvaltio myöntää valtiontukea poistaakseen vakiintuneelta toimijalta osan sen aiemmasta toiminnasta aiheutuvista eläkevastuista (83).
VII.3.2 Eläketuen tarpeellisuus ja oikeasuhteisuus
(296)
Komissio on katsonut päätöksentekokäytännössään, että eläkekustannusten keventäminen on rajoitettava määrään, joka on tarpeen, jotta vakiintuneen toiminnanharjoittajan kustannuksina maksama sosiaaliturvamaksujen taso vastaa sen kilpailijoiden maksamaa tasoa (84).
(297)
Komissio myöntää, että käsiteltävänä olevassa asiassa Deutsche Post ei olisi pystynyt säilyttämään asemaansa suhteessa kilpailijoihinsa ilman valtion toimenpidettä, jolla se vapautettiin osasta virkamiehiinsä kohdistuvia eläkesitoumuksia. Aiemmasta toiminnasta periytyvät sosiaaliturvarasitteet, joita Deutsche Postin kilpailijoilla ei ollut, olisivat aiheuttaneet sen, että se olisi joutunut vetäytymään postipalvelumarkkinoiden kilpailun kohteena olevalta osalta.
(298)
Komissio arvioi La Poste -päätöksessä ensi kertaa sellaisen tukitoimenpiteen tarpeellisuutta ja oikeasuhteisuutta, jolla ennen markkinoiden avaamista palvelukseen otettujen virkamiesten eläkekustannuksista myönnettiin vapautuksia. Mainitussa päätöksessä komissio tutki, yhtäläistikö eläketuki vakiintuneen toimijan pakollisia sosiaaliturvamaksuja suhteessa muiden kirje- ja pakettipalvelujen alan yritysten kustannuksiin (85).
(299)
Komissio soveltaa samaa lähestymistapaa käsillä olevassa päätöksessä. Komission tarkastelu etenee kolmessa vaiheessa:
1)
Aluksi komissio määrittää muiden kirje- ja pakettitoimialan yritysten sosiaaliturvamaksujen suuruuden.
2)
Tämän jälkeen sen on todettava, kuinka suuria sosiaaliturvamaksuja Deutsche Post maksaa virkamiehistään.
3)
Lopuksi sen on tutkittava, ovatko tuloksena saadut määrät yhtä korkeita.
VII.3.2.1 Muiden kirje- ja pakettitoimialan yritysten sosiaaliturvamaksujen suuruus
(300)
Sosiaaliturvamaksujen suuruuteen vaikuttaa kaksi tekijää: maksuosuus ja palkkaperuste, johon sitä sovelletaan.
a) Vertailuosuuden laskenta
(301)
Yksityisten kilpailijoiden on rahoitettava tuotoistaan sekä työnantajan että työntekijän osuus. Kuten kuvasta 2 käy ilmi, kokonaismaksuosuus oli vuodesta 1995 alkaen 38-42 prosenttia yksityisen palkansaajan bruttopalkasta (bruttopalkka = nettopalkka + työntekijän osuus). Työnantajan ja työntekijän osuus sosiaaliturvamaksutasosta olivat kumpikin 19-21 prosenttia bruttopalkasta (yksityiskohtaiset aikasarjat liitteessä).
(302)
Toisin kuin yksityisten palkansaajien osuus sosiaaliturvamaksuosuuksista, virkamiesten osuus kattaa vain 30-50 prosenttia heidän terveydenhuoltokustannuksistaan, mutta ei muita maksuosuuksia heidän eläke-, terveydenhuolto- ja hoitokustannuksistaan. Deutsche Postin maksuosuus on sen vuoksi korkeampi kuin yksityisten työnantajien osuus ja kattaa kaikki eläkekustannukset sekä jäljelle jäävät terveydenhuolto- ja hoitokustannukset.
(303)
Määritettäessä Deutsche Postin vertailuosuutta on sen vuoksi otettava huomioon, että virkamiesten maksuosuus on alhaisempi kuin yksityisten palkansaajien.
(304)
Virkamiesten terveydenhuolto- ja hoitokustannuksistaan maksaman 30-50 prosentin maksuosuuden osalta voidaan lähteä siitä, että sen taloudelliset vaikutukset vastaavat hyvin pitkälle yksityisten palkansaajien maksuosuutta pakollisesta sairaus- ja hoitovakuutuksesta (sen suuruus esimerkiksi vuonna 2006 oli 8,50 prosenttia yksityisen palkansaajan bruttopalkasta).
(305)
Koska virkamiehet eivät maksa osuuksia pakolliseen eläke- ja työttömyysvakuutukseen, Deutsche Postin on otettava hoidettavakseen vastaava määrä, jotta sen hoidettavana on tosiasiallisesti sosiaaliturvamaksuosuus, joka vastaa niitä pakollisia sosiaaliturvamaksuosuuksia, jotka yksityisen yrityksen on rahoitettava tuotoistaan.
(306)
Deutsche Postin sosiaaliturvamaksuosuuksien vertailuosuuden, jäljempänä ’vertailuosuus’, on siis katettava, kuten taulukossa esitetään, kokonaismaksuosuudet (= työnantajan + työntekijän osuus) eläke- ja työttömyysvakuutuksesta sekä työnantajan osuus sairaus- ja hoitovakuutuksesta.
Kuva 7
Deutsche Postin sosiaaliturvamaksuosuuksien vertailuosuuden määrittäminen
(307)
Kuten kuvasta 8 ilmenee, vertailuosuus vuosina 2003-2010 oli 30-34,1 prosenttia yksityisten palkansaajien bruttopalkasta (86).
(308)
Saksa vastustaa tätä ja toteaa, että määrittämällä vertailuarvo työnantajan sosiaaliturvamaksuosuutta korkeammaksi Deutsche Post kärsisi haittaa suhteessa kilpailijoihin, joiden on maksettava vain työnantajan osuus. Kuten seuraavasta yksinkertaistetusta (vuoden 2006 maksuosuuksiin perustuvasta) esimerkistä ilmenee, Deutsche Postille aiheutuisi kuitenkin yksityisiin kilpailijoihin verrattuna selkeää etua, jos vertailuosuus vastaisi ainoastaan työnantajan osuutta sosiaaliturvamaksuista:
1)
Deutsche Post ja yksityinen kilpailija maksavat virkamiehelle ja yksityiselle palkansaajalle saman, 79,5 euron nettopalkan.
2)
Sekä työnantajan että työntekijän osuus sosiaaliturvamaksuista on 20,5 prosenttia yksityisen palkansaajan bruttopalkasta. Kun 79,5 euron nettopalkkaan lisätään 20,5 euron työntekijän osuus, tuloksena on 100 euron bruttopalkka. Kokonaissosiaaliturvamaksut ovat näin ollen 41 euroa (= 41 prosenttia yksityisen palkansaajan bruttopalkasta).
3)
Saksa katsoo, että Deutsche Postin olisi hoidettava vain sosiaaliturvamaksujen työnantajan osuus, joka lisätään virkamiesten osuuteen terveydenhuoltokustannuksista (sen oletetaan vastaavan yksityisten palkansaajien 7,5 euron maksuosuutta sairaus- ja hoitovakuutuksesta).
4)
Saksa laskee työnantajan osuuden virkamiesten 87 euron tosiasiallisen palkan perusteella (saatu laskemalla yhteen 79,5 euron nettopalkka ja virkamiesten 7,5 euron maksuosuus terveydenhuoltokustannuksista). Sosiaaliturvakustannukset ovat näin ollen 17,8 euron (työnantajan 20,5 prosentin osuus virkamiesten todellisesta 87 euron palkasta) ja 7,5 euron (virkamiehen osuus terveydenhuoltokustannuksista) summa.
5)
Saksan laskelmien perusteella virkamiesten sosiaaliturvakustannukset olisivat ainoastaan 25,3 euroa, kun yksityisillä palkansaajilla ne olisivat 41 euroa.
(309)
Vaikka Deutsche Post ja yksityinen kilpailija maksavat samaa nettopalkkaa, Deutsche Postin maksettaviksi tulevat sosiaaliturvakustannukset vastaisivat vain noin 62 prosenttia yksityisen palkansaajan pakollisista sosiaaliturvamaksuista, jos viitearvoon sisällytetään työntekijän osuus sosiaaliturvamaksuista.
(310)
Lisäksi on todettava, että myös työnantajan osuus sosiaaliturvamaksuista (vuodesta 1995 alkaen 19-21 prosenttia) oli selvästi alhaisempi kuin virkamiesten tosiasiallisista palkoista maksettu 33 prosentin osuus, joka vuoden 1995 eläkelaissa määritetään Deutsche Postin eläkerahastoon suoritettavan maksuosuuden viitearvoksi. Saksan lainsäätäjän tarkoituksena ei siis ollut se, että Deutsche Postin olisi rahoitettava vain työnantajan osuus, vaan se määräsi Deutsche Postille huomattavasti korkeamman maksuosuuden virkamiesten eläkekustannuksista sekä velvoitteen hoitaa kaikki jäljelle jäävät sosiaaliturvakustannukset (esimerkiksi osuus virkamiesten terveydenhuoltokustannuksista).
(311)
Tämän vuoksi komissio ei hyväksy työnantajan sosiaaliturvamaksuosuuden käyttämistä vertailuosuutena, sillä virkamiehillä - toisin kuin yksityisillä palkansaajilla - ei ole velvollisuutta maksaa osuutta eläke- ja työttömyysvakuutuksesta. Sen vuoksi nämä maksut on joka tapauksessa sisällytettävä vertailuosuuteen sen takaamiseksi, että sekä Deutsche Post että yksityiset kilpailijat maksavat samansuuruisia suoria ja epäsuoria maksuja.
b) Palkkaperusteen laskenta
(312)
Koska Deutsche Postin virkamiehistään maksamien sosiaaliturvamaksujen suuruus olisi mukautettava pakollisiin sosiaaliturvamaksuihin, jotka yksityisten kilpailijoiden on maksettava, on tärkeää, että Deutsche Postiin sovelletaan samansuuruista maksutasoa, mutta myös se, että tätä tasoa sovelletaan vastaavaan palkkaperusteeseen. Kuten edellä esitetyssä esimerkissä osoitetaan, työnantajan 20,5 prosentin osuuden laskeminen virkamiesten varsinaisten palkkojen perusteella johtaa 17,8 euron maksuosuuteen, kun taas yksityisen kilpailijan on maksettava 20,5 euroa (20,5 prosenttia 100 euron bruttopalkasta).
(313)
Tämän vuoksi on määritettävä virkamiesten bruttopalkka, jäljempänä ”virkamiesten bruttopalkka”, jonka avulla saadaan käyttöön yksityisten palkansaajien bruttopalkkaa vastaava palkkaperuste. Oletuksena on, että virkamiesten maksuosuus terveydenhuoltokustannuksista vastaa yksityisten palkansaajien maksuosuutta sairaus- ja hoitovakuutuksesta. Sen vuoksi jäljelle jäävä ero bruttopalkan ja varsinaisen palkan välillä on työntekijän osuus eläke- ja työttömyysvakuutusmaksuista. Varsinainen palkka muunnetaan seuraavan kaavan avulla bruttopalkaksi, joka vastaa yksityisen palkansaajan bruttopalkkaa:
Taulukko 6
Virkamiesten bruttopalkan laskenta (vuoden 2006 maksutasojen perusteella)
Virkamiesten bruttopalkka =
(314)
Kun tarkastellaan esimerkiksi vuoden 2006 maksuosuuksien tasoa, virkamiesten bruttopalkka on 15 prosenttia korkeampi kuin heidän varsinainen palkkansa. Näin ollen tämä prosenttiosuus ilmaisee määrällisesti sen virheen, joka syntyisi, jos Deutsche Postin sosiaaliturvamaksuja suhteessa yksityisten kilpailijoiden pakollisiin sosiaaliturvamaksuihin laskettaessa perusteeksi otettaisiin varsinainen palkka bruttopalkan sijaan. Johdanto-osan 308 kappaleessa esitetty esimerkki selventää tätä, sillä 20,5 euron työnantajan osuus, joka perustuu oikealla tavalla bruttopalkkaan, on 15 prosenttia korkeampi kuin 17,8 euron työnantajan osuus, joka saataisiin käyttämällä perusteena virheellisesti varsinaista palkkaa.
(315)
Sen vuoksi komissio katsoo, että Deutsche Postin sosiaaliturvamaksujen vertailuosuuden on perustuttava työnantajan ja työntekijän osuuteen eläke- ja työttömyysvakuutuksesta ja työnantajan osuuteen sairaus- ja hoitovakuutuksesta. Vertailuosuutta on sovellettava virkamiesten bruttopalkkaan (sellaisena kuin se määritellään taulukossa 6).
VII.3.2.2 Deutsche Postin virkamiehistään maksamat sosiaaliturvamaksut
(316)
Deutsche Postin oli maksettava vuoden 1994 PostPersRG:n 16 §:n 1 momentin nojalla eläkerahastoon vuosina 1995-1999 vuosittain 2,045 miljardin euron osuus eli yhteensä 10,225 miljardia euroa. Vuodesta 2000 lähtien Deutsche Post on vuoden 1994 PostPersRG:n 16 §:n 2 momentin nojalla maksanut 33 prosentin osuuden. Tätä maksutasoa sovelletaan virkamiesten varsinaisiin palkkoihin.
(317)
Tuen tarpeellisuuden ja oikeasuhteisuuden tutkinnan yhteydessä on kuitenkin otettava huomioon se seikka, että Deutsche Postin ei tarvitse vastata koko 2,045 miljardin euron maksuosuudesta eläkerahastoon (joka vastaa 33 prosenttia varsinaisista palkoista). Tässä yhteydessä on komission mielestä tehtävä ero vuosien 1995-2002 ja vuodesta 2003 nykypäivään ulottuvan tilanteen välillä.
a) Deutsche Postin maksuosuus ajalla 1995-2002
(318)
Saksa väittää, että Deutsche Post maksoi sosiaaliturvamaksuja, jotka ylittävät kilpailijoiden maksettavina olleet pakolliset sosiaaliturvamaksut, erityisesti ottaen huomioon vuosina 1995-1999 eläkerahastoon suoritetut vuosittaiset yhteensä 2,045 miljardin euron kiinteät maksut. Sen vuoksi Deutsche Post on maksanut vuoteen 1999 saakka, mutta myös koko tarkastelun kohteena olevana ajanjaksona, vähintään yhtä korkeita tai jopa korkeampia maksuosuuksia kuin yksityiset yritykset. Sen vuoksi ei voida todeta, että Deutsche Post olisi eläketuen vuoksi ollut suotuisammassa asemassa kuin sen kilpailijat. Komission on torjuttava nämä perustelut, koska niiden yhteydessä ei oteta huomioon Saksan viranomaisten säännöksiä, jotka koskevat hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen kustannusten kattamista.
(319)
Komissio toteaa tässä päätöksessä, että Deutsche Post oli hintasääntelyn ulkopuolisilla markkinoilla suotuisammassa asemassa kuin sen kilpailijat, koska nämä palvelut eivät itse kattaneet osaa niiden palveluksessa toimineista virkamiehistä aiheutuneista sosiaaliturvakustannuksista. Tämän sijaan kyseinen osa aiheutuneista sosiaaliturvakustannuksista lisättiin hintasäänneltyjen palvelujen sosiaaliturvakustannuksiin, ja näiden palvelujen tuotot pidettiin tasolla, joka oli riittävän korkea muidenkin kustannusten rahoittamiseksi hintasäänneltyjen palvelujen alalla aiheutuneiden kustannusten lisäksi.
(320)
Deutsche Postin sisäinen kirjanpito vuodesta 1995 alkaen osoittaa, että se on kohdentanut hintasääntelyn ulkopuolisiin palveluihin ainoastaan sosiaaliturvamaksuosuuksia, joiden suuruus perustuu lakisääteiseen maksutasoon. Vuonna 2002 esitetty lakisääteinen tuotto- ja kululaskelma ja sitä seuraavat tuotto- ja kululaskelmat vahvistavat tämän käytännön. Sen vuoksi hintasääntelyn ulkopuoliset palvelut saivat taloudellista etua sekä ennen vuotta 1999 että sen jälkeen, sillä nämä palvelut saivat yksiselitteisesti vapautuksia aiheutuneista kustannuksista.
(321)
Saksan väite, jonka mukaan Deutsche Postille oli aiheutunut hintasäännellyillä markkinoilla suhteellista haittaa siitä, että vuosina 1995-1999 maksettujen kiinteiden maksujen vuoksi sen oli täytynyt rahoittaa korkeampia sosiaaliturvakustannuksia, ei vastaa tosiseikkoja. Ensinnäkin Deutsche Postilla oli useimpien säänneltyjen palvelujensa alalla edelleen yksinoikeus. Toiseksi, mikä vielä tärkeämpää, yksinoikeuden piiriin kuuluneiden palvelujen maksut oli määritetty niin korkeiksi, että nämä kustannukset siirrettiin palveluista riippuvaisille käyttäjille.
(322)
Vuoteen 1995 saakka maksujen sääntely perustui 24 päivänä kesäkuuta 1991 annettuun postipalveluja koskevaan asetukseen (Postdienstverordnung) (87), jonka mukaan monopolin maksujen on oltava tasapainoiset. Hallintokäytännön mukaan tähän kuuluivat myös eläkekustannukset. Vuosina 1995-1997 maksujen sääntely perustui 14 päivänä syyskuuta 1994 annettuun televiestinnän ja postipalvelujen sääntelyä koskevaan lakiin (BGBl., I, s. 2325, 2371). Mainitun lain 4 §:ssä yhdessä sen 2 ja 7 §:n kanssa säädetään, että hintasäännellyn alan tuotoilla voidaan rahoittaa hintasäännellyillä aloilla aiheutuneita kustannuksia, kuten eläkerahastoon maksettavia osuuksia, mutta niiden lisäksi myös hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen kustannuksia.
(323)
Kuten Deutsche Postin tilinpäätöksistä ilmenee, säännellyt maksut säilyivät vuoden 1995 eläkeuudistuksen yhteydessä samalla tasolla, joka oli ollut voimassa aiemmin, kun Deutsche Postin oli vielä maksettava kaikki eläkekustannukset. Vaikka eläkekustannukset myöhemmin rajoitettiin joko kiinteän maksun tasolle (vuosina 1995-1999) tai 33 prosenttiin takautuvasti virkamiesten palkkojen vuosittaisesta kokonaismäärästä (vuodesta 2000), säänneltyjä maksuja ei alennettu vastaavasti, niin että ne olisivat kattaneet enää sosiaaliturvamaksuosuudet, jotka olisivat vastanneet kilpailijoiden maksamia pakollisia sosiaaliturvamaksuja. Koska kiinteämääräiset osuudet eläkerahastoon pysyivät vuoteen 1999 saakka suunnilleen vuoden 1994 eläkekustannusten tasolla (2,045 miljardia euroa vuodessa), Deutsche Postin taloudellinen tilanne suhteessa eläkekustannusten kattamiseen hintasäännellyistä palveluista ei muuttunut. Sekä Deutsche Postin tuotot että sen maksuosuus eläkerahastoon pysyivät tasapainossa.
(324)
Vuoden 1997 PostG:ssä säädetään selkeästi, että säänneltyjen maksujen olisi katettava sekä ”tehokkaan” palvelujen tarjoamisen kustannukset että esimerkiksi virkamiesten sosiaaliturvakustannuksista aiheutuvat rasitteet. Sen vuoksi vuoden 1997 PostG:ssä myönnetään nimenomaan, että hintasäännellyn alan tuotot on määriteltävä sillä tavoin, että taataan kaikkien kiinteämääräisten maksujen kattaminen. Koska Saksan lainsäätäjä näytti olevan sitä mieltä, että tuolloinen säänneltyjen maksujen taso täytti vuoden 1997 PostG:n vaatimukset, se päätti, että hinnat oli säilytettävä vuoden 1997 tasolla vuoteen 1999 saakka. Tuolloinen talous- ja teknologiaministeri päätti tämän jälkeen 27 päivänä maaliskuuta 2000, että 1 päivänä syyskuuta 1997 hyväksyttyjen maksujen olisi säilyttävä voimassa 31 päivään joulukuuta 2002 saakka.
(325)
Säännellyt maksut säilytettiin näin ollen historiallisen korkealla tasollaan, eikä niitä alennettu tasolle, joka olisi aiheuttanut Deutsche Postille suhteellista haittaa.
(326)
Vuodesta 2000 lähtien Deutsche Post oli kilpailijoihinsa verrattuna vielä edullisemmassa asemassa, koska eläkerahastoon maksettavaksi määritettyjen maksuosuuksien suuruus alennettiin 33 prosenttiin virkamiesten todellisista palkoista. Absoluuttisina lukuina ilmaistuna tämä taso merkitsee kustannusten alenemista 2,045 miljardista eurosta 735 miljoonaan euroon (ja seuraavina vuosina vielä pienemmiksi, koska virkamiesten määrä väheni ja tätä kehitystä tasattiin palkkojen korotuksilla vain osittain). Koska säännellyt maksut säilytettiin historiallisen korkealla tasollaan, Deutsche Post sai vuodesta 2000 alkaen hintasäännellyistä palveluistaan selviä voittoja.
(327)
Kun WIK-lausunnossa tutkittiin Deutsche Postin kannattavuutta hintasäänneltyjen palvelujen alalla koko ajanjaksolla 1995-2002, tehtiin esimerkiksi se johtopäätös, että huolimatta eläkerahastoon suoritetuista kiinteistä maksuista Deutsche Postille ei aiheutunut tappioita hintasäännellyistä palveluista vuoteen 1999 ulottuvalla jaksolla. Vuodesta 2000 lähtien saavutettiin WIK-lausunnon mukaan jopa selvästi positiivisia tuloksia.
(328)
Sen vuoksi komission on torjuttava Saksan väite, jonka mukaan Deutsche Post oli hintasäänneltyjen palvelujen sosiaaliturvakustannusten kattamisen suhteen epäedullisessa asemassa suhteessa kilpailijoihinsa ja eläketuki oli ennen vuotta 2002 tarpeellinen ja oikeasuhteinen.
(329)
Edellä esitetystä huolimatta komission on myönnettävä, ettei sillä ole tässä asiassa riittävää todistusaineistoa, jonka perusteella se voisi määrittää Deutsche Postin vuosina 1995-2002 maksamien sosiaaliturvamaksujen tarkan suuruuden. Komissio katsoo, ettei tällainen kvantifiointi voi asianmukaisesti perustua jälkikäteen tehtyyn toteamukseen, jonka mukaan tietty osuus hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen sosiaaliturvakustannuksista siirrettiin rahoitettaviksi hintasäännellyn alan tuotoista. Se katsoo myös, ettei Deutsche Postille kaiken kaikkiaan aiheutunut haittaa eläkerahastosäännösten yhteydessä, sillä hintasäännellyn alan tuotot oli tosiasiallisesti määritetty riittävän korkeiksi, jotta ne kattoivat sen osuudet eläkerahastoon sekä siirretyt rasitteet. Yhtä mahdotonta on laatia menetelmä, jonka mukaan jäsenvaltio voisi laskea maksuosuuksien suuruuden tältä ajalta. Tutkittuaan vuosina 1995-2002 voimassa olleiden säänneltyjen maksujen oikeusperustan komissio toteaa, ettei säännöksistä voida täysin varmasti päätellä, miten toimivaltaiset viranomaiset tekivät etukäteen päätöksen säänneltyjen maksujen koostumuksesta. Tässä asiassa ei voida varmasti osoittaa varsinkaan sitä, että toimivaltaiset viranomaiset olisivat sillä hetkellä, kun säännellyt maksut määritettiin sellaiselle tasolle, joka tosiasiallisesti lopulta kattoi siirretyt kustannukset, kohdentaneet päätöksissään tietyn osuuden säännellyistä maksuista yksiselitteisesti väitteiden kohteena olevien rasitteiden kattamiseen hintasääntelyn ulkopuolisista palveluista.
(330)
Toisin kuin vuosien 2002, 2007 ja 2011 hintakattopäätöksissä, joissa postialan sääntelyviranomainen nimenomaan vahvisti ja hyväksyi nämä rasitteet, tämä aiempi tosiasiallinen kustannusten kattaminen voisi johtua maksujen määrittämisestä vastaavien viranomaisten pohdinnoista, jotka liittyvät muiden kustannustekijöiden tai muiden yrityksen muuttujien kehitykseen. Tämä aiempi tosiasiallinen kustannusten kattaminen ei sen vuoksi riitä tässä asiassa siihen, että voitaisiin määrittää tarkasti ja varmasti, missä määrin toimivaltaiset viranomaiset korottivat säänneltyjä maksuja ottaakseen huomioon väitteiden kohteena olevat hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen rasitteet.
(331)
Sen sijaan vuosien 2002, 2007 ja 2011 hintakattopäätösten perusteella voidaan selvästi todeta 1 päivän tammikuuta 2003 jälkeisen ajan osalta, miten postialan sääntelyviranomainen määritti säänneltyjen maksujen koostumuksen. Säännellyt maksut määritettiin korkeammiksi yksiselitteisesti siksi, että hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen rasitteet voitaisiin kattaa hintasäännellyn toimialan tuotoista.
b) Deutsche Postin maksuosuus vuodesta 2003 alkaen
(332)
Vuoden 1997 PostG:n mukaan Deutsche Post voi vaatia, että sääntelyviranomaisen määrittäessä yksinoikeudesta ja hintasäännellyistä palveluista kertyvien tuottojen sallittua suuruutta se sisällyttää käyttäjille siirrettäviin kustannuksiin muun muassa ”alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset” sekä yleispalvelun tehokkaasta tarjoamisesta aiheutuvat kustannukset. Postialan sääntelyviranomainen sovelsi tätä menetelmää ensi kertaa vuoden 2002 hintakattopäätöksessä. Postialan sääntelyviranomainen hyväksyi alan keskiarvosta poikkeavasta sosiaaliturvamaksuosuudesta aiheutuvat rasitteet myös vuosien 2007 ja 2011 hintakattopäätöksissä. Se seikka, että vain osaan hintasäännellyistä palveluista sovelletaan etukäteen suoritettavaa hintavalvontaa, ei muuta komission arviota. Deutsche Post oli edelleen määräävää asemaansa käyttämällä oikeutettu siirtämään koko rasitteen pois vastuultaan. Tässä suhteessa ei ole merkityksellistä, harjoittaako sääntelyviranomainen valvontaa etukäteen vai jälkikäteen.
(333)
Postialan sääntelyviranomainen hyväksyi aina Deutsche Postin pyynnön, joka koski rasitteen 2 (lakisääteisen maksutason ylittävät sosiaaliturvamaksut) jälleenrahoittamista hintasäännellyltä alalta saaduista tuotoista. Näin ollen määritettäessä alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia (rasite 2) vuodelta 2001 verrattiin Deutsche Postille sen virkamiehistä aiheutuneita sosiaaliturvamaksuosuuksia, joiden suuruus oli [40-45 prosenttia] varsinaisista palkoista (88), lakisääteisen maksutason viitearvoon. Tämä viitearvo koostuu työnantajan osuudesta sosiaaliturva-, tapaturmavakuutus- ja lisäeläkevakuutuksiin, joka merkitsee yhteensä [20-25 prosenttia] todellisista palkoista.
(334)
Näiden kahden osuuden välinen [15-20 prosenttia] virkamiesten palkoista muodostava ero sisällytettiin rasitteeseen 2, ja se katettiin hintasäännellyn toimialan tuotoista (vrt. taulukko 2).
(335)
Taloudellisesta näkökulmasta tarkasteltuna Deutsche Post ei näin ollen maksa sosiaaliturvamaksuina 33 prosentin osuutta varsinaisista palkoista, vaan ainoastaan [20-25 prosentin] osuuden. Jäljelle jäävä osuus on vuodesta 2003 lähtien kannettu palveluista riippuvaisilta käyttäjiltä. Niiden on maksettava maksuja, jotka kattavat Deutsche Postin sosiaaliturvakustannukset palveluista, joita koskeva yksinoikeus sillä oli vuoteen 2007 saakka, tai yleispalveluista, joiden osalta Deutsche Postilla on määräävä markkina-asema.
(336)
Jotta varsinaisiin palkkoihin sovellettua maksuosuutta voitaisiin verrata kilpailijan sosiaaliturvamaksuosuuksiin, varsinainen palkka on muunnettava virkamiesten bruttopalkaksi.
(337)
Varsinainen palkka on [85-90 prosenttia] virkamiesten bruttopalkasta (89). Tällä perusteella [20-25 prosenttia] varsinaisista palkoista vastaa [17,5-22,5 prosenttia] bruttopalkasta.
(338)
Koska Deutsche Postin maksuosuus eläkerahastoon on rajattu 33 prosenttiin ja postialan sääntelyviranomainen on hyväksynyt rasitteen 2, Deutsche Post maksaa sosiaaliturvamaksuja, joiden suuruus on [17,5-22,5 prosenttia] virkamiesten bruttopalkasta.
VII.3.2.3 Vertailu
a) Vuodet 1995-2002
(339)
Deutsche Postin varatulla toimialalla soveltamien maksujen tuotot vähensivät vuosina 1995-2002 sen sosiaaliturvakustannusten kattamiseen kohdennetun maksuosuuden aiheuttamaa todellista taloudellista rasitetta huomattavasti. Koska komissiolla ei kuitenkaan ole todisteita maksujen osatekijöistä, se voi ainoastaan todeta, että Deutsche Postin maksuosuus oli pienempi kuin vertailuosuus. Komissio ei pysty laskemaan näiden kahden tason tarkkaa eroa eikä myöskään laatimaan menetelmää, jonka avulla jäsenvaltio voisi sen tehdä.
b) Tilanne vuodesta 2003 alkaen
(340)
Verrattaessa lakisääteistä maksutasoa vertailuosuuteen voidaan todeta, että lakisääteinen maksutaso perustuu virkamiesten varsinaisiin palkkoihin, jotka ovat yksityisten palkansaajien bruttopalkkaan verrattuna liian alhainen palkkaperuste. Lakisääteinen maksutaso on sen vuoksi laskettava uudelleen prosenttiosuutena virkamiesten bruttopalkoista.
(341)
Vuotta 2006 koskevasta vertailusta ilmenee, että hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen osalle tuli tosiasiassa sosiaaliturvamaksuista osuus, joka vastasi [17,5-22,5:tä] prosenttia virkamiesten bruttopalkoista ([20-25:tä] prosenttia virkamiesten varsinaisista palkoista), kun vertailuosuus on 33,5 prosenttia. Näin ollen Deutsche Postille aiheutui vuonna 2006 sosiaaliturvamaksujen osalta suhteellinen etu, joka vastasi [10-15:tä] prosenttia virkamiesten bruttopalkoista.
Taulukko 7
Lakisääteisen maksutason vertailu Deutsche Postin sosiaaliturvamaksuja vuonna 2006 koskevaan vertailuosuuteen
Maksuosuus sosiaaliturvaan
Lakisääteinen maksutaso
Deutsche Postin sosiaaliturvarasitteen vertailuosuus
prosenttiosuutena
yksityisten palkansaajien bruttopalkasta
virkamiesten bruttopalkasta
virkamiesten bruttopalkasta
Työnantajan osuus
20,50 %
17,84 %
20,50 %
sairausvakuutus
6,65 %
5,79 %
6,65 %
hoitovakuutus
0,85 %
0,74 %
0,85 %
työttömyysvakuutus
3,25 %
2,83 %
3,25 %
eläkevakuutus
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Työntekijän osuus
20,50 %
sairausvakuutus
6,65 %
hoitovakuutus
0,85 %
työttömyysvakuutus
3,25 %
3,25 %
eläkevakuutus
9,75 %
9,75 %
lisäeläkevakuutus
[0-5 %]
tapaturmavakuutus
[0-5 %]
Maksuosuus
[17,5-22,5 %]
33,50 %
(342)
Taulukon 7 mukaan Deutsche Postin vertailuosuus on 33,5 prosenttia virkamiesten bruttopalkasta, ja se on [10-15] prosenttiyksikköä korkeampi kuin Deutsche Postin tosiasiallisesti suorittama maksutaso.
(343)
Vuonna 2006 havaittavissa oleva [10-15] prosenttiyksikön ero on suurempi kuin [8-13] prosentin nimellinen ero, joka vallitsee 33,5 prosentin vertailuosuuden ja [20-25] prosentin lakisääteisen maksutason välillä. Ero kattaa [2-3] prosenttiyksikön suuruisen lisämaksun, jolla otetaan huomioon se seikka, että nimellinen lakisääteinen [20-25] prosentin maksutaso perustuu epäoikeudenmukaisella tavalla virkamiesten varsinaiseen palkkaan, ei heidän bruttopalkkaansa, joka vastaa yksityisten palkansaajien bruttopalkkaa.
VII.3.2.4 Väliaikainen päätelmä tuen tarpeellisuudesta ja oikeasuhteisuudesta
(344)
Eläketuki, jolla katetaan Deutsche Postin virkamiesten varsinaisten palkkojen 33 prosentin sosiaaliturvamaksuosuuden ylittävä eläkerahaston rahoitustarve, ei ole tarpeellinen eikä oikeasuhteinen seuraavista syistä:
1)
Deutsche Postille vuosina 1995-2002 aiheutuneet todelliset kustannukset olivat viitearvoa alhaisemmat; tarkkaa eroa ei kuitenkaan pystytä määrittelemään.
2)
Vuodesta 2003 alkaen Deutsche Post vastasi kustannuksista, jotka olivat keskimäärin [17,5-22,5] prosenttia sen virkamiesten bruttopalkasta, mutta keskimääräinen vertailuarvo on 32 prosenttia virkamiesten bruttopalkasta. Loput kustannukset jäivät käyttäjien maksettaviksi, koska hintakattosääntelyn mukaisesti hyväksytyt tuotot sisältävät alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista aiheutuvan rasitteen, joka kattaa jäljelle jäävän [10-15] prosenttia virkamiesten bruttopalkasta.
(345)
Vuodesta 2003 asti erilaisille osuuksille on kaksi selitystä:
1)
Pakolliset sosiaaliturvamaksut, joita kirjeposti- ja pakettitoimialan yritykset maksavat, ovat 41 prosenttia bruttopalkoista. Jotta voidaan suorittaa vertailu Deutsche Postin virkamiehistään maksamiin sosiaaliturvamaksuihin, on tehtävä korjaus sen huomioon ottamiseksi, että virkamiehet vastaavat 30-50 prosentista terveydenhuolto- ja hoitokustannuksistaan. Tätä virkamiesten maksamaa osuutta voidaan verrata työntekijän sairaus- ja hoitovakuutuksesta maksamaan osuuteen, jonka suuruus on 7,5 prosenttia bruttopalkoista.
2)
Deutsche Postin osuus lasketaan virkamiesten varsinaisen palkan, ei bruttopalkan perusteella. Sen vuoksi Deutsche Postin virkamiesten vertailuarvo on 33,5 prosenttia bruttopalkasta. Sen ylittävä rasite ei periaatteessa ole tarpeellinen eikä oikeasuhteinen.
(346)
Vuosien 1995-2002 osalta ei ole mahdollista määrittää tarkasti, minkä suuruinen osa rasitteesta ylitti tarpeelliseksi ja oikeasuhteiseksi hyväksyttävissä olevan määrän. Vuodesta 2003 lähtien tämä osuus on [10-15] prosenttia bruttopalkasta.
VII.3.2.5 Erityisen kilpailu- ja sääntely-ympäristön vaikutus tarpeellisuuden ja oikeasuhteisuuden arviointiperusteisiin
(347)
Arvioitaessa eläketuen tarpeellisuutta ja oikeasuhteisuutta on kuitenkin otettava huomioon, että kyseessä on erityinen kilpailu- ja sääntely-ympäristö.
(348)
Kuten II.2.1 jaksossa selostetaan, Deutsche Postilla oli 31 päivään joulukuuta 2007 saakka yksinoikeus tiettyjen kirjelähetysten kuljettamiseen. Sille oli uskottu vuoden 1997 PostG:n 52 §:ssä kyseiseen päivään saakka ulottuva, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67/EY (90) 2 luvun ja vuoden 1997 PostG:n 11 §:n mukainen yleispalveluvelvoite. Sen jälkeen, 1 päivästä tammikuuta 2008 lähtien, Deutsche Post on tarjonnut yleispalveluja vapaaehtoispohjalta.
(349)
Niin kauan kuin Deutsche Postilla oli yksinoikeus tiettyjen kirjepalvelujen tarjoamiseen, sen kilpailijat eivät voineet tarjota palvelujaan postimarkkinoiden tällä osalla. Se, että postialan sääntelyviranomainen salli Deutsche Postin jälleenrahoittaa täysimääräisesti ja sen kilpailijoiden sosiaaliturvamaksut ylittävässä määrin hintasäänneltyjen palvelujen korkeampien maksujen avulla sitä osaa postivirkamiesten sosiaaliturvakustannuksista, joka syntyi yksinoikeuden piiriin kuuluvien palvelujen tarjoamisesta, ei ilmeisestikään ole rajoittanut kauppaa yhteisen edun kanssa ristiriitaisessa määrin.
(350)
Yleispalveluvelvoitteen perusteena on se, että jos markkinat olisivat kilpailulle avatut, postitoiminnan harjoittajat eivät tarjoaisi kaikkia palveluja maaseudulla tai syrjäseuduilla joko lainkaan tai vain kohtuuttomin hinnoin. Sen vuoksi direktiivin 97/67/EY 4 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että käyttäjillä on saatavillaan yleispalvelu, johon sisältyy tietynlaatuisten postipalvelujen pysyvä tarjonta kaikille käyttäjille kohtuullisin hinnoin jäsenvaltioiden koko alueella.
(351)
Tähän liittyen Saksan lainsäädännössä määrätään erityinen velvoite kaikille postitoiminnan harjoittajille, joilla on määräävä markkina-asema yleispalveluvelvoitteen piiriin kuuluvilla markkinoilla. Postipalveluja koskevan asetuksen (PDLV (91)) 2 §:n mukaan tällaisten postipalvelujen tarjoajien on tarjottava palveluja näillä markkinoilla kaikkien käyttäjien käyttöön samoin edellytyksin. Toistaiseksi vain Deutsche Postilla on ollut tällainen määräävä markkina-asema, minkä seurauksena sillä on ollut kyseinen velvollisuus.
(352)
Deutsche Post ei ole yksityistämisensä jälkeen saanut valtiontukea korvauksena yleispalvelujen tarjoamisesta. Se saa kuitenkin yleispalvelun takaamisesta aiheutuvista kustannuksista korvausta, joka on peräisin sen määräävän markkina-aseman piiriin kuuluvien hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista. Komissio katsoo, että eläketuen oikeasuhteisuuden ja tarpeellisuuden arvioinnin yhteydessä on asianmukaista ottaa tämä seikka huomioon.
(353)
Sen vuoksi komissio päättelee, että tarkasteltaessa postivirkamiesten sosiaaliturvakustannuksia, jotka ovat aiheutuneet yleispalveluvelvoitteen ja Deutsche Postin määräävän markkina-aseman piiriin kuuluvien hintasäänneltyjen palvelujen tarjoamisesta, se seikka, että postialan sääntelyviranomainen on hyväksynyt näiden hintasäänneltyjen palvelujen tuottamisesta aiheutuneiden sosiaaliturvakustannusten rahoittamisen kokonaan korkeampien maksujen välityksellä (vaikka nämä sosiaaliturvakustannukset ylittävätkin kilpailijoiden yleensä maksaman määrän) ei vaikuta kauppaan yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla. Tämä päätelmä perustuu erityiseen kilpailu- ja sääntely-ympäristöön, jossa näitä palveluja tarjotaan. Sitä ei sen vuoksi voida laajentaa koskemaan muita toimialoja.
VII.3.3 Päätelmä
(354)
Deutsche Postin voidaan päätellä maksaneen vuodesta 2003 lähtien hintasäänneltyjen palvelujen aloilla toimineista virkamiehistään 11-14 prosenttiyksikköä alhaisempia sosiaaliturvamaksuja kuin sen kilpailijat.
Kuva 8
Sosiaaliturvamaksujen tason suhteellinen etu verrattuna hintasääntelyn ulkopuolisiin palveluihin (maksuosuudet prosenttiosuuksina virkamiesten bruttopalkoista)
(…)
(355)
Alhaiset sosiaaliturvamaksut eivät ole tarpeellisia eivätkä oikeasuhteisia postipalvelumarkkinoiden asteittaisen avaamisen tavoitteen saavuttamiseksi. Deutsche Post käy kyseisillä markkinoilla kiivasta kilpailua muiden palveluntarjoajien kanssa. Sen vuoksi komissio katsoo, että alhaisempi sosiaaliturvamaksujen taso vaikuttaa kauppaan siinä määrin, että se on yhteisen edun vastaista, joten sitä ei voida todeta sisämarkkinoille soveltuvaksi.
(356)
Sisämarkkinoille soveltumaton osuus eläketuesta 1 päivästä tammikuuta 2003 alkavalta ajalta lasketaan seuraavan kaavan mukaisesti: vertailuosuuden ja lakisääteisen maksutason välinen erotus kerrottuna hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen alalla toimineiden virkamiesten bruttopalkkojen summalla.
Taulukko 8
Sisämarkkinoille soveltumattoman tuen määrittämiseksi 1 päivästä tammikuuta 2003 alkavalta ajalta sovellettava kaava
Sisämarkkinoille soveltumaton tuki =
=
(Vertailuosuus - lakisääteinen maksutaso)
×
Hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen alalla toimineiden virkamiesten bruttopalkkojen summa
(357)
Käytettävissä olevien tietojen perusteella saadaan vuosilta 2003-2010 tulokseksi [500-1 000] miljoonan euron suhteellinen etu (ks. liite). Sisämarkkinoille soveltumattoman tuen vuotuinen määrä laski tämän ajanjakson aikana virkamiesten määrän vähenemisen seurauksena […] miljoonasta eurosta (2003) […] miljoonaan euroon (2010).
VII.3.4 Saksan väitteitä koskeva vastaperustelu
(358)
Menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessä komissio esitti epäilyjä eläketuen tarpeellisuudesta ja oikeasuhteisuudesta, sillä hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen osalta maksetut sosiaaliturvamaksut olivat 11-14 prosenttia yksityisten kilpailijoiden maksuja pienemmät. Siitä syntyvä vuotuinen etu arvioitiin menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessä 100-200 miljoonaksi euroksi.
(359)
Saksa esitti menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annettuun päätökseen kaksi pääasiallista vastaväitettä:
1)
Saksa pitää kiinni siitä, että vertailuosuus voi perustua ainoastaan sosiaaliturvamaksujen työnantajan osuuteen, sillä yksityisillä yrityksillä ei ole lakisääteistä velvoitetta maksaa työntekijän osuutta. Lisäksi vertailuarvo-osuuden osalta olisi otettava huomioon, että Deutsche Postin palkkataso on aina ollut ”alan keskiarvoa” korkeampi.
2)
Saksa väittää, ettei komissio ole todistanut, että hintasäänneltyjen yleispalvelujen tuotot riittivät rahoittamaan alan keskiarvosta poikkeavista sosiaalikustannuksista johtuvat väitteiden kohteena olevat rasitteet.
VII.3.4.1 Komissio on oikeutettu sisällyttämään työntekijän osuuden vertailuosuuteen ja olemaan korjaamatta palkkatasoa ”alan keskiarvoa” vastaavalle tasolle
(360)
Saksa väittää, että määrittämällä vertailuarvo työnantajan sosiaaliturvamaksuosuutta korkeammaksi Deutsche Post kärsisi haittaa suhteessa kilpailijoihin, joiden on maksettava vain työnantajan osuus.
(361)
Tämän väitteen osalta komissio pitää kiinni siitä, että toisin kuin yksityisillä palkansaajilla, virkamiehillä ei ole velvoitetta suorittaa maksuosuuksia eläke- ja työttömyysvakuutukseen. Sen vuoksi tämänkaltaiset maksut on välttämättä sisällytettävä vertailuosuuteen sen takaamiseksi, että Deutsche Post ja yksityiset kilpailijat maksavat samansuuruisia suoria ja epäsuoria maksuja.
(362)
Lisäksi Saksa väittää edelleen, että vertailuosuutta ei sovelleta virkamiesten bruttopalkkaan eikä virkamiesten varsinaiseen palkkaan, vaan pelkästään ”alan keskiarvoa vastaaviin” palkkoihin. Deutsche Postin käsityksen mukaan vuosina 2002, 2007 ja 2011 esitetyissä lakisääteisissä tuotto- ja kululaskelmissa ”alan keskiarvoa vastaavan” palkan olisi oltava ETV-palkan tai postialan vuoden 2003 työehtosopimusten mukainen.
(363)
Vuonna 2009 esitetyssä lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassa ”alan keskiarvoa vastaavaksi” palkaksi määritetään vuoden 2007 vähimmäispalkka, joka on vielä ETV-palkkaa matalampi.
(364)
Saksan mukaan laskennan perusteena on tarpeen käyttää tällaisia ”alan keskiarvoa vastaavia” palkkoja, jotta Deutsche Postin sosiaaliturvamaksut ovat samalla tasolla sen kilpailijoiden kanssa.
(365)
Komissio ei voi hyväksyä tätä väitettä, sillä tuen on oltava rajoitettu välttämättömään minimimäärään, jotta taataan se, että vähittäinen siirtyminen pitkälle rajoitetusta kilpailutilanteesta todelliseen kilpailuun unionin tasolla tapahtuu hyväksyttävissä taloudellisissa olosuhteissa.
(366)
Sen vuoksi olisi suhteetonta korottaa tukea siinä määrin, että Deutsche Postin rahoitettavana olisi vuodesta 1995 lähtien ”alan keskiarvoa vastaavien” palkkojen perusteella ainoastaan sosiaaliturvamaksut, joiden yhteydessä ei oteta huomioon aikaisempien vuosien työmarkkinaolosuhteita. Talouselämässä on tavanomainen käytäntö, että vakiintuneiden yritysten tai uusien toimijoiden eri ajankohtina palvelukseensa ottamien työntekijöiden palkat eroavat toisistaan.
(367)
Komissio torjui myös Ranskan valtiontukiasiassa France Telecom (92) esittämän väitteen, jonka mukaan sosiaaliturvamaksujen yhteydessä olisi otettava huomioon myös se seikka, että virkamiehet saivat korkeampaa palkkaa kuin kilpailijoiden palveluksessa oleva henkilöstö. Komissio painotti tässä yhteydessä, että vakiintuneella toimijalla oli markkinoiden avautumisen hetkellä virkamiesten ansiosta käytettävissään päteviä ja osaavia työntekijöitä, joita ilman se ei olisi pystynyt säilyttämään markkina-asemaansa. Muutenkin on täysin keinotekoista esitellä yksittäisiä vakiintuneen postiyrityksen haittatekijöitä ja jättää huomiotta merkittävät edut, kuten markkinaosuus, tunnettuus ja asiakaskunta.
(368)
Lisäksi Deutsche Postin laskelmien perusteella ei voida todeta uskottavasti, että ilman velvoitetta ottaa palvelukseensa virkamiehiä Deutsche Post olisi saavuttanut laskelmien mukaiset säästöt palkkakustannuksissa. Siinäkin tapauksessa, että virkamiesten asema olisi vuonna 1995 muutettu palkansaajan asemaksi, ei ole todettu sitä, kuinka monta virkamiestä vuonna 1995 olisi korvattu yksityisillä palkansaajilla, eikä sitä, millä palkkatasolla tämä olisi toteutettu. Pelkästään Deutsche Postin palveluksessa vuonna 1995 olleiden virkamiesten suuri määrä (93) tekee epätodennäköiseksi sen, että vuodesta 1995 alkaen olisi ollut oikeudellisesti ja taloudellisesti mahdollista korvata kaikki virkamiehet yhtä tuottavilla, mutta matalampaa palkkaa saavilla yksityisillä palkansaajilla.
(369)
Tämän vuoksi komissio torjuu molemmat Saksan vastaväitteet, jotka koskevat vertailuosuuden tasoa ja palkkoja.
VII.3.4.2 Saksan väite, jonka mukaan hintasäänneltyjen palvelujen tuotot eivät riittäneet rahoittamaan väitettyjä rasitteita
(370)
Saksa väittää, että komissio arvioi ainoastaan hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen sosiaaliturvamaksujen tasoa eikä tarkastele sitä, olivatko säänneltyjen yleispalvelujen voitot riittäviä väitettyjen rasitteiden rahoittamiseen.
(371)
Saksa käyttää kahta perustelusuuntausta. Ensinnäkään komissio ei ole sen mukaan todistanut, että Saksan sääntelyviranomainen on todella hyväksynyt Deutsche Postin väitteiden kohteena olevat rasitteet. Toiseksi, vaikka sääntelyviranomainen olisikin hyväksynyt nämä rasitteet, hintasäänneltyjen yleispalvelujen voitot eivät kuitenkaan ole olleet tarpeeksi suuria näiden rasitteiden rahoittamiseen. Saksa toimitti kaksi asiantuntijalausuntoa, Professori Weberin lausunnon ja CTconin lausunnon. Näillä lausunnoilla se pyrki osoittamaan, etteivät hintasäännellyistä palveluista saadut tuotot riittäneet kattamaan väitettyjä alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista johtuvia rasitteita ja että Deutsche Post oli tämän johdosta saanut liian alhaista korvausta alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista.
a) Vuosien 2002, 2007 ja 2011 hintakattopäätökset perustuvat Deutsche Postin esittämiin lakisääteisiin tuotto- ja kululaskelmiin ja niissä hyväksytään kaikki väitetyt rasitteet
(372)
Asiakirjojen perusteella voidaan todistaa, että postialan sääntelyviranomainen hyväksyi vuoden 2002 hintakattopäätöksestä alkaen Deutsche Postin rasitteet ja määritti säännellyt maksut näiden rasitteiden kattamiseksi. Lisäksi vuosien 2007 ja 2011 hintakattopäätökset vahvistavat, että postialan sääntelyviranomainen suostui Deutsche Postin pyyntöön ja hyväksyi sen, että väitetyt, alan keskiarvosta poikkeavat sosiaalikustannukset rahoitettiin hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista.
b) Professori Weberin lausunto ei tue väitettä, jonka mukaan hintasäänneltyjen yleispalvelujen tuotot eivät riittäneet kattamaan Deutsche Postin väitteiden kohteena olevia rasitteita
(373)
Professori Weberin lausunto koskee vuosia 1995-2010, ja siinä todetaan, että Deutsche Postille sekä myönnettiin eläketukea että sen rasite 2 katettiin täysimääräisesti hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista (tarkka kuvaus lausunnosta esitetään VI.1.4.2 a) jaksossa).
(374)
Lausunnon arvioinnin yhteydessä on hyvä muistaa ensinnäkin vuoden 1997 PostG:n 20 §:n 2 momentin mukaiset maksujen hyväksymisen säännöt. Niiden mukaan hintakaton yhteydessä on otettava asianmukaisesti huomioon tehokkaan palveluntarjonnan kustannukset ja postipalvelujen alueellisesti kattavan tarjonnan kustannuksista aiheutuvat rasitteet sekä vastaanotetut palkansaajien eläkerasitteet, jotka aiheutuivat Deutsche Bundespostin oikeudellisesta seuraajasta.
Taulukko 9
Hintojen määritys vuoden 1997 PostG:n 20 §:n 2 momentin mukaisesti
Säänneltyjen palvelujen hintakatto =
=
Säänneltyjen palvelujen tehokkaan tarjoamisen kustannukset + rasitteet
=
Säänneltyjen palvelujen kokonaiskustannukset + sääntelyn ulkopuolisista palveluista aiheutuvat rasitteet
(375)
Postialan sääntelyviranomaisen on määritettävä säännellyt maksut sellaisiksi, että niiden tuotot kattavat hintasäänneltyjen palvelujen ”tehokkaan tarjonnan” kustannukset ja hyväksytyt rasitteet. Toisin sanoen tämä tarkoittaa sitä, että säännellyt maksut kattavat hintasäänneltyjen palvelujen kokonaiskustannukset täysimääräisesti, ja riippumatta siitä, onko nämä määritetty ”rasitteiksi” vai ”tehokkaan palveluntarjonnan kustannuksiksi”, mutta myös sen osan rasitteista, jotka aiheutuvat hintasääntelyn ulkopuolisista palveluista. Vuoden 1997 PostG:n 20 §:n 2 momentin avulla varmistetaan, että hyväksytyt rasitteet katetaan täysimääräisesti hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista. Toisin kuin Saksa väittää, lainsäädännöllä huolehditaan siis siitä, että palkansaajien alan keskiarvosta poikkeavien sosiaaliturvakustannusten sisällyttämisellä hintasääntelyn ulkopuolisiin palveluihin ei aiheuteta liian vähäistä korvausta hintasäännellyille palveluille.
(376)
Lausunnossa määritellään aluksi virkamiesten alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvamaksut erotuksena Deutsche Postin virkamiehistään maksamien kaikkien sosiaaliturvamaksujen (maksut eläkerahastoon sekä terveydenhuoltokustannukset, tapaturmavakuutus ja muut vakuutusmaksut) ja työnantajan eläke-, sairaus- ja hoitovakuutukseen suorittamien maksuosuuksien välillä vuoden 2007 vähimmäispalkan perusteella. Sitten tätä eroa verrataan rasitteeseen 2.
(377)
Professori Weberin lausunnossa on kaksi puutetta. Ensinnäkin alan keskiarvosta poikkeavat kustannukset määritellään liioitellun suuriksi. Toiseksi siinä jätetään huomiotta se seikka, että sen vuoksi alan keskiarvosta poikkeaviin kustannuksiin sisältyy myös kustannuksia, joista Deutsche Post on saanut korvauksia ja joita ei ole kohdennettu rasitteeseen 2, vaan muihin maksuotsakkeisiin. Seuraavassa käsitellään eräitä puutteita yksityiskohtaisemmin.
(378)
Ensinnäkään lausunnossa ei määritetä alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia sosiaaliturvamaksujen työnantajaosuuden perusteella, mutta rasite 2 määritetään kuitenkin lakisääteisen maksutason pohjalta. Koska lakisääteinen maksutaso on korkeampi kuin työnantajan osuus sosiaaliturvamaksuista, lausunnossa määritetyt alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset ovat korkeammat kuin rasite 2. Lausunnossa ei siis oteta huomioon alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia, joita postialan sääntelyviranomainen pitää ”tehokkaan palveluntarjonnan” kustannuksina.
(379)
Toiseksi lausunnossa ei oteta huomioon sitä, että rasitteeseen 1 (alan keskiarvoa vastaavat palkkakustannukset) sisältyy myös osa alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista (esimerkiksi varsinaisten palkkojen ja ”alan keskiarvoa vastaavan” palkkatason viitearvon välisten erojen perusteella) ja että nämä näin ollen rahoitetaan rasitteesta 1. Muut lausunnossa huomioon otetut sosiaaliturvakustannukset katetaan muilla rasitteilla (esimerkiksi BAnstPT:lle suoritettavat maksut kuuluvat rasitteen 6 piiriin) ja näin ollen ne korvataan. Vaikka lausunnossa ilmoitetaan virkamiehistä aiheutuvien kaikkien sosiaaliturvakustannusten summa, siinä ei mainita sitä seikkaa, että alan keskiarvosta poikkeavia kustannuksia katetaan rasitteen 2 lisäksi myös muiden rasitteiden välityksellä.
(380)
Kolmanneksi olisi kiinnitettävä huomiota siihen, että rasitteeseen 2 sisältyvät sekä virkamiesten että yksityisten palkansaajien alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvamaksut. Yksityisten palkansaajien sosiaaliturvamaksut olivat ennen vuotta 2003 korkeammat kuin lakisääteinen maksutaso, koska näihin kustannuksiin sisältyivät myös noin […] miljoonan euron suuruiset korot yksityisten palkansaajien lisäeläkevakuutuksesta. Nämä korkokustannukset on vuodesta 2003 lähtien laskettu rahoituskuluihin, ja yksityisistä palkansaajista aiheutuneet sosiaaliturvamaksut ovat siitä lähtien olleet lakisääteisen maksutason viitearvoa alhaisemmat.
(381)
Koska lausunnossa koko rasite 2 sisällytetään korvaukseksi alan keskiarvosta poikkeavista sosiaaliturvakustannuksista, seurauksena on ajalta ennen vuotta 2003 liian suuri vapautus ja vuodesta 2003 alkaen liian pieni vapautus virkamiesten sosiaaliturvakustannuksista. Jotta saataisiin selville, mikä on rasitteesta 2 saatava asianmukainen korvaus virkamiesten alan keskiarvosta poikkeavista eläkekustannuksista, rasitteen 2 osalta on tarkasteltava virkamiehiä ja yksityisiä palkansaajia erikseen.
(382)
Lausunnossa todettu liian pieni korvaus on näin ollen harhaanjohtava, sillä sen yhteydessä ei ole otettu huomioon, että väitteiden kohteena olevia, alan keskiarvosta poikkeavia sosiaaliturvakustannuksia ei kateta ainoastaan rasitteen 2 avulla ja että postialan sääntelyviranomainen katsoi korkeamman osuuden sosiaaliturvakustannuksista ”tehokkaan palveluntarjonnan” kustannuksiksi. Jos lausunnossa olevat, korvaukseen liittyvät virheet korjataan asianmukaisesti, rasitteet ja alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset vastaavat toisiaan tarkalleen, kuten vuoden 1997 PostG:n 20 §:n 2 momentissa edellytetään.
(383)
Saksan vastaväite, jonka mukaan komissio olisi menettelyn laajentamisesta vuonna 2011 annetussa päätöksessä tehnyt sen virheen, että se laski ainoastaan hintasääntelyn ulkopuolisen alan suhteellisen edun, on hylättävä, koska vuoden 1997 PostG:n 20 §:n 2 momentin mukaan postialan sääntelyviranomaisen on määritettävä hintakatot sellaisiksi, että hintasäänneltyjen palvelujen tuotot kattavat hintasäänneltyjen palvelujen tehokkaan tarjonnan kustannukset ja hyväksytyt rasitteet.
c) Ei todisteita alan keskiarvosta poikkeavien kustannusten liian pienestä korvauksesta WIK-lausunnon perusteella
(384)
Saksa viittaa vuonna 2009 esitettyyn lakisääteiseen tuotto- ja kululaskelmaan ja pitää kiinni siitä, että Deutsche Postille aiheutui sen hintasäännellyistä palveluista huomattavia tappioita vuodesta 1990 alkaen, koska säännellyltä alalta saadut tuotot kuluivat hintasäänneltyjen palvelujen kustannuksiin ja yleispalveluvelvoitteen (94) täyttämisestä aiheutuviin nettokustannuksiin. Myös tästä syystä Saksa siis torjuu komission perustelut, joiden mukaan hintasäänneltyjen palvelujen voitot olisivat riittäneet rahoittamaan hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset.
(385)
Komissio pitäytyy tältä osin ensinnäkin kannassaan, jonka mukaan postialan sääntelyviranomaisen vuodesta 2003 tekemistä päätöksistä käy selvästi ilmi, että se kohdensi osan hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista korvaukseksi rasitteesta 2. Tämän hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista maksettavan osuuden olemassaolo käy näin ollen selvästi ilmi postialan sääntelyviranomaisen päätöksistä.
(386)
Toiseksi WIK-lausunnossa on esitetty, toisin kuin vuonna 2009 esitetyssä lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassa, että hintasäännellyt palvelut saavuttivat vuodesta 2000 alkaen huomattavia, yli [6,5-8,5] prosentin osuutta liikevaihdosta vastaavia positiivisia voittomarginaaleja.
Kuva 9
Hintasäänneltyjen palvelujen myyntituoton laskeminen WIK-lausunnon perusteella
(…)
Selvennys:
Laskelmat perustuvat WIK-lausunnossa suoritettuihin vuonna 2009 esitetyn lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman mukautuksiin. Sen lisäksi lähtökohtana on, että hintasäännellyt palvelut kattavat kaikki hintasääntelyn ulkopuolisten yleispalvelujen tappiot. Vuoden 2007 alhaisempi voitto johtuu ennen kaikkea poikkeuksellisen korkeista kiinteistökannan poistoista.
(387)
Vuodesta 2000 saavutetut korkeammat voitot ovat suorassa suhteessa vuoden 1995 eläkelain mukaisesti määritettyihin eläkevakuutusmaksuihin. Deutsche Post maksoi vuonna 1999 vuotuisen 2,045 miljardin euron kiinteän maksun, mutta vuonna 2000 vastaava määrä oli enää vain 735 miljoonaa euroa (33 prosenttia virkamiesten varsinaisista palkoista). Koska postialan sääntelyviranomainen ei vuonna 2000 korjannut säänneltyjä maksuja pienempien eläkemaksujen mukaisesti alaspäin, Deutsche Postin voitot kasvoivat huomattavasti. Saavutettu voitto säilyi vielä vuoden 2002 hintakattopäätöksenkin jälkeen korkealla tasolla, koska säänneltyjä maksuja ei laskettu niin paljoa, että ne olisivat vastanneet hintasäänneltyjen palvelujen kustannuksia.
(388)
Saksan WIK-lausuntoa kohtaan esittämästä arvostelusta komissio on sitä mieltä, että lausunto antaa oikeampaan osuvan näkemyksen Deutsche Postin taloudellisesta tilanteesta yleensä ja erityisesti hintasäänneltyjen palvelujen voitoista kuin vuonna 2009 esitetty lakisääteinen tuotto- ja kululaskelma. Tätä voidaan perustella jäljempänä esitettävällä tavalla.
i) Kustannusten asianmukaisempi kohdentaminen kaupallisiin palveluihin
(389)
Chronopost-tuomion mukaan kaupallisten palvelujen on vastattava itse suorista kustannuksistaan ja osallistuttava asianmukaisella osuudella yleisiin kustannuksiin. Kustannusten asianmukainen kohdentaminen eri palveluihin voidaan osoittaa joko ulkoisten viitearvojen (esimerkiksi markkinahintojen) tai sisäisten kustannustietojen avulla (95).
(390)
Vuonna 2009 esitetty lakisääteinen tuotto- ja kululaskelma perustuu vuoden 1997 PostG:n 20 §:n 2 momentin periaatteeseen, jonka mukaan hintasääntelyn ulkopuolisiin palveluihin saadaan kohdentaa vain tehokkaan palveluntarjonnan kustannukset, kun taas kaikki rasitteet (esimerkiksi Postdienstin palkansaajien eläkerasitteiden vastaanottamisesta aiheutuneet lisäkustannukset ja yleispalveluvelvoitteen nettokustannukset) on rahoitettava hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista. WIK-lausunnossa on verrattu vuonna 2009 esitettyä lakisääteistä tuotto- ja kululaskelmaa yksityisten kilpailijoiden kannattavuuteen ja sen perusteella todetaan kuitenkin, että Deutsche Post kohdentaa hintasäänneltyihin palveluihin liian suuren osuuden rasitteista ja kaupallisiin palveluihin liian vähän kustannuksia.
(391)
Kun tarkastellaan Deutsche Postin esittämää ”alan keskiarvoa vastaavaa” viitearvoa yksittäisten rasitteiden laskemiseksi, tulos vahvistaa WIK-lausunnon tulokset. Kuten jo osoitettiin, lakisääteinen maksutaso on liian alhainen viitearvo rasitteen 2 (alan keskiarvosta poikkeavat sosiaaliturvakustannukset) laskemiseksi verrattuna pakollisiin sosiaaliturvakustannuksiin, joita yksityisten kilpailijoiden on maksettava. Lisäksi esimerkiksi postikonttoreista johtuvan infrastruktuurirasitteen kohdalla on kyse täysin hypoteettisesta viitearvosta, koska ei ole mahdollista osoittaa, ettei Deutsche Post olisi ilman vuodesta 1990 voimassa ollutta yleispalveluvelvoitetta enää ylläpitänyt omia postikonttoreita. Ei ole myöskään osoitettavissa, että Deutsche Post olisi vuodesta 1990 pystynyt toimimaan pelkästään sellaisten työntekijöiden voimin, joille sen olisi ollut maksettava ainoastaan vuoden 2007 vähimmäispalkan suuruisia palkkoja.
(392)
Sen vuoksi komissio päättelee, että WIK-lausunto on sopivampi perusta niiden kustannusten laskemiselle, jotka on sisällytettävä kaupallisiin palveluihin.
(393)
Lisäksi kustannuslaskelman on direktiivien 97/67/EY ja 2006/111/EY mukaan vastattava yleisiä kirjanpitoperiaatteita. Deutsche Postin tilinpäätökset eivät sisällä sen paremmin korkeampia alaskirjauksia kuin korkeammiksi arvioituja eläkkeitä koskevia lisäkustannuksiakaan. Tällaiset kustannukset rahoitetaan tavallisesti yrityksen edellisten tilikausien voitosta, ja tämä koskee sekä Deutsche Postia että sen kilpailijoita. Ylöspäin tarkistettu arvio asettaisi sen vuoksi Deutsche Postin sen kilpailijoita edullisempaan asemaan.
ii) Vertailuanalyysi kohtuullisen voiton määrittämiseksi Deutsche Postin riskipositio huomioon ottaen
(394)
Deutsche Postin vuodesta 2000 saavuttamat voitot olivat huomattavasti suuremmat kuin WIK-lausunnon mukainen 3,48 prosentin myyntituoton mediaani ja Deloitte II -lausunnon mukainen alhaisempi 6,1 prosentin myyntituotto. Sen vuoksi Saksan väitettä, jonka mukaan Deutsche Post kärsi niin suuria tappioita, ettei se pystynyt kattamaan rasitteita hintasäänneltyjen palvelujen tuotoilla, ei voida hyväksyä.
(395)
Sitä paitsi Deloitte II -lausunto perustuu pieneen, pääasiassa monikansallisista pikapakettipalveluista koostuvaan vertailuryhmään (muun muassa UPS, FedEx, TNT Express), joten sitä on tarkasteltava kriittisesti. Deloitte II -lausunnossa esitetty suositus asettaa kohtuullisen voittomarginaalin perustaksi alhaisempi 6,1 prosentin myyntituotto ja myyntituoton 7,4 prosentin mediaani jättää huomiotta sen seikan, että Deutsche Postin liiketoiminta on vertailuryhmään verrattuna sekä huomattavasti vähemmän pääomavaltaista, että myös vähemmän riskialtista seuraavista syistä.
1)
Deutsche Post ei itse hoida kansainvälisiä pikapakettipalveluja, vaan siitä huolehtivat vain sen DHL-tytäryhtiöt.
2)
Kirjepalvelut, joista Deutsche Post saa 75 prosenttia tuotostaan, edellyttävät monikansallisiin pakettipalveluihin verrattuina huomattavasti vähemmän pääomainvestointeja, sillä suurimman kustannustekijän muodostavat postinjakajien palkat. Pikapakettipalvelujen on tehtävä huomattavasti suurempia investointeja pääomavaltaiseen laitteistoon (96).
3)
Deutsche Postin määräävä asema kirjemarkkinoilla syntyi ja vahvistui yksinoikeuden kautta, joka loi sille varman asiakaskunnan ilman että sen tarvitsi tehdä suurempia investointeja markkinointiin tai tuotemerkkeihin. Monikansallisten pakettipalvelujen oli sen sijaan luotava asemansa jokaisilla kansallisilla markkinoilla tyhjästä, ja ne ovat synnyttäneet omalla riskillään ja kustannuksellaan eräitä tunnetuimmista tuotemerkeistä (97).
4)
Deutsche Postin markkina- ja kustannusriskit turvattiin valtion toimenpiteillä (98). Hintojen sääntelyllä huolehdittiin erityisesti siitä, että kaikki hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen rasitteet (99) tulivat katetuiksi.
(396)
Sen vuoksi WIK-lausunnossa käytetään aivan oikein Deloitte II -lausunnon marginaalia alhaisempaa voiton viitearvoa, jotta otettaisiin asianmukaisella tavalla huomioon Deutsche Postin liiketoiminnan monikansallisiin pikakuljetuspalveluihin verrattuna vähäisempi pääomavaltaisuus ja pienemmät riskit. Ei ole kuitenkaan tarpeen määrittää voiton viitearvon tarkkaa tasoa, sillä keskimäärin saavutetut 8,3 prosentin myyntituottomarginaalit ovat jo Deloitte II -lausunnossa arvioitua alhaisempaa, 6,1 prosentin myyntituottoa korkeammat. Edes Saksan itsensä toimittaman asiantuntijalausunnon avulla ei pystytty toteamaan, että Deutsche Post olisi saanut vuodesta 2000 lähtien liian pientä korvausta.
(397)
Joka tapauksessa Saksan WIK-lausuntoon kohdistamaa kritiikkiä on vaikea käsittää, koska 3,48 prosentin myyntituoton mediaani ei ole korkeampi kuin voittotaso, jonka postialan sääntelyviranomainen ja Deutsche Post itse luokittelevat kohtuulliseksi. Toisaalta 3,48 prosentin myyntituoton viitearvosta seuraa absoluuttisesti tarkasteltuna suurempi voitto kuin Deutsche Postin lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassaan ilmoittamat ja sääntelyviranomaisen hyväksymät pääomakustannukset (esimerkiksi […] ja […] koskevat kustannukset) (ks. IV.4.3 jakso). Toisaalta WIK-lausunnossa mainittu nettotuoton 7,66 prosentin mediaani liikkuu vastaavalla alueella kuin pääoman tuotto, jonka Deutsche Post […].
(398)
Saksan viittaus raide- ja bussiliikenteen kohtuullisiin voittomarginaaleihin (7-8 prosentin myyntituotto) ei vaikuta kohtuullisen voiton toteamista koskevan vertailuanalyysin päätelmiin. Nämä toimialat ovat pääomavaltaisempia ja edellyttävät sen vuoksi pääomakustannusten kattamiseksi korkeampia myyntituottoja. Näistä luvuista käy päinvastoin ilmi, että Deloitte II -lausuntoon sisältyvä kohtuullista voittoa koskeva viitearvo vastaa pikemminkin pääomavaltaisen kuin työvoimavaltaisen toimialan keskimääräistä myyntituottoa
c) Päätelmät
(399)
Komission on torjuttava Saksan väite, jonka mukaan hintasäännellyn alan tuotot eivät riittäneet kattamaan alan keskiarvosta poikkeavien sosiaaliturvakustannusten osalta esitettyjä rasitteita. Saksan toimittamat asiantuntijalausunnot sen paremmin kuin vuonna 2009 esitetty lakisääteinen tuotto- ja kululaskelmakaan eivät tue Saksan väitettä.
(400)
Sen sijaan vuosien 2002, 2007 ja 2011 hintakattopäätöksissä on yksiselitteisesti dokumentoitu se, että postialan sääntelyviranomainen on aina hyväksynyt väitettyjen rasitteiden korvaamisen hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista.
VII.3.5 Sisämarkkinoille soveltumattomien tukien lakkauttaminen 1 päivästä tammikuuta 2003 alkaen
(401)
Sen jälkeen, kun komissio on todennut tuen sisämarkkinoille soveltumattomaksi, se on Euroopan unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimivaltainen päättämään, että kyseisen valtion on poistettava tuki tai muutettava sitä (100). Tämän oikeuskäytännön mukaan tällaisen velvoitteen tarkoituksena on palauttaa aiemmin vallinnut tilanne (101). Tässä yhteydessä tuomioistuin on vahvistanut, että tavoite on saavutettu, kun tuensaaja on palauttanut sääntöjenvastaiset tuet ja sen myötä menettänyt markkinoilla kilpailijoihinsa verrattuna saamansa edun ja tuen suorittamista edeltänyt tilanne palautuu (102).
(402)
Oikeuskäytännön mukaisesti asetuksen (EY) N:o 659/99 14 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Sääntöjenvastaista tukea koskevissa kielteisissä päätöksissä komissio päättää, että asianomaisen jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet tuen perimiseksi takaisin tuensaajalta […]. Komissio ei saa vaatia tuen takaisinperimistä, jos tämä olisi yhteisön lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista.”
(403)
Komissio toteaa lisäksi, että menettelyn laajentamisesta vuonna 2007 tehty ja vuonna 2011 annettu päätös koskevat vuosia 1990-2007. Eläketuen osalta on kuitenkin kyse vuoden 2007 jälkeenkin jatkuneesta tukiohjelmasta. Niinpä myöskään rasitteiden korvaamista hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista ei lopetettu vuonna 2007. Vastaavasti Saksan 2 päivänä tammikuuta 2012 antamaan tiedonantoon sisältyi tietoja eläketuesta ja vuoteen 2010 saakka (kyseinen vuosi mukaan lukien) saaduista hintasäännellyistä tuotoista. Sen vuoksi komissio päättelee, että sisämarkkinoille soveltumattoman eläketuen osan takaisinperinnän ei pitäisi ulottua pelkästään vuoteen 2007 saakka, vaan tämän päätöksen tiedoksiantamispäivään saakka.
(404)
Deutsche Postin käyttöön annetun tuen laskemisen osalta olisi korostettava sitä, että oikeuskäytännön mukaan yksikään unionin oikeuden määräys ei vaadi komissiota määrittämään takaisin perittävän tuen tarkkaa suuruutta, kun se määrää perimään takaisin sisämarkkinoille soveltumattomaksi julistetun tuen. Riittää, että komission päätös sisältää tietoja, joiden avulla päätöksen vastaanottaja voi laskea tuen määrän ilman suurempia vaikeuksia (103).
(405)
Sisämarkkinoille soveltumattomat tuet on laskettava taulukossa 8 esitetyn kaavan mukaan lakisääteisen maksutason ja vertailuosuuden (ks. määritelmä liitteessä sekä taulukossa 7) perusteella sekä virkamiesten bruttopalkan (ks. määritelmä taulukossa 6) perusteella. Kunakin vuonna myönnetyistä sääntöjenvastaisista tuista olisi perittävä korkoa niiden takaisinmaksuun saakka. Korko olisi laskettava Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 täytäntöönpanosta 21 päivänä huhtikuuta 2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 794/2004 (104) V luvun säännösten mukaisesti.
(406)
Liitteessä esitetyt laskelmat vuosien 2003-2010 sääntöjenvastaisten tukien määristä (ilman korkoja) perustuvat siihen oletukseen, että virkamiehet toimivat samassa määrin sekä hintasäänneltyjen että hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen alalla. Käytettävissä olevista tiedoista ei käy millään tavalla ilmi hintasäänneltyjen palvelujen ja hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen alalla toimineiden virkamiesten tarkka määrä. Sen vuoksi lähtökohtana on, että hintasäänneltyjen ja hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen tuotto-osuudet ovat palkkakustannusten jakaumaa koskeva luotettava alustava likiarvo.
(407)
Tarkempien tietojen avulla voidaan näin ollen päästä tarkempiin laskelmiin, mikä saattaa muuttaa tuloksia. Saksa esitti äskettäin uusia tietoja virkamiesten palkkojen yhteismäärästä hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen alalla vuosina 1995-2007. Nämä tiedot viittaavat siihen, että virkamiesten palkkojen yhteismäärä olisi arvioitava lakisääteisessä tuotto- ja kululaskelmassa esitettyjen Deutsche Postin henkilöstökustannusten avulla tehtävällä jaolla. Tällainen lähestymistapa voisi johtaa alhaisempaan virkamiesten palkkojen yhteismäärään verrattuna tuotto-osuuksien jakautumisen avulla tehtyihin arvioihin. Saksa toimitti 2 ja 19 päivänä tammikuuta 2012 lausunnot, jotka viittaavat siihen, että rasitteiden suhteellista jakautumista hintasäänneltyjen palvelujen sisällä sekä hintasäänneltyjen ja hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen välillä on muutettu, ainakin suhteessa vuoden 2011 hintakattopäätökseen. Näiden tietojen mukaan osa rasitteista oli ilmeisesti tarkoitus kohdentaa vuodesta 2008 lähtien hintasääntelyn ulkopuolisiin palveluihin. Tämän päätöksen täytäntöönpanon yhteydessä sääntöjenvastaisten tukien tarkka määrä lasketaan yhdessä Saksan kanssa ottaen huomioon nämä näkökohdat.
(408)
Yrityksistään huolimatta komissio ei pystynyt laskemaan vuosina 1995-2002 myönnettyjen sääntöjenvastaisten tukien määrää luotettavasti. Ei näytäkään mahdolliselta ilmoittaa tässä päätöksessä laskentaparametreja, jotka olisivat niin tarkkoja, että jäsenvaltio (yksin tai yhteistyössä komission kanssa) voisi suorittaa lopulliset laskelmat päätöksen täytäntöönpanon aikana. Näissä erityisolosuhteissa takaisinperinnän esteenä ovat asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion puolustautumisoikeudet sekä oikeusvarmuuden periaate, sillä kyseisen säännöksen mukaan ”komissio ei saa vaatia tuen takaisinperimistä, jos tämä olisi yhteisön lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista”.
(409)
Sen vuoksi takaisinperinnän kohteena olevan ajanjakson olisi alettava 1 päivänä tammikuuta 2003 ja päätyttävä ajankohtana, jona hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen suhteellinen etu on lakannut.
(410)
Tämän päätöksen tiedoksiantopäivästä alkavalta ajalta on varmistettava, että Deutsche Postin virkamiehistään maksamien, palkkoihin perustuvien sosiaaliturvamaksujen taso ei ole alhaisempi kuin sen kilpailijoiden yksityisten palkansaajien osuuksien taso. Vertailussa on otettava huomioon kaikki korvaukset, joita Deutsche Post saa PostG:n 20 §:n mukaisen hintasääntelyn perusteella.
VIII VALTION KORVAUSTEN ARVIOINTI
VIII.1 SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuki
(411)
SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan mukaan ”jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan”. Sen selvittämiseksi, onko jokin toimenpide SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, komission on tutkittava, täyttyvätkö seuraavat kriteerit: onko kyseessä valtion toimenpide ja käytetäänkö siihen julkisia varoja, suositaanko sillä tiettyjä yrityksiä tai tuotannonaloja tavalla, joka vääristää kilpailua, ja vaikuttaako se jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(412)
Valtion korvaukset ovat valtion varoja, koska ne myönnettiin vuoden 1989 PostVerfG:n 37 ja 40 §:n sekä vuoden 1994 PostUmwG:n 2 §:n nojalla ja rahoitettiin julkisen yrityksen Telekomin varoista.
VIII.1.1 Valtion korvauksista aiheutuva taloudellinen etu
VIII.1.1.1 Saksan väite, jonka mukaan tulonsiirtomaksut olisi katsottava erityisrasitteeksi
(413)
Saksa väittää, että valtion korvaukset olivat pelkästään korvausta tulonsiirtomaksuista, joissa oli kyse kustannuksista, joita yksityisten kilpailijoiden ei tarvinnut tavallisesti maksaa. Saksan käsityksen mukaan tulonsiirtomaksuja ei voida luokitella veroiksi eikä osingoiksi, vaan kyseessä ovat omanlaisensa maksut.
(414)
Deutsche Postin oli maksettava tulonsiirtomaksuja 6,6-10 prosenttia liikevaihdostaan vuosina 1924-1995. KPMG-lausunnon mukaan liittovaltion perustuslakituomioistuin (Bundesverfassungsgericht) ei määritellyt 22 päivänä maaliskuuta 1984 antamassaan tuomiossa tulonsiirtomaksujen oikeudellista luonnetta lopullisesti, mutta luki ne ”liittovaltion ansiotuloihin” (Erwerbseinkünften des Bundes). Lisäksi tulonsiirtomaksut luokiteltiin ”palvelukustannuksiksi” (Kosten der Leistung), joita Deutsche Postin oli maksettava palveluidensa tarjoamisesta.
(415)
Vaikka liittovaltion perustuslakituomiostuin ei määritellytkään tarkasti, missä määrin tulonsiirtomaksuja olisi pidettävä veron tai osingon korvaavina, on selvää, että maksut kerryttivät tuloja valtion talousarvioon.
(416)
Ensinnäkin monet jäsenvaltiot ovat aiemmin käyttäneet posti- ja televiestintämonopolin voittoja valtion talousarvion tulonlähteenä. Koska Bundespost ja sen edeltäjät eivät vuoteen 1995 saakka kuuluneet julkisina yrityksinä yleisen verovelvollisuuden piiriin, aloitettiin omanlaisensa maksun perintä, jotta myös näiltä aloilta saatiin tuloja valtiolle. Myös taloudellisesta näkökulmasta oli mielekästä kerätä maksuja näiltä monopoleilta. Käyttäjät olivat valmiita hyväksymään korkeammat maksut rajoittamatta voimakkaasti palvelujen käyttöään, joten valtion talousarvioon voitiin saada paljon tuloja.
(417)
Toiseksi Deutsche Post ei ollut, toisin kuin yksityiset yritykset, suoraan eikä välillisesti verovelvollinen eikä sen tarvinnut maksaa osinkoja käyttöön saadusta omasta pääomasta. Sen vuoksi tulonsiirtomaksut olivat valtiolle ainoa mahdollisuus saada joko veroviranomaisena tai osakkeenomistajana tuloja Deutsche Postilta. Tässä yhteydessä ei ole olennaista, vastaavatko tulonsiirtomaksut tarkasti tiettyjen vero- tai osinkojärjestelmien määritelmiä. Tulonsiirtomaksut olivat joka tapauksessa maksuja, joita Deutsche Postin oli maksettava vuodesta 1924 ja joiden ansiosta valtio sai tuloja.
(418)
Lopuksi voidaan todeta, että velvoite maksaa tulonsiirtomaksuja oli sopusoinnussa yleisen tavoitteen kanssa saada valtion monopolista tuloja valtiolle, olivatpa ne sitten verojen tai osinkojen muodossa. Näin ollen tulonsiirtomaksut olivat tavanomaisia kustannuksia, jotka Deutsche Postin oli rahoitettava omista varoistaan.
VIII.1.1.2 Saksan väite, jonka mukaan valtion korvaukset vastaavat yksityisen sijoittajan toimintaa
(419)
Saksa väittää toimineensa valtion korvausten hyväksynnän yhteydessä osittain kuin yksityinen sijoittaja, koska korvauksilla rahoitettiin voittoa tuottavia sijoituksia Deutsche Postin verkostoon.
(420)
Koska kuitenkin valtion korvausten perustana olivat aiheutuneet tappiot eivätkä sijoitussuunnitelmat, on ilmeistä, ettei mikään yksityinen sijoittaja olisi noudattanut tällaista sijoitusstrategiaa.
(421)
Näin ollen Deutsche Post sai valtion korvauksista taloudellista etua.
VIII.1.1.3 Saksan väite, jonka mukaan kyseessä on yleispalveluvelvoitteen nettokustannusten korvaaminen
(422)
Saksa väittää, etteivät valtion korvaukset olleet valtiontukea, koska niillä korvattiin yleispalveluvelvoitteesta aiheutuneita nettokustannuksia.
(423)
Yhteisöjen tuomioistuin on todennut Altmark-tuomiossa (105), että korvaus, joka on vastiketta edunsaajayritysten julkisen palvelun velvoitteiden täyttämiseksi suorittamista palveluista, ei ole SEUT-sopimuksen 107 artiklassa tarkoitettua valtiontukea, jos seuraavat neljä edellytystä täyttyvät: Ensinnäkin edunsaajayrityksen tehtäväksi on tosiasiassa annettava julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen, ja näiden velvoitteiden on oltava selvästi määriteltyjä. Toiseksi parametrit, joiden perusteella korvaus lasketaan, on etukäteen vahvistettava objektiivisesti ja läpinäkyvästi. Kolmanneksi korvaus ei saa ylittää sitä, mikä on tarpeen, jotta voidaan kattaa kaikki ne kustannukset tai osa niistä kustannuksista, joita julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen aiheuttaa, kun otetaan huomioon kyseisestä toiminnasta saadut tulot ja kyseisten velvoitteiden täyttämisestä saatava kohtuullinen voitto. Neljänneksi, silloin kun julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä vastaavaa yritystä ei yksittäistapauksessa valita sellaisessa julkisia hankintoja koskevassa menettelyssä, jossa on mahdollista valita se ehdokas, joka kykenee tuottamaan kyseiset palvelut julkisyhteisön kannalta vähäisimmin kustannuksin, tarvittavan korvauksen taso on määritettävä tarkastelemalla sellaisia kustannuksia, joita hyvin johdetulle riittävillä kuljetusvälineillä varustetulle keskivertoyritykselle aiheutuisi kyseisten velvoitteiden täyttämisestä.
(424)
Koska Deutsche Postia ei ole valittu julkisia hankintoja koskevassa menettelyssä eikä Saksa ole osoittanut, että Deutsche Post on hyvin johdettu yritys, Altmark-tuomion neljäs edellytys ei täyty.
VIII.1.2 Päätelmät tuen olemassaolosta
(425)
Valtion korvaukset myönnettiin valtion varoista ja niillä kevennettiin Deutsche Postin osalta kustannuksia, joista yksityisten yritysten on tavallisesti vastattava. Saksa ei pystynyt osoittamaan, että valtion korvaukset täyttävät Altmark-tuomiossa esitetyt arviointiperusteet ja ettei niitä sen vuoksi olisi luokiteltava valtiontuiksi.
(426)
Edellä olevassa VII.1.2 jaksossa esitetyistä syistä valtion korvaukset uhkaavat vääristää kilpailua ja vaikuttaa kauppaan.
(427)
Tämän vuoksi komissio päättelee, että valtion korvaukset ovat SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
VIII.2 Voimassa olevien tukien arviointi SEUT-sopimuksen 108 artiklan 3 kohdan nojalla
(428)
Valtion korvaukset otettiin käyttöön vuoden 1989 PostVerfG:n 37 §:n 2 ja 3 momentissa, ja sen vuoksi ne ovat uusi tukitoimenpide.
VIII.3 Sisämarkkinoille soveltuvuuden arviointi SEUT-sopimuksen 106 artiklan 2 kohdan nojalla
(429)
SEUT-sopimuksen 106 artiklan 2 kohdassa määrätään tältä osin, että yrityksiin, jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja, sekä fiskaalisiin monopoleihin sovelletaan kyseisen sopimuksen määräyksiä ja varsinkin kilpailusääntöjä. SEUT-sopimuksessa määrätään kuitenkin, että sen määräyksistä voidaan tiettyjen edellytysten täyttyessä poiketa. Edellytyksenä on ensinnäkin toimeksianto, jossa valtio antaa tietyn tehtävän hoitamisen yrityksen vastuulle. Toiseksi toimeksiannon on koskettava yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvää palvelua. Kolmanneksi poikkeuksen on oltava välttämätön toimeksiannetun tehtävän suorittamiselle ja oikeassa suhteessa siihen. Neljänneksi kaupan kehitykseen ei saa vaikuttaa tavalla, joka olisi ristiriidassa unionin etujen kanssa.
(430)
Komissio selvensi vuonna 1996 (106) ja vuonna 2001 (107) antamissaan tiedonannoissa sekä yhteisön vuoden 2005 puitteissa, miten tarpeellisuuden ja oikeasuhteisuuden kriteerejä on sovellettava suhteessa SEUT-sopimuksen 106 artiklan 2 kohdan mukaiseen poikkeukseen. Näiden kriteerien merkitystä ja soveltamisalaa koskevat säännökset, joita unionin tuomioistuin, unionin yleinen tuomioistuin ja komissio ovat soveltaneet johdonmukaisesti, kodifioitiin viimeksi yhteisön vuoden 2005 puitteiden 2.4 jaksossa.
(431)
Yhteisön vuoden 2005 puitteiden 2.4 jakson mukaan myönnetyn korvauksen tarpeellisuuden ja oikeasuhteisuuden arvioinnissa on otettava huomioon seuraavat periaatteet:
1)
Korvauksen määrä ei saa ylittää sitä, mikä on tarpeen julkisen palvelun velvoitteen täyttämisestä aiheutuvien kustannusten kattamiseksi, kun otetaan huomioon tähän liittyvät tulot ja kyseisen velvoitteen täyttämisestä saatava kohtuullinen tuotto.
2)
Korvauksen määrään sisältyvät kaikki edut, jotka valtio myöntää tai jotka myönnetään valtion varoista missä tahansa muodossa - riippumatta siitä, miten ne luokitellaan SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi.
3)
Korvaus on aina tosiasiallisesti käytettävä kyseisen yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen. Sellaiset yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen myönnetyt julkisen palvelun velvoitteesta maksettavat korvaukset, jotka on tosiasiallisesti käytetty muilla kuin mainittujen palvelujen markkinoilla toimimiseen, eivät ole perusteltua tukea ja ovat sen vuoksi sisämarkkinoille soveltumatonta valtiontukea.
(432)
Komissio on katsonut päätöksentekokäytännössään valtion korvaukset yleispalvelun kustannuksista sisämarkkinoille soveltuviksi tuiksi (tai ei ole pitänyt niitä tukina), kunhan valtion korvaukset olivat pienemmät kuin yleispalvelusta aiheutuneet nettokustannukset (108).
VIII.3.1 Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun toimeksianto
(433)
Postipalvelujen alueellisesti kattava tarjonta on peräkkäisissä postidirektiiveissä sekä tuomioistuimen oikeuskäytännössä (109) aina tunnustettu yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyväksi palveluksi.
(434)
Deutsche Postille oli peräkkäisillä postilaeilla annettu tehtäväksi yleispostipalvelujen tarjonta 31 päivään joulukuuta 2007 saakka.
VIII.3.2 Valtion korvausten tarpeellisuus ja oikeasuhteisuus
(435)
Saksa väittää edelleen, että valtion korvaukset olivat asianmukainen korvaus, koska vuonna 2009 esitetyn lakisääteisen tuotto- ja kululaskelman mukaan ne olivat vuosina 1990-1995 huomattavasti pienemmät kuin aiheutuneet yleispalvelujen nettokustannukset. Vuonna 2009 esitetty lakisääteinen tuotto- ja kululaskelma osoittaa Deutsche Postin saaneen valtion korvauksista huolimatta […] miljardia euroa liian pienet korvaukset (vuotuisella korolla lisätty nykyarvo vuonna 1995) yleispalveluvelvoitteiden kumuloituneista nettokustannuksista vuosina 1990-1995.
(436)
Sen jälkeen, kun vuonna 2009 esitettyyn lakisääteiseen tuotto- ja kululaskelmaan sisältyvää kustannusten kohdentamista ja kustannuslaskentaa on mukautettu, WIK-lausunnossa päätellään, että valtion korvaukset ovat korvanneet yleispalveluvelvoitteesta vuosina 1990-1995 aiheutuneet kumuloituneet nettokustannukset.
(437)
WIK-laskelmat osoittavat, että korvaus ylitti kumuloituneet nettokustannukset vuonna 1995 [0-20] miljoonalla eurolla. Komissio tunnustaa kuitenkin, että kustannuslaskentatiedot ovat näiltä vuosilta puutteelliset. Lisäksi WIK-lausunnossa pääomakuluiksi hyväksyttiin vain tulonsiirtomaksut eikä huomioon otettu muuta kohtuullista voittoa.
(438)
Näistä kahdesta syystä komissio toteaa, ettei Saksan väitettä, jonka mukaan valtion korvaukset olisivat olleet asianmukainen korvaus Deutsche Postin yleispalvelukustannuksista, voida torjua WIK-lausunnon perusteella.
Taulukko 10
Yleispalveluvelvoitteen kumuloituneiden nettokustannusten ja valtion korvausten laskeminen (vuotuisella korolla lisätyt nykyarvot vuonna 1995)
Vuonna 2009 esitetty lakisääteinen tuotto- ja kululaskelma
WIK-lausunto
Kumuloituneet nettokustannukset
- […] mrd. euroa
- […] mrd. euroa
Valtion korvaukset
+ 6,707 mrd. euroa
+ 6,707 mrd. euroa
Liian suuri tai pieni korvaus
- […] mrd. euroa
+ [0-20] milj. euroa
(439)
Näin ollen valtion korvaukset ovat SEUT-sopimuksen 106 artiklan 2 kohdan mukaan sisämarkkinoille soveltuvia tukia, koska ne eivät ylittäneet Deutsche Postille yleispalveluvelvoitteista aiheutuneita nettokustannuksia.
IX VALTION TAKAUS ENNEN VUOTTA 1995 LIIKKEELLE LASKETUILLE VELKAKIRJOILLE ON SEUT-SOPIMUKSEN 108 ARTIKLAN 3 KOHDASSA TARKOITETTU VOIMASSA OLEVA TUKI
(440)
Komissio katsoo edelleen, että velkakirjojen valtiontakauksia koskevat säännökset otettiin käyttöön vuonna 1953 saman vuoden PostVwG:n 22 §:n 4 momentissa. Kun vuoden 1953 PostVwG kumottiin vuoden 1989 PostVerfG:llä, tämä säännös otettiin sellaisenaan osaksi vuoden 1989 PostVerfG:n 40 §:ää.
(441)
Koska valtiontakaus velkakirjoille otettiin käyttöön vuonna 1953 eli ennen vuonna 1958 tehdyn ETY:n perustamissopimuksen voimaantuloa, se on neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b kohdan i alakohdan mukaista voimassa olevaa tukea.
(442)
Vuoden 1995 PostUmwG:n 2 §:n 4 momentilla tämä voimassa oleva tuki lakkautettiin. Se, että valtio oli edelleen takaajana niille velkakirjoille, jotka oli laskettu liikkeelle ennen Deutsche Postin yksityistämistä, ei ole uutta tukea, sillä Deutsche Postin saama etu myönnettiin ajankohtana, jona velkakirjat laskettiin liikkeelle.
X PÄÄTELMÄT
(443)
Komissio toteaa, että eläketuki ja valtion korvaukset ovat SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tukitoimenpiteitä, koska ne ovat keventäneet Deutsche Postin osalta kustannuksia, joista yritysten on tavallisesti vastattava.
(444)
Lisäksi komissio toteaa, että Saksa on pannut eläketuen ja valtion korvaukset täytäntöön SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdan vastaisesti. Valtiontakaus velkakirjoille, joita Deutsche Post laski liikkeelle ennen yksityistämistään, on voimassa olevaa tukea, joka lakkautettiin vuonna 1995.
(445)
Eläketuki ei SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan sovellu sisämarkkinoille siltä osin, että siitä seurasi suhteellista etua hintasääntelyn ulkopuolisille palveluille, ottaen huomioon, että postialan sääntelyviranomainen oli hyväksynyt rasitteiden rahoittamisen hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista. Saksa vapautti Deutsche Post AG:n epäasianmukaisessa määrin maksamasta sosiaaliturvamaksuja, koska eläkemaksuista vapauttamistoimenpiteiden yhteydessä ei myönnetty pelkästään eläketukea, vaan Deutsche Post AG:n sallittiin sen lisäksi siirtää osa hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen sosiaaliturvakustannuksista (jotka Deutsche Post AG:n olisi yksityisten kilpailijoiden tapaan pitänyt hoitaa itse) hintasäänneltyjen palvelujen käyttäjien maksettaviksi.
(446)
Tämän tuloksena Deutsche Post AG on eläkevelvoitteista vapauttamista koskevien toimenpiteiden ansiosta edullisemmassa asemassa kuin sen yksityiset kilpailijat, koska sosiaaliturvamaksuista aiheutuvat rasitteet, jotka Deutsche Post AG:n oli hoidettava hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujensa osalta, ovat pienemmät kuin lakisääteiset kustannukset, joita yksityisille kilpailijoille vääjäämättä syntyy.
(447)
Tämän mukaisesti sisämarkkinoille soveltumaton tuki olisi määritettävä Deutsche Post AG:n hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen alan sosiaaliturvamaksuja kilpailijoiden maksuihin mukauttavan vertailuosuuden ja Deutsche Post AG:lle hintasääntelyn ulkopuolisista palveluista todellisuudessa maksettavaksi tulleen lakisääteisen maksutason välisenä erotuksena kerrottuna hintasääntelyn ulkopuolisella alalla toimineiden virkamiesten bruttopalkoilla. Sisämarkkinoille soveltumaton tuki olisi erityisesti laskettava taulukossa 7 ja liitteessä esitettyjen lakisääteisen maksutason ja lakisääteisen maksutason vertailuosuuden tason määritelmien ja taulukon 6 mukaisen virkamiesten bruttopalkan perusteella taulukossa 8 esitetyn kaavan mukaisesti.
(448)
Deutsche Postin käyttöön 1 päivästä tammikuuta 2003 lähtien osoitettu ja sisämarkkinoille soveltumaton tuki olisi perittävä takaisin ajanjaksolta, joka alkaa mainitusta päivästä ja päättyy päivänä, jolloin suhteellista etua ei enää ole. Lisäksi Saksan olisi toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet eläketukeen ja maksujen sääntelyyn perustuvan eläkekustannuksista vapauttamisen muuttamiseksi siten, että suhteellinen etu päättyy.
(449)
Komissio toteaa, että valtion korvaukset ovat SEUT-sopimuksen 106 artiklan 2 kohdan nojalla sisämarkkinoille soveltuvaa tukea, koska niillä korvattiin Deutsche Postille yleispalveluvelvoitteesta aiheutuneita kumuloituneita nettokustannuksia,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
1. Deutsche Post AG:lle myönnetty eläketuki on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, ja Saksa on myöntänyt sen Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 3 kohdan vastaisesti.
2. Eläketuki ei sovellu sisämarkkinoille siltä osin kuin Saksa on osallistunut kohtuuttomassa määrin Deutsche Post AG:n eläkkeelle jääneiden virkamiesten eläkkeiden rahoittamiseen.
2 artikla
Valtion korvaukset, jotka muodostavat Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tuen Deutsche Post AG:lle ja jotka Saksa on myöntänyt Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 3 kohdan vastaisesti, soveltuvat sisämarkkinoille.
3 artikla
Valtiontakaus on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan ja 108 artiklan 3 kohdan mukainen voimassa oleva tuki Deutsche Post AG:n hyväksi.
4 artikla
1. Saksan on perittävä 1 artiklassa tarkoitettu Deutsche Post AG:lle myönnetty tai myönnettävä sisämarkkinoille soveltumaton tuki takaisin ajanjaksolta, joka ulottuu 1 päivästä tammikuuta 2003 aina siihen saakka, että suhteellinen etu on kokonaan poistettu.
2. Edellä olevan 1 kohdan mukaisesti takaisinperittävästä tuesta on maksettava korkoa siitä lähtien, kun tuki saatettiin tuensaajan käyttöön, sen tosiasialliseen takaisinperintään asti.
3. Korko on laskettava asetuksen (EY) N:o 794/2004 V luvun ja kyseisen asetuksen muuttamisesta annetun komission asetuksen (EY) N:o 271/2008 (110) säännösten mukaisesti.
4. Saksan on varmistettava tämän päätöksen tiedoksiantamisesta lähtien, ettei Deutsche Post AG enää saa suhteellista etua hintasääntelyn ulkopuolisten palvelujen alalla siitä, että postialan sääntelyviranomainen on hyväksynyt rasitteiden rahoittamisen hintasäänneltyjen palvelujen tuotoista.
5 artikla
1. Edellä 1 artiklassa tarkoitettu tuki on perittävä takaisin välittömästi ja tosiasiallisesti, kuten 4 artiklassa säädetään.
2. Saksan on varmistettava, että tämä päätös pannaan täytäntöön neljän kuukauden kuluessa sen tiedoksiantamisesta.
6 artikla
1. Saksan on toimitettava kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta komissiolle seuraavat tiedot:
a)
Deutsche Post AG:ltä takaisinperittävä kokonaismäärä (tuki ja siitä perittävä korko);
b)
yksityiskohtainen kuvaus toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi;
c)
asiakirjat, joista käy ilmi, että Deutsche Post AG on määrätty maksamaan sisämarkkinoille soveltumaton tuki takaisin.
2. Saksan on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä säännöllisesti siihen saakka, kunnes 1 artiklassa tarkoitetun, sisämarkkinoille soveltumattoman tuen takaisinperintä on saatettu loppuun. Saksan on annettava viipymättä komission pyynnöstä tiedot toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi. Sen on myös annettava yksityiskohtaisia tietoja Deutsche Post AG:ltä takaisinperityn tuen ja koron määristä.
7 artikla
Tämä päätös on osoitettu Saksan liittotasavallalle.
Tehty Brysselissä 25 päivänä tammikuuta 2012.