ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 8. července 2009
o režimu groepsrentebox, který hodlá zavést Nizozemsko (C 4/07 (ex N 465/06))
(oznámeno pod číslem K(2009) 4511)
(Pouze nizozemské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2009/809/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dopisem ze dne 13. července 2006 nizozemské orgány oznámily režim groepsrentebox, tj. „daňový režim pro úroky ve skupině“, který stanoví nižší zdanění a odpočitatelnost úroků přijatých nebo zaplacených v rámci vztahů ve skupině. Nizozemské orgány režim považují za obecné opatření, a oznámení tedy podaly pouze v zájmu právní jistoty. Další informace byly poskytnuty v dopisech ze dne 5. září 2006 a ze dne 9. listopadu 2006.
(2)
Komise dopisem ze dne 7. února 2007 Nizozemsko informovala, že se rozhodla zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES ve vztahu k té části režimu podpor, která se týká nižšího zdanění a odpočitatelnosti úroků uvnitř skupiny (opatření A).
(3)
V témže dopise Komise Nizozemsko rovněž informovala o svém názoru, že nižší zdanění u krátkodobých vkladů, jejichž cílem je získat alespoň 5 % společnosti, (opatření B) nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(4)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby předložily připomínky.
(5)
Nizozemské orgány své připomínky k rozhodnutí o zahájení řízení předložily dopisem ze dne 7. května 2007.
(6)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran. Tyto připomínky předala nizozemským orgánům, které dostaly příležitost reagovat; jejich připomínky byly obdrženy v dopise ze dne 29. června 2007.
(7)
Od nizozemských orgánů byly obdrženy dodatečné informace v dopisech ze dne 8. listopadu 2007 a 29. ledna 2008.
(8)
Dne 7. října 2008 předložily nizozemské orgány právní posudek Leigh Hancherové, profesorky evropského práva na Univerzitě v Tilburgu, k otázce, zda oznámené opatření zahrnuje státní podporu.
(9)
Dopisem ze dne 18. prosince 2008 nizozemské orgány informovaly Komisi, že se rozhodly dotyčný daňový režim změnit.
II. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
II.1 Účel
(10)
Podle nizozemských orgánů je cílem opatření zmenšit rozdíl v daňovém zacházení mezi dvěma nástroji financování v rámci skupiny, tj. vlastním a cizím kapitálem.
(11)
Za současného stavu platí, že pokud společnost, která je součástí skupiny, vloží kapitál do jiné společnosti, která patří do téže skupiny, získává jako odměnu dividendy, jež jsou osvobozeny od daně na základě pravidel osvobozujících od daně držení akcií, kdežto pokud společnosti, která patří do téže skupiny, půjčí finanční prostředky, přijaté úroky se zdaňují běžnou sazbou daně z příjmu právnických osob (25,5 %). Na úrovni společnosti, která je příjemcem finančních prostředků, nejsou vyplacené dividendy z kapitálového vkladu daňově odpočitatelné, zatímco zaplacené úroky z úvěru jsou odpočitatelné podle běžné sazby daně z příjmu právnických osob.
(12)
Nizozemsko upozorňuje, že volba organizační struktury právně nezávislých organizací obvykle vychází z důvodů souvisejících s právem společností nebo z hospodářských důvodů. Rozdíly mezi vlastním a cizím kapitálem (odpovědnost, podmínky splácení, bezpečnost, hlasovací práva atd.) z pohledu občanského práva nemají pro financování skupin větší význam, ale jejich daňové důsledky se významně liší. Uvnitř skupin se podmínky financování volí tak, aby bylo dosaženo co nejnižšího daňového zatížení v rámci použitelného daňového systému. Rozhodnutí, zda poskytnout dluhový kapitál, nebo vlastní zdroje, je proto ve skupinách vedeno především daňovými úvahami.
(13)
Prof. Hancherová ve svém právním posudku zdůrazňuje, že dopad rozdílného daňového zacházení s cizím a vlastním kapitálem na úrovni společností a možná řešení potenciálních nepříznivých důsledků této situace patří k politickým prioritám v mnoha zemích OECD. Podle prof. Hancherové se v nizozemské daňové literatuře opakovaně objevují výzvy k provedení důkladné reformy nizozemské daně z příjmu právnických osob a k neutrálnímu zacházení s dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu ve skupinách společností.
(14)
Nizozemské orgány zdůrazňují, že rozdíly v daňovém zacházení vedou k určitým formám arbitráže mezi těmito dvěma prostředky financování v rámci skupin, které nejsou ekonomicky žádoucí. V rámci skupiny je volba mezi dodatečným financováním vlastního kapitálu a (dodatečným) dluhovým financováním založena na volném uvážení, avšak daňové důsledky těchto dvou druhů financování jsou odlišné. To může vést k arbitráži, která narušuje neutralitu daňového systému. Cílem opatření je proto předcházet arbitráži mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu a posílit neutralitu nizozemského daňového systému.
(15)
Zavedení daňového režimu pro úroky ve skupině pomůže zajistit, aby metoda financování používaná ve skupině vycházela především z hospodářských úvah. Tento daňový režim uvádí daňové zacházení s úroky uvnitř skupiny do mnohem většího souladu s daňovým zacházením s dividendami uvnitř skupiny, a vede tedy k větší neutralitě mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu v rámci skupiny.
(16)
U financování mimo rámec skupiny problém arbitráže nenastává. V tomto případě jsou totiž odlišné občanskoprávní důsledky důležité, a k uvedené formě arbitráže tudíž nedochází. Vzhledem k rozdílům vyplývajícím z podstaty situace uvnitř skupin a mimo skupiny se u transakcí, kterými se provádí financování mimo skupiny, daňová neutralita nevyžaduje. Opatření je proto z podstaty věci omezeno na úvěry ve skupinách.
(17)
Nizozemské orgány také upozorňují, že nizozemské podniky v poslední době odpočítávají čím dále nepřiměřenější částky úroků. Rozdílného daňového zacházení s úvěry a vlastním kapitálem ve skupinách podniky stále více využívají na úkor státní pokladny.
(18)
Opatření má působit proti tomuto oslabování daňových příjmů tím, že společnosti motivuje, aby místo úvěrů používaly financování vlastního kapitálu, a má omezit odpočty úroků v Nizozemsku. Daný režim proto doplňuje nizozemské předpisy o podkapitalizaci, které mají obdobný cíl, protože odrazuje od nadměrného financování pomocí dluhového kapitálu a brání umělému snižování daňové základny v Nizozemsku.
(19)
Podle názoru nizozemských orgánů představuje oznámený režim opatření čistě technické povahy.
II.2 Právní základ
(20)
Právním základem opatření je článek 12c zákona o dani z příjmu právnických osob z roku 1969 (Wet op de vennootschapsbelasting 1969). Toto ustanovení platí od 1. ledna 2007, účinnosti však nabude, až Komise zaujme postoj k jeho slučitelnosti s pravidly státní podpory.
II.3 Jak bude opatření fungovat
(21)
V Nizozemsku se příjmy společností obecně zdaňují sazbou daně z příjmu právnických osob ve výši 25,5 % (3). Daňový režim pro úroky ve skupině je opatření, které stanoví odlišné daňové zacházení s některými úroky uvnitř skupiny. Na úroky zaplacené a přijaté v rámci financování ve skupině se běžná sazba daně z příjmu právnických osob ve výši 25,5 % nebude vztahovat. Kladné saldo mezi úroky přijatými a zaplacenými v rámci transakcí, kterými se provádí financování uvnitř skupiny, se namísto běžné sazby daně z příjmu právnických osob ve výši 25,5 % bude zdaňovat podle daňového režimu pro úroky ve skupině sazbou 5 %. Případné záporné saldo mezi přijatými a zaplacenými úroky bude odpočitatelné, ale podle snížené 5 % sazby místo běžné sazby ve výši 25,5 %.
(22)
Částka, která může být zdaněna nebo odpočítána podle snížené sazby, je omezena na určitý procentní podíl z čistých aktiv pro daňové účely (fiscale vermogen) daňového poplatníka. Toto omezení má za cíl zabránit zneužívání daného opatření podkapitalizovanými podniky a zajišťuje, aby se snížená sazba používala pouze v případech, kdy byly výnosy z úvěrů ve skupině financovány z vlastních zdrojů.
(23)
Daňový režim pro úroky je opatření, které obsahuje ještě několik dalších ustanovení proti zneužití. Zejména se úroky formálně splatné třetí straně (bance), ale skutečně zaplacené některé organizaci ve skupině považují za zaplacené úroky uvnitř skupiny. To platí například v případě struktur typu „back-to-back“ (4). Úroky splatné třetí straně (bance) se rovněž pokládají za úroky uvnitř skupiny s omezenou odpočitatelností, jestliže jsou zdroje získané úvěrem vloženy do kapitálu dceřiné společnosti a použity tak, aby v této dceřiné společnosti vznikly nízko zdaněné úroky uvnitř skupiny.
(24)
Ve svém původním oznámení nizozemské orgány uvedly, že po dobu alespoň tří let bude tento režim dobrovolný. Pokud by si jej zvolila jedna společnost patřící do skupiny, režim by se použil i pro všechny ostatní společnosti z této skupiny, které se nacházejí v Nizozemsku. Podle definice v původním daňovém režimu pro úroky jsou způsobilými společnostmi společnosti patřící do jedné skupiny tak, jak je skupina výslovně definována v samotném režimu, který vyžaduje, aby jedna společnost držela více než 50 % jiné společnosti. Jinými slovy musí být skupina složena přinejmenším ze dvou společností, přičemž mateřská společnost musí ovládat více než 50 % akcií dceřiné společnosti. Každá ze společností musí podléhat dani z příjmu právnických osob v Nizozemsku. To znamená, že se režim vztahuje na každou společnost usazenou v Nizozemsku a každou společnost usazenou mimo Nizozemsko, která má v Nizozemsku stálou provozovnu.
II.4 Změny režimu
(25)
V průběhu řízení nizozemské orgány objasnily, že jejich záměrem je, aby byl tento režim povinný. To bylo potvrzeno dopisem ze dne 18. prosince 2008. Daňový režim pro úroky ve skupině by se nyní vztahoval na všechny subjekty podléhající dani z příjmu právnických osob v Nizozemsku, pokud jde o úroky zaplacené společnostem ve skupině a úroky přijaté od společností ve skupině.
(26)
V uvedeném dopise nizozemské orgány rovněž informovaly Komisi o dvou dalších změnách tohoto režimu. První změna se týká širší definice skupiny pro účely daňového pro úroky. Definice subjektů ve spojení byla změněna tak, aby zahrnovala všechny struktury, kdy má jeden subjekt přímo či nepřímo skutečnou kontrolu nad financováním jiného subjektu nebo kdy má třetí fyzická osoba nebo subjekt skutečnou kontrolu nad financováním dvou subjektů účastnících se ujednání o úvěru (5). Druhou změnou se doplňuje ustanovení, které by usnadnilo založení (druhé) společnosti podle nizozemského občanského práva, aby mohla výsledná skupina využít daňového režimu pro úroky ve skupině. Konkrétně by bylo zrušeno současné zákonné minimální jmění společnosti s ručením omezeným (besloten vennootschap - BV) ve výši 18 000 EUR.
II.5 Rozpočet
(27)
Podle původního oznámení měl roční rozpočet oznámeného opatření činit 475 milionů EUR. V pozdější fázi nizozemské orgány uvedly, že povinný daňový režim pro úroky bude z rozpočtového hlediska neutrální.
III. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(28)
Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ze dne 7. února 2007 vyjádřila pochybnosti, pokud jde o obecnou povahu opatření. Zdůraznila přitom, že nižšího zdanění stanoveného režimem budou využívat jen společnosti, které jsou součástí skupiny (právní selektivita), a vyslovila podezření, že z režimu budou mít prospěch nadnárodní skupiny, kterým poskytne selektivní hospodářskou výhodu (faktická selektivita).
(29)
Komise uvedla, že v čistě vnitrostátním rámci by opatření pravděpodobně bylo daňově neutrální. V rámci přeshraničních transakcí by se však na nizozemskou společnost půjčující finanční prostředky přidružené společnosti usazené v zahraničí vztahovalo nižší zdanění sazbou 5 %, ale na tuto přidruženou společnost v zahraničí by se nevztahovala nizozemská pravidla omezující odpočitatelnost zaplacených úroků. Režim by tak poskytoval faktickou selektivní výhodu, protože motivaci používat tento režim by měly pouze nadnárodní skupiny společností, které provádějí přeshraniční transakce s úroky uvnitř skupiny v daňových jurisdikcích se sazbou daně z příjmu právnických osob vyšší než 5 %.
(30)
V míře, v jaké mělo opatření představovat výjimku z používání daňového systému, měla Komise rovněž pochybnosti, zda je oprávněné z hlediska povahy nebo obecného rámce daňového systému.
(31)
Komise rovněž soudila, že nelze vyloučit, že hlavními příjemci v rámci režimu by mohli být dřívější příjemci v režimu mezinárodních finančních aktivit, o němž bylo rozhodnuto, že představuje neslučitelnou státní podporu (6).
(32)
Komise proto dospěla k názoru, že u daňového režimu pro úroky lze mít za to, že představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, a že se nepoužije žádná z výjimek stanovených v čl. 87 odst. 2 a 3.
IV. PŘIPOMÍNKY NIZOZEMSKA
(33)
Dne 7. května 2007 byly obdrženy připomínky Nizozemska k rozhodnutí o zahájení řízení, které byly doplněny dodatečnými sděleními v letech 2007 a 2008, včetně právního posudku prof. Hancherové.
(34)
Nizozemské orgány tvrdí, že přístup, který ve svém rozhodnutí použila Komise, je nesprávný ve třech bodech. Zaprvé Komise spojuje samostatná kritéria „výhody“ a „selektivity“ do jednoho kritéria „selektivní výhody“. To není v souladu s obvyklou praxí Komise ani s judikaturou, která předepisuje, že tato dvě kritéria se musí používat odděleně.
(35)
Zadruhé Komise neposuzuje samostatně jednotlivé složky daňového režimu pro úroky ve skupině. Samostatně je nutné posoudit možný prvek podpory ve snížené sazbě pro přijatý úrok uvnitř skupiny a možný prvek podpory ve snížené sazbě pro zaplacený úrok uvnitř skupiny.
(36)
Zatřetí dělá Komise chybu, když čistý účinek na plátce a příjemce posuzuje společně a dospívá k závěru, že čistý účinek je pravděpodobně neutrální u národních skupin, kde je jak plátce, tak příjemce usazen v Nizozemsku, ale u nadnárodních skupin, kde je plátce zahraniční společnost ze skupiny a příjemce je domácí společnost, vzniká čistá výhoda. Podle nizozemských orgánů nemá takovéto spojení oporu v nizozemském daňovém právu. U nizozemských společností patřících do skupiny se provádí konsolidace pro daňové účely pouze v případě vlastnictví 95 % nebo více akcií.
(37)
Dále jsou nizozemské orgány toho názoru, že daňový režim pro úroky ve skupině nelze považovat za odchylku od běžné metody zdanění. Jedná se o úpravu, která do daňového systému doplňuje analytický prvek. Výsledkem je nová běžná metoda zdanění, a neposkytuje se tudíž žádná výhoda.
(38)
Nizozemské orgány existenci výhody popírají ještě z dalšího důvodu. Čistá změna vzniklá v důsledku daňového režimu pro úroky ve skupině v nadnárodních skupinách ve srovnání s národními skupinami může být pro tyto nadnárodní skupiny výhodná, ale i nevýhodná. Nadnárodní skupině s nizozemskou přidruženou společností může vzniknout výhoda nebo nevýhoda v závislosti na její objektivní pozici dlužníka nebo věřitele a na daňových sazbách použitelných v jiných členských státech a v Nizozemsku.
(39)
Pokud ovšem skutečně existuje výhoda, je Nizozemsko toho názoru, že možná čistá výhoda pro nadnárodní skupiny není výsledkem nižší nizozemské sazby pro přijaté úroky uvnitř skupiny, nýbrž neomezeného odpočtu zaplacených úroků uvnitř skupiny v zahraničí. Tato výhoda nemůže být přičítána nizozemskému státu a není financována z nizozemských státních prostředků.
(40)
Potenciálně výhodnější čistý účinek na nadnárodní skupiny ve srovnání s národními skupinami není důsledkem selektivní působnosti nizozemského daňového režimu pro úroky ve skupině, nýbrž rozdílů vyplývajících z odlišných pravidel pro odpočitatelnost úroků ve skupině v EU. Nizozemsko může změnou svého daňového systému tento rozdíl zvětšit nebo zmenšit za předpokladu, že jsou změny obecně použitelné pro všechny nizozemské daňové poplatníky, kteří se ve světle cíle, který dotyčná změna sleduje, nacházejí ve srovnatelné právní a skutkové situaci.
(41)
Podle nizozemských orgánů bude celkový účinek daňových změn na nadnárodní skupiny provádějící přeshraniční transakce vždy odlišný od účinku na domácí skupiny, jež provádějí jen domácí transakce. To má pro účely státní podpory význam jen v případě, že jsou rozdíly způsobeny opatřením samotného členského státu, např. existuje-li nižší daňová sazba pouze pro úrokové výnosy zahraničních skupin. Nemá to však význam v případě obecného opatření použitelného pro úrokové výnosy všech skupin, jak domácích, tak zahraničních, které vede k přeshraničním rozdílům.
(42)
K situaci, kdy jsou čisté daňové důsledky přeshraničních transakcí odlišné od čistého účinku čistě domácích transakcí, může vést i pouhá koexistence neharmonizovaných daňových systémů. Tento efekt může být jak nevýhodný (ekonomické dvojí zdanění), tak výhodný (ekonomické nezdanění).
(43)
Je-li to nezbytné pro vytvoření nebo řádné fungování společného trhu, mohou být právním základem směrnic nebo nařízení, které slaďují stávající úpravy, články 94 a 95 Smlouvy o ES. Článek 96 navíc Komisi umožňuje přijmout opatření, jestliže rozdíly mezi právními předpisy platnými v různých členských státech vážně narušují podmínky hospodářské soutěže na společném trhu.
(44)
Nizozemské orgány jsou toho názoru, že v tomto případě neexistuje selektivita. Tím, že selektivitu posuzuje srovnáním kombinace zahraničního dlužníka a domácího věřitele s kombinací domácího dlužníka a domácího věřitele, volí Komise nesprávný referenční rámec. Při posuzování selektivity nizozemských daňových úprav může referenční rámec zahrnovat nanejvýš všechny nizozemské daňové poplatníky. Podle ustálené praxe Komise nemůže referenční rámec zahrnovat společnosti, které v Nizozemsku nepodléhají dani.
(45)
Nizozemské orgány zdůrazňují, že daný daňový režim není omezen na některé podniky ani některé činnosti nebo funkce či určité regiony. Režim skupiny společností nijak nerozlišuje podle toho, zda jsou rezidenty, nebo nerezidenty. Co se týče způsobilosti pro daňový režim pro úroky, nepoužívají se žádné prahy způsobilosti související s konkrétními činnostmi či funkcemi.
(46)
Kromě toho jsou vzhledem k cíli daňového režimu pro úroky ve skupině ve srovnatelné právní a skutkové situaci pouze podniky, které jsou součástí skupiny. Pouze tyto podniky by měly problém arbitráže popsaný v oddílu II.1.
(47)
Nizozemsko upozorňuje, že rozhodnutí o financování v rámci skupin jsou určena k minimalizaci daňového zatížení v rámci použitelného daňového systému. Na rozdíl od daňového rozlišení nemá obchodní rozlišení mezi financováním vlastního kapitálu a dluhovým financováním (podmínky splácení, odpovědnost, bezpečnost) z velké části žádný význam. Mimo skupiny jsou obchodní rozdíly mezi financováním vlastního kapitálu a dluhovým financováním naopak velice významné a nepochybně mohou převážit nad daňovými motivy.
(48)
Nizozemské orgány trvají na tom, že opatření omezená na skupiny jsou daňovými opatřeními čistě technické povahy, která nepředstavují státní podporu. Uvádějí, že v rozhodnutí o francouzském daňovém opatření Komise souhlasila s tím, že opatření, které zavádí výjimku z obecného pravidla, že úrokové platby jsou u mezipodnikových úvěrů odpočitatelným výdajem, je obecným opatřením, ale další výjimku z tohoto pravidla ve prospěch podnikových finančních centrál zřízených ve Francii nadnárodními společnostmi považovala za selektivní výhodu (7).
(49)
Nizozemské orgány tvrdí, že ve skutečnosti by k selektivitě vedlo rozšíření působnosti daňového režimu pro úroky ve skupině. Pokud by byly úroky přijaté od třetích stran rovněž zdaňovány sníženou sazbou, výsledkem by byla výhoda pro finanční instituce.
(50)
Dále tvrdí, že předpoklad, že zvláštní daňová pravidla pro úroky sama o sobě zahrnují selektivitu, je nesprávný. Financování v rámci skupiny organizací nelze charakterizovat jako hospodářskou činnost, nýbrž jednoduše jako hospodářskou realitu. Úrokové toky jako takové nejsou samostatnou hospodářskou činností nebo oborem podnikání; slouží totiž pouze k financování hospodářské činnosti nebo oboru podnikání. Dluhové financování je samo o sobě zvláštní činností jen v případě finančních institucí, jejichž podnikání spočívá ve financování třetích stran. Kromě toho u úroků z krátkodobých vkladů, jejichž cílem je získat alespoň 5 % akcií společnosti, (opatření B) měla Komise v rozhodnutí o zahájení řízení sama za to, že nižší daňová sazba pro takovéto úroky sama o sobě nezpůsobuje selektivitu, protože je považována za obecné opatření.
(51)
Dále nizozemské orgány tvrdí, že mezi dividendami a úroky neexistuje koncepční rozdíl. Oboje představuje náhradu za používání nebo poskytnutí finančních prostředků, ať ve formě vlastního nebo cizího kapitálu. V obou případech příjemce tyto finanční prostředky využívá k financování podnikatelských činností. Každý daňový systém obsahuje pravidla, podle nichž jsou vyplacené dividendy a úroky odpočitatelné, částečně odpočitatelné nebo neodpočitatelné, a pravidla, podle nichž jsou dividendy a úroky zdanitelné, částečně zdanitelné nebo osvobozené od daně. Neexistuje žádný mezinárodní daňový standard určující, jak by se s těmito složkami mělo pro daňové účely zacházet.
(52)
Rovněž uvádějí, že omezené zdanění předchází vnitřní nesourodosti nizozemského systému, a proto je oprávněné z hlediska povahy a účelu tohoto systému. Omezené zdanění úroků přijatých v rámci skupiny je opodstatněno omezeným odpočtem úrokových plateb v rámci této skupiny. Podnikům organizovaným ve skupině to umožňuje vyhnout se nevýhodě omezeného odpočtu a plného zdanění, zatímco podniky organizované jako jediný subjekt neprovádějí žádné vnitřní úrokové platby, a proto nevýhodou tohoto typu postiženy nejsou.
(53)
Základní zásadou nizozemského daňového práva je symetrické zacházení s příjmy a výdaji. Podle vnitřní logiky nizozemského daňového systému jsou příjmy a výdaje dvěma stranami jedné mince. Má-li se zamezit dvojímu zdanění, je omezené zdanění logickým důsledkem omezeného odpočtu.
(54)
Cílem navrhovaného opatření je zajistit používání zásady neutrality v nizozemském daňovém systému odstraněním arbitráže mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu v rámci skupin. Opatřením se zmenšuje rozdíl mezi dvěma druhy financování uvnitř skupin, čímž se posiluje neutralita daňového systému. Jeho omezení na úroky ve skupině má proto ekonomické opodstatnění a z hlediska účelnosti daňového systému je nezbytné a funkční.
(55)
Nizozemské orgány podotýkají, že okruh podniků, které budou využívat daňový režim pro úroky ve skupině, bude mnohem širší než 87 podniků, které využívaly dřívější režim mezinárodních finančních aktivit. Tvrdí dále, že žádná z omezujících podmínek uvedeného režimu, jako byl požadavek dvou světadílů či čtyř zemí, není v daňovém režimu pro úroky ve skupině obsažena. Daňový režim pro úroky je čistě daňovým opatřením, které upravuje daňovou zátěž kapitálu jako výrobního faktoru. Kromě toho se vztahuje na veškeré přijaté a poskytnuté úvěry ve skupině a je zcela nezávislý na podnikání dotyčné společnosti. Ze všech uvedených důvodů je působnost opatření zcela nemožné srovnávat s působností režimu mezinárodních finančních aktivit.
(56)
Tím, že je opatření povinné pro všechny daňové poplatníky, kteří platí úroky přidruženým společnostem nebo je od nich přijímají, je zdůrazněn cíl daňového režimu pro úroky, tedy posílit neutralitu daňového systému a tím omezit arbitráž a zvýšit výnosy z nizozemské daně z příjmu právnických osob. Současně se tak odstraňuje prvek, který by mohl způsobit, že daňový režim pro úroky povede k selektivní výhodě.
(57)
Povinný daňový režim pro úroky nejen odměňuje zachovávání kapitálu v Nizozemsku, ale současně obsahuje i prvek, podobný předpisům o podkapitalizaci, který odrazuje od přílivu dluhového financování do Nizozemska. Nizozemské předpisy o podkapitalizaci odrazují od nadměrného používání dluhového kapitálu ve skupinách tím, že omezují odpočitatelnost úroků uvnitř skupiny, zatímco daňový režim pro úroky ve skupině nabízí sníženou sazbu pro přijaté úroky uvnitř skupiny za předpokladu, že jsou financovány z vlastních zdrojů. Daňový režim pro úroky ve skupině posiluje nizozemskou daňovou základnu, protože podporuje vyšší poměr vlastních zdrojů k dluhovému kapitálu, a pomáhá předcházet odlivu vlastních zdrojů, a tedy i daňové základny, z Nizozemska.
(58)
Daňový režim pro úroky je čistě technické opatření, které mění způsob, jakým systém zachází s úroky uvnitř skupin, prostřednictvím zvýšení daňového zatížení některých daňových poplatníků a snížení daňového zatížení jiných poplatníků, a to na základě horizontálních a objektivních skutečností a okolností. Jakmile se odstraní možnost neúčasti, neposkytuje daňový režim pro úroky žádnou hospodářskou výhodu, protože pouze přesouvá daňové zatížení mezi daňovými poplatníky podle čistě horizontálních a objektivních kritérií.
(59)
Nizozemské orgány zdůrazňují, že faktická selektivita může vzniknout, pouze pokud existuje riziko, že přestože má opatření obecnou povahu, v praxi by vždy zvýhodňovalo identifikovatelnou skupinu. Tento druh selektivity by mohl existovat, kdyby bylo opatření volitelné, ale nikoli v případě, že se zavede jako povinné. Daňoví poplatníci, kteří jsou znevýhodněni v jednom roce, mohou být zvýhodněni v dalším roce a naopak. Režim tedy nezvýhodňuje stejnorodou kategorii poplatníků.
(60)
Nizozemské orgány zastávají rovněž názor, že nová definice skupiny, založená na skutečné kontrole, je v lepším souladu s účelem režimu. Jestliže má jedna společnost skutečnou kontrolu nad financováním jiné společnosti, tato jiná společnost již nemůže svobodně volit mezi financováním prostřednictvím vnitřního a vnějšího dluhu, ani mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu. O tom, jak se finanční prostředky získané zvnějšku, ať již ve formě vnějšího dluhového kapitálu nebo vnějších investic do vlastního kapitálu, mají rozdělit ve skupině, tj. buď formou vnitřního dluhového kapitálu, nebo vnitřních investic do vlastního kapitálu, rozhoduje vedení celé skupiny. Skutečnost, že tyto dva nástroje financování v rámci skupiny mají odlišné daňové důsledky, motivuje k tomu, aby byl konkrétní nástroj zvolen výlučně kvůli svým daňovým důsledkům.
(61)
Konečně změna právního předpisu o společnostech s ručením omezeným daňovým poplatníkům v budoucnosti umožní snadno reorganizovat jejich právní strukturu do podoby skupiny, protože administrativní zátěž a kapitálové požadavky budou zrušeny nebo dramaticky sníženy.
V. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(62)
Připomínky byly obdrženy od Nizozemské konfederace průmyslu VNO-NCW (8), od Belgie a od Maďarska. Připomínky další strany byly obdrženy po stanovené lhůtě, a proto nemohly být v řízení zohledněny. Připomínky od uvedené třetí strany by v žádném případě neovlivnily posouzení a závěry v tomto rozhodnutí.
V.1 Připomínky Nizozemské konfederace průmyslu
(63)
VNO-NCW se domnívá, že dotyčný režim nemůže být neslučitelnou státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES z níže uvedených důvodů.
(64)
Zaprvé VNO-NCW považuje daňový režim pro úroky ve skupině za obecné, daňově neutrální a technické opatření, protože cílem režimu je omezit daňovou arbitráž mezi financováním vlastního kapitálu a dluhovým financováním ve skupině společností. Vzhledem k neutralitě opatření nevede tento režim k zvýhodnění určitých podniků nebo určitých odvětví výroby ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(65)
Zadruhé je daňové zvýhodnění nadnárodních skupin společností důsledkem rozdílů mezi daňovým zacházením s úroky uvnitř skupiny v různých členských státech a nelze je připisovat Nizozemsku. Daňové zvýhodnění vzniká proto, že v jiném členském státě mohou být úroky odpočítávány podle daňové sazby vyšší, než jaká se uplatňuje v daňovém režimu pro úroky, kdežto v domácí situaci je použitelnou sazbou sazba daňového režimu pro úroky ve skupině; tato skutečnost je však přímým důsledkem rozdílů mezi právními předpisy členských států o daňovém zacházení s úroky ve skupině. Pokud by měla Komise v úmyslu odstranit narušení, k nimž může daňový režim pro úroky ve skupině vést, navrhuje VNO-NCW, aby k tomu využila článek 94 nebo článek 96 Smlouvy o ES.
(66)
Zatřetí se VNO-NCW domnívá, že z hlediska cíle dotyčného režimu, kterým je omezit daňovou arbitráž mezi vlastním a cizím kapitálem, nejsou společnosti patřící do skupiny ve stejné právní a faktické situaci jako společnosti, které do skupiny nepatří. Rozdílné daňové zacházení s vlastním a cizím kapitálem způsobuje narušení především v rámci skupin, protože mateřská společnost vykonává určitou kontrolu nad svými dceřinými společnostmi, takže může do značné míry určovat jejich možnosti financování, o jejichž volbě často rozhodují především daňové úvahy. Ve vztazích s třetími stranami o volbě financování často rozhodují především jiné faktory než daňové úvahy. V důsledku toho nelze mít za to, že je dotyčný režim selektivní ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Navíc se VNO-NCW domnívá, že pokud by pouhá skutečnost, že je nějaké daňové zvýhodnění ve větší či menší míře omezeno na společnosti patřící do skupiny, vedla k závěru, že jde o opatření státní podpory, systémy daně z příjmu právnických osob členských států by byly v rozporu s čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES v mnoha ohledech.
V.2 Připomínky maďarských orgánů
(67)
Maďarské orgány se domnívají, že režim není opatřením podpory, a předkládají dva argumenty. Zaprvé nelze režim považovat za selektivní proto, že je omezen na skupiny. V oblasti (mezinárodního) zdanění jsou pravidla pro skupiny společností běžná a nevyhnutelná. Řada pravidel s působností omezenou na skupiny byla navržena OECD (vnitropodnikové oceňování) i Komisí (např. směrnice o úrocích a licenčních poplatcích). Zadruhé Maďarsko připomíná, že přímé zdanění je záležitostí členských států. Stanovení daňových sazeb týkajících se určitých zdanitelných událostí spadá do jejich vnitrostátní působnosti. Konečně Maďarsko považuje za obtížně pochopitelné, jak by v situaci, kdy přímé zdanění nebylo harmonizováno, mohla být Nizozemsku přikládána odpovědnost za vyšší odpočty způsobené vyššími daňovými sazbami v jiných zemích. Výhoda, kterou Komise popisuje, je jasně důsledkem rozdílů mezi daňovými systémy.
V.3 Připomínky belgických orgánů
(68)
Belgické orgány rovněž podporují názor, že režim není státní podporou, a předkládají obdobné argumenty ohledně neexistence selektivity jako ostatní zúčastněné strany. Belgie zdůrazňuje, že je logické, že podnik, který není součástí skupiny, nemůže z podstaty věci provádět činnosti týkající se financování uvnitř skupiny. Belgické orgány dále tvrdí, že pravidla státní podpory nejsou použitelná v situacích, kdy existují rozdíly mezi vnitrostátními daňovými systémy vlivem chybějící harmonizace na úrovni EU. V důsledku toho je daňový režim pro úroky ve skupině obecným opatřením, na které se pravidla státní podpory nevztahují, a Komise vedením řízení v této věci nesprávně používá své pravomoci.
VI. REAKCE NIZOZEMSKA NA PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH STRAN
(69)
Nizozemské orgány konstatují, že připomínky všech tří stran podporují jejich názor. Jak Maďarsko, tak Belgie zdůrazňují, že snahou řešit narušení, která jsou důsledkem rozdílů mezi neharmonizovanými daňovými systémy, Komise zneužívá své pravomoci v oblasti státní podpory. To posiluje názor Nizozemska, že daňový režim pro úroky ve skupině nepředstavuje opatření podpory zakázané článkem 87 Smlouvy o ES.
(70)
Nizozemsko podtrhuje, že plně souhlasí s analýzou, kterou vypracovala VNO-NCW. Zvláštní význam přitom přikládá podrobné argumentaci ohledně institucionálního rámce, která jasně vysvětluje různá narušení na vnitřním trhu, jež mohou být způsobena vnitrostátními opatřeními členských států, a nástroje, které jsou podle Smlouvy o ES k dispozici k tomu, aby byla tato narušení v případě potřeby odstraněna.
(71)
Konečně nizozemské orgány podporují názor konfederace, že pro stanovení selektivity je nutné zjistit, zda jsou určité podniky nebo určitá odvětví výroby zvýhodněny oproti jiným podnikům či odvětvím, které jsou právně a fakticky srovnatelné ve světle cíle dotčeného opatření. Omezení na úroky ve skupině nevede k selektivitě, protože cílem daňového režimu pro úroky ve skupině je předcházet arbitráži mezi kapitálovým financováním a úvěrovým financováním uvnitř skupin. Při financování mezi společnostmi, které nejsou spojeny ve skupině, nehraje arbitráž žádnou roli. Omezení na úroky ve skupině je tedy ve světle cíle režimu logické, takže příslušný referenční rámec tvoří všechny společnosti, které jsou součástí nějaké skupiny.
VII. POSOUZENÍ REŽIMU
(72)
Za účelem stanovení, zda dotyčné opatření představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, musí Komise posoudit, zda zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví výroby udělením výhody hospodářské povahy, zda tato případná výhoda narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž, zda je výhoda poskytnuta ze státních prostředků a zda tato výhoda ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(73)
Aby bylo opatření možné považovat za státní podporu, musí být specifické nebo selektivní tím, že zvýhodňuje pouze určité podniky nebo určitá odvětví výroby.
(74)
Nizozemské orgány tvrdí, že dotyčné opatření není omezeno na určitá odvětví, určité druhy společností ani určité části nizozemského území. Neexistují žádná další omezení týkající se obratu, velikosti, počtu zaměstnanců, členství v nadnárodní skupině či povahy operací, které jsou příjemci oprávněni provádět.
(75)
Podle použitelné judikatury je za účelem posouzení selektivity opatření třeba přezkoumat, zda v rámci daného právního režimu toto opatření určité podniky zvýhodňuje vůči jiným podnikům, které se nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci (9). Může se proto stát, že režim zdanění nepředstavuje státní podporu, i když ve všech ohledech neodpovídá obecnému systému zdanění příjmů právnických osob v daném členském státě. Soudní dvůr rovněž mnohokrát rozhodl, že čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES nerozlišuje opatření státní podpory podle příčin nebo cílů, nýbrž je definuje podle jejich účinků (10). Zejména se čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES vztahuje na daňová opatření, která nejsou přizpůsobením všeobecného systému zvláštním charakteristikám určitých podniků, ale byla navržena jako prostředek zlepšení jejich konkurenceschopnosti (11).
(76)
Pojem „státní podpora“ ovšem nezahrnuje podpůrná státní opatření zavádějící rozlišení mezi podniky, pokud toto rozlišení vyplývá z povahy nebo systematiky soustavy, do níž tato opatření patří. Jak je vysvětleno ve sdělení Komise o použití předpisů o státní podpoře v případě opatření týkajících se přímého zdanění podnikatelské činnosti (12) („sdělení o zdanění“), „některé podmínky mohou být odůvodněné objektivními rozdíly mezi poplatníky“.
(77)
Zaprvé je třeba vyjasnit, na jaké úrovni (úrovni skupiny, nebo úrovni podniku) se má posouzení provést. V rozhodnutí o zahájení řízení Komise uvedla svůj předběžný názor, že toto posouzení by se mělo provést na úrovni skupiny, s tím, že „pokud si společnosti čistě domácí skupiny zvolily daňový režim pro úroky ve skupině, výhoda sníženého zdanění úroků přijatých financující nizozemskou společností bude neutralizována nižší odpočitatelností úroků zaplacených financovanou nizozemskou společností“ (13).
(78)
Nizozemské orgány se domnívají, že jelikož je opatření symetrické a pouze by přesunulo daňové zatížení mezi poplatníky, vznikne některým společnostem výhoda a jiným nevýhoda podle jejich objektivní pozice dlužníka nebo věřitele. Daňový režim pro úroky ve skupině tak nezahrnuje podporu.
(79)
Jak nizozemské orgány upozornily ve svém dopise ze dne 18. prosince 2008, pokud má jedna společnost skutečnou kontrolu nad financováním jiné společnosti, tato jiná společnost již nemůže svobodně rozhodovat o svém financování ani svobodně volit mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu. O tom, jak se finanční prostředky získané zvnějšku mají rozdělit ve skupině, buď formou vnitřního dluhového kapitálu, nebo vnitřních investic do vlastního kapitálu, rozhoduje vedení celé skupiny.
(80)
Komise ovšem podotýká, že se opatření týká konkrétní operace (financování společností ve spojení), a nikoli konsolidace na úrovni skupiny. Případná snížená daňová sazba se bude pro společnosti používat jednotlivě na základě salda jejich rámců pro úroky. Přestože lze předpokládat, že rozhodnutí o financování se přijímají v nejlepším zájmu skupiny jako celku, analýza na úrovni skupiny nemá oporu v nizozemském daňovém právu, jak upozornily nizozemské orgány. Podle nizozemských právních předpisů se daňová konsolidace provádí pouze v případě vlastnictví alespoň 95 % akcií. Jinými slovy se nizozemská daň z příjmu právnických osob nevybírá od skupin, ale od jednotlivých subjektů. V tomto smyslu název „daňový režim pro úroky ve skupině“ správně nevyjadřuje skutečnost, že se tento daňový režim používá pro jednotlivé subjekty provádějící konkrétní operace financování. Opatření se netýká bilance nákladů a příjmů konsolidované na úrovni skupiny.
(81)
Komise je proto toho názoru, že posouzení režimu by se mělo provést na úrovni jednotlivých společností. Režim v podobě pozměněné nizozemskými orgány lze popsat jako sníženou sazbu pro konkrétní druh příjmů (nebo nákladů) ve formě úroků z úvěru v případech, kdy se příslušná transakce odehrává mezi společnostmi ve spojení (14).
(82)
Kromě toho má Komise za to, že symetrická povaha opatření a jeho neutrální dopad na úrovni skupiny nejsou dostatečným důvodem k vyloučení možnosti, že představuje výhodu pro jednotlivé společnosti. Podobně nelze zdanění úroků jednoho subjektu ve skupině nižší sazbou odůvodňovat tím, že jiná společnost je - prostřednictvím snížené odpočitatelnosti úroků - zdaňována vyšší sazbou (15).
(83)
Komise se domnívá, že u zdanění konkrétních druhů příjmů může být důležité určit, zda režim nediskriminačním způsobem zahrnuje široké kategorie transakcí. Každá diskriminace, kterou nelze odůvodnit objektivními rozdíly mezi daňovými poplatníky, může vést k narušení hospodářské soutěže.
(84)
V tomto ohledu je vhodné poznamenat, že existence analytických prvků doplňujících syntetickou povahu daňového systému je charakteristickým rysem mnoha daňových systémů. Tak je tomu zejména v případě, že určité druhy příjmů, například úroky nebo dividendy, podléhají různému daňovému zacházení.
(85)
Následně je nutné určit, zda úvěrové transakce mezi společnostmi ve spojení mohou mít objektivně nárok na sníženou daňovou sazbu. Nizozemské orgány a VNO-NCW tvrdí, že k arbitráži mezi financováním prostřednictvím kapitálového vkladu a prostřednictvím úvěru může docházet pouze ve skupinách. Na rozdíl od společností, které nejsou součástí skupiny („samostatné společnosti“), musí společnosti ve skupině řešit arbitráž mezi vlastními zdroji a dluhovým kapitálem v rámci své skupiny. Tuto arbitráž z největší části ovlivňují daňové, spíše než hospodářské úvahy.
(86)
Komise zastává názor, že účinkem dotyčného opatření bude omezení této arbitráže (v domácí situaci), protože se zmenší rozdíl mezi zdaněním úroků uvnitř skupiny a zdaněním dividend uvnitř skupiny, čímž dojde k posílení technické neutrality daňového systému.
(87)
Pro objasnění tohoto bodu je nezbytné rozlišit tři různé druhy situací (viz obr. 1 níže), které zahrnují společnosti ve spojení a samostatné společnosti (včetně finančních institucí ve vztazích s nezávislými třetími stranami). Předpokládejme, že A-B-C je skupina společností, v níž společnost A kontroluje financování společností B a C, X je subjekt, který nepatří do žádné skupiny („samostatná“ společnost), a Y je úvěrová instituce, která poskytuje úvěry nezávislým stranám.
Obrázek 1
(88)
První situace zahrnuje finanční transakce mezi společnostmi ve spojení. Mateřská společnost A poskytuje likviditu svým dceřiným společnostem B a C buď formou úvěru, nebo formou financování vlastního kapitálu. Důsledkem těchto finančních transakcí budou platby buď úroků, nebo dividend (ze strany společností B a C).
(89)
Volba mezi financováním prostřednictvím úvěru a financováním vlastního kapitálu se provede na úrovni mateřské společnosti A v nejlepším zájmu celé skupiny společností ve spojení. Pokud mateřská společnost A financuje jednu ze svých dceřiných (nebo přidružených) společností, mezi úvěry a vlastním kapitálem bude v důsledku toho skutečně existovat arbitráž založená na několika kritériích. Zatímco dlouhodobá potřeba likvidity nebo investice budou obvykle vyžadovat kapitálový vklad, k řešení krátkodobých finančních potřeb postačí poskytnutí (krátkodobého) úvěru. Tyto hospodářské úvahy však mohou být ovlivněny úvahami daňovými.
(90)
Tím, že zmenší rozdíl v daňovém zacházení mezi výnosy z úvěrů uvnitř skupiny (úroky) a kapitálovými výnosy uvnitř skupiny (dividendy), opatření v domácí situaci zúží daňovou arbitráž mezi těmito dvěma druhy transakcí. Druhým typem transakcí je úvěrová transakce mezi finanční institucí (bankou Y) a jednou ze společností patřících do skupiny (společností B). Takováto situace v zásadě nastává tehdy, když finanční potřeby nelze uspokojit poskytnutím likvidity v rámci skupiny. V této situaci neexistuje žádná arbitráž z hlediska banky Y, protože pro ni kapitálový vklad do společnosti B není alternativou, a banka jednoduše vykonává svou podnikatelskou činnost spočívající v úvěrování třetích stran. Současně arbitráž mezi úvěrem a vlastním kapitálem neexistuje ani na úrovni společnosti B (ani na úrovni skupiny).
(91)
Finanční instituce (které poskytují úvěry nezávislým stranám) je od společností ve skupině (poskytujících likviditu přidruženým společnostem) možné odlišit ještě z dalšího důvodu. V případě finančních institucí jsou příjmy z takovýchto úvěrových transakcí vytvářeny v rámci běžné podnikatelské činnosti těchto institucí a mohou představovat významnou část jejich příjmů. V případě společností ve skupině jsou tyto příjmy recyklovány z transakcí s nezávislými účastníky trhu a přeměněny na příjmy uvnitř skupiny, aniž by vznikaly příjmy na úrovni skupiny. Úroky zaplacené společností B bance budou dodatečnými náklady nejen pro společnost B, ale i pro celou skupinu, kdežto v první popsané situaci úroky zaplacené společností B (nebo C) mateřské společnosti nebudou pro skupinu představovat dodatečné náklady ani příjmy.
(92)
V této souvislosti je vhodné poznamenat, že po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení v Úředním věstníku Evropské unie finanční instituce nepodaly žádné stížnosti ani připomínky k působnosti režimu daňového režimu pro úroky.
(93)
Jestliže situaci posoudíme z pohledu dlužníka (společnost B vůči bance Y), když tato společnost uzavírá úvěrovou smlouvu s bankou Y, je lépe srovnatelná postavení se samostatnou společností, například společností X.
(94)
Třetí situaci představuje úvěrová transakce mezi finanční institucí (bankou Y) a samostatnou společností (společností X). Stejně jako v předchozí situaci není banka Y ani v tomto případě vystavena arbitráži, protože kapitálový vklad do společnosti X pro ni není alternativou.
(95)
Přestože finanční potřeby společnosti X mohou být za určitých okolností uspokojeny poskytnutím úvěru nebo kapitálového vkladu ze strany jednotlivých akcionářů, tato situace není srovnatelná s první uvedenou situací, protože potenciální poskytovatelé likvidity (fyzické osoby) nepodléhají zdanění příjmů právnických osob. Zařazení takovýchto transakcí se soukromými investory do působnosti opatření (snížením odpočitatelnosti úroků zaplacených společností X jejím akcionářům a současným snížením zdanění těchto úroků na úrovni jednotlivých akcionářů) by navíc bylo nesmírně obtížné, poněvadž zdanění fyzických osob se neřídí stejnou logikou jako zdanění právnických osob (16).
(96)
Jestliže mohou být z pohledu dlužníka finanční potřeby společnosti X uspokojeny pouze půjčením prostředků od finanční instituce, výsledná transakce s bankou Y bude obdobná jako úvěrová transakce mezi společností B a bankou Y.
(97)
Jelikož samostatné společnosti, které nejsou úvěrovými nebo finančními institucemi, se v zásadě běžně nezabývají poskytováním úvěrů nezávislým stranám, nedochází vůči nim k diskriminaci ohledně úvěrových transakcí ve srovnání se společnostmi ve spojení, které poskytují úvěry přidruženým společnostem.
(98)
Konečně Nizozemsko také změnilo definici „skupiny“ pro účely opatření, tj. daňový režim pro úroky. Nizozemské orgány tvrdí, že tato změna je důsledkem zpřesnění přístupu k předcházení daňové arbitráži.
(99)
Podle nového návrhu se bude jednat o subjekty ve spojení, které jsou oprávněny úroky započítávat do daňového režimu pro úroky v případech, kdy má jeden subjekt přímo nebo nepřímo skutečnou kontrolu nad financováním jiného subjektu. Komise tuto změnu pokládá za důležitou, protože má-li jedna společnost skutečnou kontrolu nad financováním druhé společnosti, tato druhá společnost již nemůže svobodně volit mezi financováním prostřednictvím vnitřního a vnějšího dluhu ani mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu. Arbitráž pak provádí vedení celé skupiny v jejím nejlepším zájmu.
(100)
Vztah mezi společnostmi A a B souvisí s rozdělováním finančních prostředků v rámci skupiny společností ve spojení, zatímco vztah mezi bankou Y a společností B (nebo společností X a bankou Y) souvisí především s financováním jakožto obchodní činností.
(101)
Komise je proto toho názoru, že pojem „přímá či nepřímá skutečná kontrola“ nad financováním druhého subjektu (nebo skutečná kontrola dvou subjektů účastnících se úvěrové transakce třetím subjektem) má význam pro stanovení toho, zda má opatření charakter podpory, s ohledem na cíl snížit motivaci k arbitráži mezi financováním kapitálovým vkladem a úvěrem a zajistit v tomto ohledu daňovou neutralitu.
(102)
Pokud jde o otázku, zda se dotyčným opatřením uděluje výhoda, je nepochybně třeba rozlišit mezi různými situacemi na úrovni jednotlivých společností. Zaprvé se každému daňovému poplatníkovi v Nizozemsku, který se účastní transakce dluhového financování se společnostmi, jež s ním nejsou ve spojení, dostává naprosto stejného zacházení a je zdaňován stejnou sazbou (25 %). To se týká i společností, které jsou součástí skupiny. Zadruhé pokud společnost získá úvěr od společnosti ve spojení, dostává se jí ve skutečnosti méně výhodného daňového zacházení než společnosti, která vstoupila do úvěrového vztahu se společností, jež s ní ve spojení není (odpočet podle pouze 5 % sazby). Zatřetí u společnosti poskytující úvěr společnosti ve spojení budou výsledné úrokové platby zdaněny nižší sazbou, než je sazba uplatňovaná u transakcí se společnostmi, jež ve spojení nejsou, a to je také jediná situace, kdy může existovat daňové zvýhodnění.
(103)
Z hlediska důsledků opatření však výhodu udělenou společnosti poskytující úvěr společnosti ve spojení nelze považovat za diskriminační, protože úvěr pro společnost ve spojení není srovnatelný s úvěrem pro společnost, která není ve spojení. Pokud jde o dluhové financování, společnosti ve spojení nejsou v právní a skutkové situaci srovnatelné se situací společností, které ve spojení nejsou. Důvodem je skutečnost, že na rozdíl od společností, jež nejsou ve spojení, se společnosti ve spojení, které se snaží získat úvěr nebo investici do vlastního kapitálu v rámci skupiny, neúčastní výlučně obchodní transakce. Mateřská společnost a dceřiná společnost mají stejné zájmy, zatímco u obchodní transakce s poskytovatelem finančních prostředků, který je třetí stranou, tomu tak není, protože v takovém případě se každá strana snaží maximalizovat svůj zisk na úkor druhé strany. Při poskytování úvěru společnosti B na společnost A společnost Y nevyvíjí žádný konkurenční tlak, a to z prostého důvodu, že společnost A kontroluje veškerá rozhodnutí společnosti B ohledně financování.
(104)
Požadavek výkonu kontroly nad jinou společností je tedy kritériem, jež se uplatňuje plošně pro všechny společnosti bez ohledu na velikost, odvětví či jakékoli jiné rozlišení. Odlišná daňová sazba pro dluhové financování mezi společnostmi ve spojení pouze odráží objektivní rozdíly a nemá vliv na daňovou neutralitu.
(105)
Při přípravě daňových předpisů jsou členské státy sice vázány pravidly volného pohybu zboží, služeb a kapitálu a svobodou usazování, zákazem diskriminace z důvodu státní příslušnosti a pravidly státní podpory, ale Komise musí uznat, že v oblasti zdanění ponechávají právní předpisy Společenství členským státům značný manévrovací prostor. Jak je zdůrazněno v bodě 13 sdělení o zdanění, pravidla státní podpory neznamenají omezení pravomoci členských států zvolit takovou hospodářskou politiku, jakou považují za nejvhodnější, a především rozdělit daňové zatížení tak, jak to odpovídá jejich požadavkům na různé faktory výroby.
(106)
V tomto rámci může být omezení stávající arbitráže mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu uvnitř skupiny (jakož i předcházení zneužívání odpočtu úroků uvnitř skupiny) jistě oprávněným zájmem členských států. Komise zejména shledává, že arbitráž mezi vlastním a cizím kapitálem může vést k situacím, kdy je společnost svou mateřskou společností kvůli minimalizaci daně z příjmu právnických osob přinucena vzít si úvěr uvnitř skupiny místo navýšení vlastního kapitálu, a tedy zvýšit svůj pákový efekt. Z hospodářského hlediska ovšem vysoký pákový efekt dluhu či povinnost platit úroky místo využití dlouhodobějšího financování ve formě kapitálu nemusí být vždy žádoucí. Kromě toho v Nizozemsku vlivem arbitráže mezi cizím a vlastním kapitálem zřejmě došlo ke ztrátě daňových příjmů.
(107)
Opatření je otevřené všem společnostem podléhajícím dani z příjmu právnických osob a přijímajícím či vyplácejícím úroky v rámci vztahů ve skupině a neobsahuje žádné diskriminační prvky, jako je omezení ohledně země, v níž se má transakce provést.
(108)
Skutečnost, že má být zaváděný režim povinný, zajišťuje, že se bude používat pro všechny společnosti ve skupině (které provádějí úvěrové transakce uvnitř skupiny) bez možnosti z režimu vystoupit a bez rozdílného zacházení se společnostmi ve skupině. Kromě toho nová definice „společnosti ve skupině“ pro účely opatření, která je založena na kontrole (místo minimálního podílu), omezuje možné prvky právní selektivity rozšířením působnosti opatření.
(109)
V této souvislosti Komise konstatuje, že po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení neobdržela žádné stížnosti ani připomínky od zástupců nizozemských zaměstnavatelů, v nichž by se tvrdilo, že opatření nebudou moci využívat malé a střední podniky.
(110)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise odlišila čistě vnitrostátní situaci, kdy jsou všechny společnosti patřící do skupiny usazeny v Nizozemsku, od přeshraniční situace, kdy nizozemská společnost půjčuje finanční prostředky přidružené společnosti usazené v zahraničí. Komise uvedla, že v čistě vnitrostátním rámci by opatření pravděpodobně bylo daňově neutrální. Avšak u přeshraničních transakcí by se na nizozemskou společnost vztahovalo nižší zdanění sazbou 5 %, zatímco na přidruženou společnost usazenou v zahraničí by se nevztahovala nizozemská pravidla omezující odpočitatelnost zaplacených úroků. Komise dospěla k závěru, že by režim mohl poskytovat faktickou selektivní výhodu, protože motivaci používat tento režim by měla pouze nadnárodní skupina společností, která provádí přeshraniční transakce s úroky uvnitř skupiny v daňových jurisdikcích s daní z příjmu právnických osob vyšší než 5 %.
(111)
Komise se domnívá, že její konečné posouzení by mezi čistě vnitrostátními situacemi a přeshraničními situacemi rozlišovat nemělo.
(112)
Zaprvé jsou konkrétní ustanovení režimu stejná jak ve vnitrostátních, tak v přeshraničních situacích. Režim neobsahuje žádné ustanovení, které by rozlišovalo mezi domácími a zahraničními příjmy či náklady.
(113)
Zadruhé, jak správně upozornily nizozemské orgány a zúčastněné strany, jakákoli výhoda získaná v přeshraničním kontextu jdoucí nad rámec výhody získané ve vnitrostátním kontextu není výsledkem nižší nizozemské sazby pro přijaté úroky uvnitř skupiny, nýbrž neomezeného odpočtu zaplacených úroků uvnitř skupiny, který se uplatňuje v zahraničí.
(114)
Sazby daně z příjmu právnických osob nejsou v EU harmonizovány a Nizozemsko nemá vliv na sazby používané jinými zeměmi. Pokud se podnikům podaří využít rozdílu v daňových sazbách, tj. neexistující harmonizace, Nizozemsko za to nenese odpovědnost. Jak potvrdil Soudní dvůr (17), podniky mohou využívat rozdílných úrovní zdanění v členských státech.
(115)
Komise souhlasí s tím, že případnou výhodu vyplývající z mezinárodního kontextu v případech, kdy nízká daňová sazba v Nizozemsku není spojena s nízkou mírou odpočtu v Nizozemsku, nýbrž s běžnou mírou odpočtu v zahraničí, nelze přičítat Nizozemsku (18).
(116)
Rovněž je třeba zdůraznit, že výhoda daná odpočtem podle běžné sazby v zahraničí nebude financována z nizozemských prostředků a že odpočet podle běžné sazby v dotčené zemi bude vycházet pouze z použití běžného daňového systému (a nikoli ze zvláštního opatření, které by se od něj odchylovalo).
(117)
V důsledku toho má Komise za to, že veškeré výhody na úrovni nadnárodní skupiny, které by vyplývaly z přeshraniční situace a které jsou popsány v rozhodnutí o zahájení řízení, jsou důsledkem daňových rozdílů mezi různými daňovými jurisdikcemi, a proto by neměly být součástí posouzení státní podpory.
(118)
Stejně jako u každého daňového opatření obecně nelze vyloučit, že společnosti patřící do skupiny, které působí v určitých odvětvích, mohou mít z opatření větší prospěch kvůli větší četnosti finančních transakcí v jejich odvětví. To platí zejména pro společnosti působící ve finančnictví, jejichž hlavní činností je půjčování finančních prostředků a které v důsledku opatření jistě mohou začít více půjčovat společnostem ve spojení. K tomu je ovšem nutné poznamenat, že nizozemské opatření kvůli zamezení svému zneužívání obsahuje ustanovení omezující částku, která může být zdaněna nebo odpočítána podle snížené sazby (viz oddíl II.3). Toto omezení se bude týkat zvláště společností ve finančním odvětví, a bude jím tedy omezeno veškeré riziko zneužití. Kromě toho se ve sdělení Komise o zdanění uvádí: „Skutečnost, že některé podniky nebo některá odvětví těží z těchto některých daňových opatření více než jiné, neznamená nezbytně, že se na ně vztahují soutěžní předpisy upravující státní podporu.“ (19).
(119)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise vyslovila názor, že nelze vyloučit, že hlavními příjemci v rámci režimu by mohli být dřívější příjemci v režimu mezinárodních finančních aktivit, o němž bylo rozhodnuto, že představuje neslučitelnou státní podporu.
(120)
Zde je třeba uvést, že aby byly způsobilé pro režim mezinárodních finančních aktivit, musely společnosti splňovat mimo jiné tyto podmínky:
-
společnost využívající režimu musela provádět finanční aktivity pro části skupiny, které působí alespoň ve čtyřech zemích nebo alespoň ve dvou světadílech,
-
způsobilé byly pouze finanční operace, které mohou být prováděny nezávisle na Nizozemsku,
-
ve společnostech ve skupině usazených v Nizozemsku nesmělo být přímo či nepřímo využíváno více než 10 % celkového kapitálu (vlastního a cizího), který společnost používá pro své finanční aktivity.
(121)
Vzhledem k těmto požadavkům a omezenému počtu příjemců (87) považovala Komise režim mezinárodních finančních aktivit za selektivní opatření.
(122)
Jak upozornily nizozemské orgány, režim daňového režimu pro úroky žádné takové požadavky neobsahuje. Kromě toho bude okruh podniků, které budou mít prospěch z daňového režimu pro úroky ve skupině, mnohem širší než 87 podniků, které využívaly režim mezinárodních finančních aktivit.
(123)
V této souvislosti nelze tvrdit, že velké (nadnárodní) společnosti budou mít k režimu snadnější přístup než malé a střední podniky, a budou z něj tudíž mít neúměrný užitek. Podle statistik předložených nizozemskými orgány, v nichž se jednoznačně rozlišuje mezi malými a středními podniky na jedné straně a velkými podniky na druhé straně, má 200 000 podniků (z celkových 335 000) alespoň jednu přidruženou společnost ve skupině, a tedy může přijímat nebo vyplácet úroky uvnitř skupiny. Z těchto podniků má 50 000 alespoň jednu zahraniční společnost patřící do skupiny a 47 000 (95 %) z tohoto počtu jsou malé a střední podniky. Z toho jasně vyplývá, že opatření nebude diskriminační vůči malým a středním podnikům.
(124)
V bodech 83 až 123 je vysvětleno, že opatření neuděluje diskriminačním způsobem výhodu podnikům v podobné situaci a že by ve skutečnosti mělo posílit daňovou neutralitu.
(125)
Rovněž bylo shledáno, že faktická výhoda nadnárodních společností, která může v přeshraničních situacích vyplývat z existence rozdílů mezi daňovými systémy, nespadá do působnosti pravidel státní podpory, protože tyto rozdíly nelze přičítat Nizozemsku.
(126)
V každém případě Komise soudí, že opatření je skutečně otevřené všem podnikům v Nizozemsku, poněvadž založení skupiny nebrání žádné právní ani hospodářské překážky.
(127)
Poslední změna, kterou nizozemské orgány zavedly, usnadní založení společnosti v Nizozemsku, protože ruší zákonný požadavek na kapitál společnosti s ručením omezeným ve výši 18 000 EUR. Každá společnost tak bude moci v Nizozemsku snadno založit (druhou) společnost, a tedy skupinu. Díky tomu bude mít přístup k opatření, tj. daňovému režimu pro úroky, kterákoli jednotlivá společnost, aniž by musela mít určitou hospodářskou sílu nebo významné kapitálové zdroje. Jelikož vytvoření skupiny se stane pouhou organizační záležitostí, která nebude spojena s neúměrnými náklady, požadavek, že musí být součástí skupiny společností, již nebude představovat překážku pro žádný podnik, který chce využívat daňového režimu pro úroky ve skupině.
VIII. ZÁVĚR
(128)
Komise shledává, že daňový režim pro úroky ve skupině, který hodlá zavést Nizozemsko, neuděluje selektivní výhodu, kterou by bylo možné přičítat Nizozemsku, společnostem usazeným v Nizozemsku, jež jsou součástí skupiny, ani zahraničním společnostem patřícím do skupiny, které mají stálou provozovnu v Nizozemsku, a tudíž toto opatření nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
„Daňový režim pro úroky ve skupině“, který Nizozemsko hodlá zavést pro zdanění úrokových toků uvnitř skupin, nepředstavuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
Zavedení režimu se proto povoluje.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Nizozemskému království.
V Bruselu dne 8. července 2009.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 8 päivänä heinäkuuta 2009,
groepsrentebox-tukiohjelmasta C 4/07 (ex N 465/06), jonka Alankomaat aikoo toteuttaa
(tiedoksiannettu numerolla K(2009) 4511)
(Ainoastaan hollanninkielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2009/809/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on mainittujen artiklojen mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa (1) ja ottaa huomioon nämä huomautukset,
sekä katsoo seuraavaa:
I. MENETTELY
(1)
Alankomaat ilmoitti 13 päivänä heinäkuuta 2006 päivätyllä kirjeellä groepsrentebox-tukiohjelmasta, joka mahdollistaa konsernin sisäisten suhteiden yhteydessä saatujen ja maksettujen korkojen alhaisemman verotuksen ja verovähennykset. Alankomaat ilmoitti tukiohjelmasta vain oikeusvarmuuden vuoksi, koska itse se pitää ohjelmaa yleisenä toimenpiteenä. Se toimitti ohjelmaa koskevia lisätietoja 5 päivänä syyskuuta ja 9 päivänä marraskuuta 2006 päivätyillä kirjeillä.
(2)
Komissio ilmoitti Alankomaille 7 päivänä helmikuuta 2007 päivätyllä kirjeellä päättäneensä aloittaa perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn tukiohjelman osasta, joka koskee konsernin sisäisten korkojen alhaisempaa verotusta ja verovähennyksiä (toimenpide A).
(3)
Samassa kirjeessä komissio ilmoitti Alankomaille katsovansa, että lyhytaikaisista talletuksista, joiden tarkoituksena on hankkia vähintään 5 prosentin omistusosuus jostakin yrityksestä, kertyvien korkojen alhaisempi verotus (toimenpide B) ei ole perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
(4)
Komission päätös menettelyn aloittamisesta on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (2). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa.
(5)
Alankomaat esitti huomautuksensa menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä 7 päivänä toukokuuta 2007 päivätyllä kirjeellä.
(6)
Komissio on saanut asianomaisilta huomautuksia. Se on toimittanut ne edelleen Alankomaiden viranomaisille kannanottoa varten. Viranomaiset lähettivät huomautuksensa 29 päivänä kesäkuuta 2007 päivätyllä kirjeellä.
(7)
Alankomaat lähetti komissiolle lisätietoja 8 päivänä marraskuuta 2007 ja 29 päivänä tammikuuta 2008 päivätyillä kirjeillä.
(8)
Alankomaat toimitti 7 päivänä lokakuuta 2008 Tilburgin yliopistossa Eurooppaoikeutta opettavan professori Leigh Hancherin oikeudellisen lausunnon siitä, voidaanko ilmoitettu toimenpide katsoa valtiontueksi.
(9)
Alankomaat ilmoitti 18 päivänä joulukuuta 2008 päivätyllä kirjeellä komissiolle päättäneensä muuttaa tarkasteltavana olevaa vero-ohjelmaa.
II. TOIMENPITEEN YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS
II.1. Tarkoitus
(10)
Alankomaiden mukaan toimenpiteellä pyritään kaventamaan kahden konsernin sisäisessä rahoituksessa käytettävän välineen eli oman ja vieraan pääoman verotuksessa vallitsevaa eroa.
(11)
Nykytilanteessa konserniin kuuluva yritys, joka sijoittaa pääomaa samaan konserniin kuuluvaan toiseen yritykseen, saa palkkiona osinkoa, joka on omistusosuuksien vapautusta koskevien sääntöjen mukaisesti verovapaata. Jos taas konserniin kuuluva yritys lainaa samaan konserniin kuuluvalle yritykselle rahaa, kertyvään korkoon sovelletaan tavanomaista yhtiöveroa (25,5 %). Varoja saavalle yritykselle pääomankorotuksesta maksettava osinko ei ole vähennyskelpoista, kun taas lainasta maksettava korko voidaan vähentää tavanomaisen yhtiöveroprosentin mukaisesti.
(12)
Alankomaat huomauttaa, että oikeudellisesti itsenäisten elinten rakenne valitaan yleensä yhtiöoikeudellisten tai liiketaloudellisten syiden perusteella. Omalla ja vieraalla pääomalla rahoittamisen siviilioikeudelliset erot (vastuu, takaisinmaksuehdot, varmuus, äänioikeus jne.) ovat konsernirahoituksessa pitkälti merkityksettömiä. Veroseuraamukset sen sijaan eroavat suuresti. Konsernin sisällä rahoitusehdot valitaan niin, että tavoitteena on minimoida kulloinkin sovellettavasta verojärjestelmästä johtuva verorasitus. Näin ollen konsernin sisäisessä rahoituksessa valinta vieraan ja oman pääoman välillä tehdään ennen kaikkea verotuksellisten syiden ohjaamana.
(13)
Oikeudellisessa lausunnossaan professori Hancher korostaa sitä, kuinka vieraalla ja omalla pääomalla tapahtuvan konsernirahoituksen verokohtelussa vallitsevien erojen vaikutukset ja eroista johtuvien haitallisten seurausten mahdolliset ratkaisut ovat monissa OECD-maissa poliittisen asialistan kärjessä. Professori Hancherin mukaan alankomaisessa verokirjallisuudessa kehotetaan toistuvasti uudistamaan maan yhtiöverotus perusteellisesti sekä suhtautumaan vieraalla ja omalla pääomalla tapahtuvaan konsernirahoitukseen tasapuolisesti.
(14)
Alankomaat huomauttaa, että erot verotuksessa johtavat taloudellisesti epätoivottavaan arbitraasiin näiden kahden sisäisen rahoitusmuodon välillä. Ainoastaan konsernin sisällä päätös siitä, tyydytetäänkö lisärahoituksen tarve omalla vai vieraalla pääomalla, on mielivaltainen, jos näiden rahoitusmuotojen veroseuraamukset poikkeavat toisistaan. Tämä voisi johtaa siihen, että arbitraasi heikentää verojärjestelmän tasapuolisuutta. Näin ollen toimenpiteellä torjuttaisiin omalla ja vieraalla pääomalla tapahtuvan rahoituksen välistä arbitraasia ja vahvistettaisiin Alankomaiden verojärjestelmän tasapuolisuutta.
(15)
Groepsrentebox-ohjelman käyttöönotto edistäisi sitä, että konsernin sisäinen rahoitusmuoto valitaan ennen kaikkea liiketaloudellisten syiden perusteella. Tällöin konsernin sisäisten korkojen verotus olisi yhdenmukaisempi konsernin sisäisten osinkojen verotuksen kanssa ja samalla lisättäisiin omalla ja vieraalla pääomalla tapahtuvan konsernirahoituksen tasapuolisuutta.
(16)
Konsernisuhteiden ulkopuolella tapahtuvassa rahoituksessa arbitraasiongelmaa ei ole. Tällöin korostuu siviilioikeudellisten erojen merkitys, mistä syystä edellä kuvatun kaltaista arbitraasia ei ilmene. Kun otetaan huomioon konsernin sisäiselle ja ulkopuoliselle tilanteelle ominaiset erot, tasapuolisuus ei ole vaatimuksena konsernin ulkopuolisten rahoitusoperaatioiden verokohtelussa. Toimenpide onkin lähtökohtaisesti rajattu koskemaan konsernilainoja.
(17)
Alankomaat huomauttaa myös, että alankomaalaiset yritykset ovat viime aikoina hyödyntäneet korkojen verovähennysmahdollisuutta kohtuuttomassa määrin. Yritykset hyödyntävät kasvavassa määrin konsernilainojen ja oman pääoman verokohtelussa vallitsevia eroja, mikä on omiaan köyhdyttämään valtion kassaa.
(18)
Tukiohjelman tarkoituksena on torjua tätä verotulojen vähenemistä kannustamalla yrityksiä käyttämään vieraan pääoman sijasta omaa pääomaa toimintansa rahoittamiseen ja rajoittaa korkovähennysmahdollisuutta Alankomaissa. Näin ollen ohjelma täydentää Alankomaiden alikapitalisointisääntöjä, joilla niilläkin pyritään jarruttamaan yletöntä vieraalla pääomalla tapahtuvaa rahoitusta ja estämään veropohjan keinotekoista kaventumista Alankomaissa.
(19)
Alankomaiden mielestä ilmoitettu ohjelma on puhtaasti tekninen toimenpide.
II.2. Oikeusperusta
(20)
Tukiohjelman oikeusperusta on vuoden 1969 yhtiöverolain (Wet op de vennootschapsbelasting) 12 c artikla. Kyseinen artikla lisättiin lakiin 1 päivänä tammikuuta 2007, mutta sen voimaantuloa on lykätty toistaiseksi odotettaessa komission kantaa siihen, onko ohjelma valtiontukisääntöjen mukainen.
II.3. Tukiohjelman toiminta
(21)
Alankomaissa liiketuloihin sovelletaan yleensä 25,5 prosentin yhtiöveroa. Groepsrentebox-ohjelmassa tietynlaiseen konsernin sisäiseen korkoon sovelletaan erilaista verokohtelua. Siinä konsernin sisäisen rahoituksen yhteydessä maksettuihin ja saatuihin korkoihin ei sovelleta tavanomaista 25,5 prosentin yhtiöveroa (3). Konsernin sisäisissä rahoitusoperaatioissa saatujen ja maksettujen korkojen positiiviseen saldoon sovelletaan ohjelmassa 5 prosentin veroa tavanomaisen 25,5 prosentin yhtiöveron sijaan. Jos saatujen ja maksettujen korkojen saldo on negatiivinen, se on vähennyskelpoinen, mutta silloin siihen sovelletaan alennettua 5 prosentin veroa tavanomaisen 25,5 prosentin sijaan.
(22)
Summa, jota voidaan verottaa tai joka voidaan vähentää alennetun veroprosentin mukaisesti, on rajattu tiettyyn prosenttiosuuteen verovelvollisen verotettavasta varallisuudesta. Tällä rajoituksella halutaan estää se, että pääomavajeesta kärsivät yritykset käyttäisivät ohjelmaa väärin. Sillä myös varmistetaan, että alennettua veroprosenttia sovelletaan ainoastaan siinä tapauksessa, että konsernilainojen tuotot on rahoitettu omalla pääomalla.
(23)
Tukiohjelmaan sisältyy muitakin väärinkäyttöä torjuvia sääntöjä. Esimerkiksi korko, jonka muodollinen velkoja on kolmas osapuoli (pankki) mutta joka käytännössä maksetaan konsernille, katsotaan konsernin sisäiseksi maksetuksi koroksi. Siitä on kyse nk. back-to-back-järjestelyssä (4). Kolmannelle osapuolelle (pankille) maksettava korko katsotaan sekin rajatusti vähennyskelpoiseksi konsernin sisäiseksi koroksi, jos lainasta saaduilla varoilla tehdään tytäryhtiöön pääomasijoitus konsernin sisäisten matalaveroisten korkotulojen tuottamiseksi kyseisessä tytäryhtiössä.
(24)
Ilmoituksessaan Alankomaat tarkensi, että tukiohjelma on vapaaehtoinen vähintään kolmen vuoden ajan. Jos konserniin kuuluva yritys haluaa mukaan ohjelmaan, sitä sovelletaan kaikkiin muihinkin saman konsernin Alankomaihin sijoittautuneisiin yrityksiin. Alkuperäisessä groepsrentebox-ohjelmassa määritellyn mukaisesti ohjelmaan voidaan ottaa konserniin kuuluvia yrityksiä, joista yksi omistaa yli 50 prosenttia toisen konserniin kuuluvan yrityksen osakkeista. Näin ollen konsernin on muodostuttava vähintään kahdesta yrityksestä, joista toinen eli emoyhtiö omistaa yli 50 prosenttia tytäryhtiön osakkeista. Kaikki Alankomaihin sijoittautuneet yritykset ovat yhtiöverotuksen alaisia. Tästä seuraa, että ohjelmaa sovelletaan Alankomaihin sijoittautuneisiin yrityksiin sekä yrityksiin, jotka eivät ole sijoittautuneet Alankomaihin mutta joilla on Alankomaissa kiinteä toimipaikka.
II.4. Muutokset tukiohjelmaan
(25)
Menettelyn kuluessa Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat aikeestaan tehdä ohjelmasta pakollinen. Asia vahvistettiin 18 päivänä joulukuuta 2008 päivätyllä kirjeellä. Sen mukaisesti groepsrentebox-ohjelmaa sovellettaisiin kaikkiin Alankomaiden yhtiöveron alaisiin elimiin konserniin kuuluville yrityksille maksettavien ja niiltä saatavien korkojen osalta.
(26)
Samassa kirjeessä Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat komissiolle kahdesta ohjelmaan tehtävästä muutoksesta. Toisessa on kyse groepsrentebox-ohjelmassa käytettävän konsernin määritelmän laajentamisesta. Keskenään etuyhteydessä olevien elinten määritelmää muutetaan ja laajennetaan koskemaan kaikkia järjestelyjä, joissa yhdellä elimellä on tosiasiallinen, välitön tai välillinen määräysvalta toisen elimen rahoitukseen tai joissa kolmannella henkilöllä tai elimellä on tosiasiallinen määräysvalta molempien lainajärjestelyssä osallisina olevien elinten rahoitukseen (5). Toisella muutoksella halutaan helpottaa (toisen) yrityksen perustamista Alankomaiden siviilioikeuden mukaisesti niin, että tuloksena syntyvä konserni voi hyötyä groepsrentebox-ohjelmasta. Erityisesti on tarkoitus poistaa rajavastuuyhtiön vähimmäispääomaa koskeva 18 000 euron lakisääteinen vaatimus.
II.5. Talousarvio
(27)
Alun perin ilmoitetun toimenpiteen vuosittainen talousarvio on 475 miljoonaa euroa. Alankomaat on sittemmin tarkentanut, että pakollisella ohjelmalla ei ole talousarvioon kohdistuvia vaikutuksia.
III. SYYT MENETTELYN ALOITTAMISELLE
(28)
Menettelyn aloittamisesta 7 päivänä helmikuuta 2007 tehdyssä päätöksessä komissio ilmaisi epäilynsä toimenpiteen yleisluonteisuudesta. Se painotti sitä, että ainoastaan konserniin kuuluvat yritykset (oikeudellisiin seikkoihin perustuva valikoivuus) voivat hyötyä ohjelman tarjoamasta alhaisemmasta verotuksesta, ja arveli, että ilmoitettu ohjelma hyödyttäisi monikansallisia konserneja (tosiasioihin perustuva valikoivuus) tarjoten niille valikoivan taloudellisen edun.
(29)
Komissio katsoo, että puhtaasti kansallisella tasolla toimenpide olisi verotuksen näkökulmasta tasapuolinen. Sen sijaan rajat ylittävissä liiketoimissa alankomaalaiseen yritykseen, joka lainaa rahaa ulkomaille sijoittautuneelle samaan konserniin kuuluvalle yritykselle, sovellettaisiin 5 prosentin alennettua veroprosenttia, kun taas konserniin kuuluvaan ulkomaille sijoittautuneeseen yritykseen ei sovellettaisi Alankomaiden sääntöjä, joilla rajoitetaan maksettujen korkojen vähennyskelpoisuutta. Ohjelma tarjoaisikin tosiasiallisen valikoivan edun, koska siitä olisivat kiinnostuneita ainoastaan monikansalliset konsernit, jotka harjoittavat rajat ylittäviä konsernin sisäisiä korko-operaatioita verotusalueilla, joilla sovelletaan yli 5 prosentin yhtiöveroa.
(30)
Koska toimenpide muodostaisi poikkeuden verojärjestelmän soveltamisesta, komissio epäili myös sitä, onko se perusteltavissa verojärjestelmän luonteella tai rakenteella.
(31)
Komissio piti myös mahdollisena, että ohjelman tärkeimpiä edunsaajia olisivat sittemmin yhteismarkkinoille soveltumattomaksi todetun (6), kansainvälistä rahoitustoimintaa koskevan järjestelmän (konsernirahoitustoimintaan sovellettavan, nk. cfa-järjestelmän) aiemmat edunsaajat.
(32)
Tästä syystä komissio katsoi, että groepsrentebox-ohjelma voidaan katsoa perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi tukitoimenpiteeksi ja että mikään perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitettu poikkeus ei ole sovellettavissa siihen.
IV. ALANKOMAIDEN HUOMAUTUKSET
(33)
Alankomaat esitti huomautuksensa menettelyn aloittamisesta tehdystä päätöksestä 7 päivänä toukokuuta 2007 päivätyllä kirjeellä. Se täydensi huomautuksiaan vuosina 2007 ja 2008 muun muassa professori Hancherilta pyydetyllä oikeudellisella lausunnolla.
(34)
Alankomaat katsoo, että komission päätöksessään omaksuma lähestymistapa on kolmelta osin virheellinen. Ensinnäkin komissio sulauttaa erilliset edun ja valikoivuuden kriteerit yhdeksi ”valikoivan edun” kriteeriksi. Tämä on ristiriidassa komission normaalikäytännön kanssa samoin kuin oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan kumpaakin kriteeriä on tarkasteltava erikseen.
(35)
Toiseksi komissio ei arvioi groepsrentebox-ohjelman osatekijöitä erikseen. Alennetun veroprosentin mahdollisesti sisältämää tukea on arvioitava erikseen saatujen konsernin sisäisten korkojen ja maksettujen konsernin sisäisten korkojen osalta.
(36)
Kolmanneksi komissio on väärässä tarkastellessaan maksajalle ja maksunsaajalle aiheutuvia nettovaikutuksia kollektiivisesti ja katsoessaan sen perusteella, että kansallisille konserneille aiheutuva nettovaikutus on todennäköisesti neutraali, jos sekä maksaja että maksunsaaja on sijoittautunut Alankomaihin, kun taas monikansallisille konserneille aiheutuu nettoetua, jos maksaja on konsernin ulkomainen yritys ja maksunsaaja sen kotimainen yritys. Alankomaiden mukaan maan verolainsäädännössä ei ole perusteita tällaiselle rinnastukselle. Konserniin kuuluvat alankomaalaiset yritykset otetaan verotussyistä konsernitilinpäätökseen ainoastaan siinä tapauksessa, että emoyhtiö omistaa vähintään 95 prosenttia niiden osakkeista.
(37)
Tämän lisäksi Alankomaat on sitä mieltä, ettei groepsrentebox-ohjelman voida katsoa poikkeavan vakiomuotoisesta verotusmenetelmästä. Kyseessä on mukautus, jolla verojärjestelmään lisätään analyyttinen tekijä. Näin verotukseen luodaan uusi vakiomenetelmä, eikä kyseessä näin ollen ole etu.
(38)
Alankomailla on myös toinen syy olla sitä mieltä, ettei kyseessä ole etu. Monikansallisille konserneille voi olla hyötyä Groepsrentebox-ohjelman nettovaikutuksen erosta monikansallisten ja kotimaisten konsernien välillä, mutta siitä voi olla niille myös haittaa. Se, aiheutuuko monikansalliselle konsernille, johon kuuluu myös alankomaalainen yritys, hyötyä vai haittaa, riippuu siitä, onko konserni objektiivisesti katsottuna velallinen vai velkoja, samoin kuin muissa jäsenvaltioissa ja Alankomaissa sovellettavista verokannoista.
(39)
Jos etua aiheutuu, Alankomaat katsoo, ettei monikansallisille konserneille aiheutuva mahdollinen nettoetu johdu saatuihin konsernin sisäisiin korkoihin Alankomaissa sovellettavasta alennetusta veroprosentista vaan siitä, että konsernin sisäisten, maksettujen korkojen vähennyskelpoisuutta ei ole ulkomailla rajattu. Tällainen etu ei ole Alankomaiden valtion myöntämä eikä sitä rahoiteta Alankomaiden valtion varoilla.
(40)
Se, että monikansallisille konserneille aiheutuisi kotimaisia konserneja mahdollisesti edullisempi nettovaikutus, ei johdu Alankomaiden groepsrentebox-ohjelman valikoivasta soveltamisalasta vaan siitä, että konsernin sisäisten korkojen vähennyskelpoisuutta koskevat säännöt vaihtelevat suuresti Euroopan unionin sisällä. Alankomaat voi verojärjestelmäänsä muuttamalla vapaasti suurentaa tai kaventaa tätä eroa edellyttäen, että muutoksia sovelletaan yleisesti kaikkiin alankomaalaisiin verovelvollisiin, jotka ovat tosiasiallisesti ja oikeudellisesti keskenään vertailukelpoisessa asemassa kyseisen muutoksen tarkoitusperä huomioon ottaen.
(41)
Alankomaiden mukaan verotukseen tehtävien muutosten kokonaisvaikutus tulee aina olemaan erilainen rajat ylittävää liiketoimintaa harjoittaville monikansallisille konserneille ja liiketoimintaa yksinomaan kotimaassaan harjoittaville alankomaalaisille konserneille. Valtiontuen kannalta tällä on merkitystä vain, jos erot ovat seurausta jäsenvaltion omasta toimenpiteestä, esimerkiksi alemmasta veroprosentista, jota sovelletaan ainoastaan ulkomaisiin konsernin sisäisiin korkotuloihin. Merkitystä ei ole, jos kyseessä on kaikkia - niin koti- kuin ulkomaisia - konsernin sisäisiä korkotuloja koskeva yleinen toimenpide, joka johtaa rajat ylittäviin eroihin.
(42)
Pelkkä verojärjestelmien yhdenmukaisuuden puute voi johtaa siihen, että rajat ylittävien liiketoimien verotuksellinen nettovaikutus eroaa puhtaasti kotimaisten liiketoimien nettovaikutuksesta. Yritysten näkökulmasta tämä vaikutus voi olla haitallinen (kaksinkertainen verotus) tai edullinen (verottamatta jättäminen).
(43)
Perustamissopimuksen 94 ja 95 artikla tarjoavat oikeusperustan verojärjestelmien yhdenmukaistamista koskeville direktiiveille tai asetuksille, mikäli sellaiset osoittautuvat yhteismarkkinoiden luomisen tai moitteettoman toiminnan kannalta tarpeellisiksi. Lisäksi perustamissopimuksen 96 artikla antaa komissiolle mahdollisuuden ryhtyä toimiin, jos jäsenvaltioiden lainsäädännöistä johtuvat erot häiritsevät vakavalla tavalla sisämarkkinoiden kilpailuedellytyksiä.
(44)
Alankomaat katsoo, ettei ohjelma ole myöskään valikoiva. Komissio valitsee väärän lähestymistavan, kun se arvioi valikoivuutta vertaamalla ulkomaisen velallisen ja kotimaisen velkojan yhdistelmää kotimaisen velallisen ja kotimaisen velkojan yhdistelmään. Alankomaisen vero-ohjelman valikoivuutta arvioitaessa viitekehys ei voi olla laajempi kuin alankomaalaiset verovelvolliset kokonaisuutena. Viitekehykseen ei komission vakiintuneen käytännön mukaan voi kuulua yrityksiä, jotka eivät ole Alankomaissa verovelvollisia.
(45)
Alankomaat korostaa sitä, ettei vero-ohjelmaa ole rajattu tiettyihin yrityksiin, toimialoihin, tehtäviin tai alueisiin. Ohjelmassa ei tehdä eroa kotimaisten ja ulkomaisten konserniyritysten välillä. Groepsrentebox-ohjelmaan ei sisälly toimialoja tai tehtäviä koskevia rajoituksia.
(46)
Groepsrentebox-ohjelman tarkoitus huomioon ottaen vain konserniin kuuluvat yritykset ovat tosiasiallisesti ja oikeudellisesti keskenään vertailukelpoisessa asemassa. Ainoastaan tällaisilla yrityksillä voi olla II.1 kohdassa kuvattu arbitraasiongelma.
(47)
Alankomaiden mukaan konsernin sisäisillä rahoituspäätöksillä pyritään minimoimaan sovellettavasta verojärjestelmästä aiheutuva verorasitus. Omalla ja vieraalla pääomalla rahoittamisen kaupalliset erot ovat niiden verotuksellisiin eroihin (takaisinmaksuehdot, vastuu, varmuus) verrattuna käytännöllisesti katsoen merkityksettömiä. Sen sijaan konsernin ulkopuolella tapahtuvan omalla ja vieraalla pääomalla rahoittamisen väliset kaupalliset erot ovat hyvinkin merkityksellisiä ja saattavat painaa jopa enemmän kuin verotukselliset näkökohdat.
(48)
Alankomaat väittää, että konserneihin rajatut toimenpiteet ovat puhtaasti veroteknisiä toimenpiteitä eivätkä siis valtiontukea. Se viittaa tässä yhteydessä ranskalaista verosääntöä koskevaan komission päätökseen (7), jossa komissio piti yleisestä säännöstä, jonka mukaan korkomaksut katsotaan yritysten välisessä lainanannossa vähennyskelpoisiksi menoiksi, poikkeavaa toimenpidettä yleisenä. Sen sijaan toista, monikansallisten yritysten Ranskassa perustamia finanssihallintokeskuksia hyödyttävää poikkeusta samasta säännöstä komissio piti valikoivana etuna.
(49)
Alankomaat väittää, että groepsrentebox-ohjelman soveltamisalan laajentaminen johtaisi valikoivuuteen. Jos myös kolmansilta saatuun korkoon sovellettaisiin alennettua veroprosenttia, siitä aiheutuisi etua rahoituslaitoksille.
(50)
Alankomaat pitää virheellisenä oletusta, jonka mukaan pelkät korkoa koskevat erityiset verosäännöt voivat johtaa valikoivuuteen. Konsernin sisäisiä rahoitussuhteita ei voida pitää taloudellisena toimintana, vaan kyseessä on yksinkertaisesti taloudellinen realiteetti. Korkovirroissa ei ole kyse erillisestä taloudellisesta toiminnasta tai liiketoimintayksiköstä; niillä on yksinkertaisesti tarkoitus rahoittaa taloudellista toimintaa tai liiketoimintayksikköä. Vieraalla pääomalla rahoittaminen on erillinen toimiala ainoastaan kolmansia ammattimaisesti rahoittaville rahoituslaitoksille. Komissio itse katsoi menettelyn aloittamisesta tehdyssä päätöksessään, että sellaisista lyhytaikaisista talletuksista, joiden tarkoituksena on hankkia vähintään 5 prosentin omistusosuus jostakin yrityksestä (toimenpide B), kertyvien korkojen alhaisempi verotus ei sinällään johda valikoivuuteen, koska se katsotaan yleiseksi toimenpiteeksi.
(51)
Alankomaat huomauttaa, ettei osingon ja koron välillä ole käsitteellistä eroa. Molemmat ovat korvausta varojen - joko oman tai vieraan pääoman - käytöstä tai myöntämisestä. Molemmissa tapauksissa saajaosapuoli käyttää varat yritystoiminnan rahoittamiseen. Kaikkiin verojärjestelmiin sisältyy sääntöjä siitä, ovatko maksetut osingot ja korot lainkaan, osittain vai kokonaan vähennyskelpoisia ja ovatko ne lainkaan, osittain vai kokonaan verotettavia. Ei ole olemassa kansainvälistä ohjetta siitä, miten näitä kysymyksiä olisi käsiteltävä verotuksen näkökulmasta.
(52)
Alankomaat esittää, että rajoitettu verotus auttaa torjumaan Alankomaiden verojärjestelmän sisäistä epäyhdenmukaisuutta ja että järjestelmän luonne ja rakenne siis oikeuttavat sen. Konsernin sisällä maksettujen korkojen rajoitettu vähennyskelpoisuus antaa oikeutuksen konsernin sisällä saatujen korkojen rajoitetulle verotukselle. Näin estetään se, etteivät konserniksi ryhmittyneet yritykset kärsi rajoitetusta vähennyskelpoisuudesta ja täysimääräisestä verotuksesta; itsenäisesti toimivat yrityksethän eivät maksa sisäistä korkoa eikä niille näin ollen aiheudu vastaavaa haittaa.
(53)
Alankomaiden verolainsäädännön perusperiaatteena on, että tuloja ja menoja kohdellaan symmetrisesti. Alankomaiden verojärjestelmän sisäisen logiikan mukaisesti tuloissa ja menoissa on kyse saman kolikon kahdesta puolesta. Kaksinkertaisen verotuksen torjunnassa on loogista, että rajoitetusta vähennyskelpoisuudesta seuraa rajoitettu verotus.
(54)
Ehdotetulla toimenpiteellä halutaan turvata Alankomaiden verojärjestelmän tasapuolisuusperiaatteen soveltaminen lopettamalla arbitraasi omalla ja vieraalla pääomalla tapahtuvan konsernin sisäisen rahoituksen välillä. Toimenpiteellä kavennetaan kahden konsernirahoitustyypin välisiä eroja, mikä on omiaan vahvistamaan verojärjestelmän tasapuolisuutta. Toimenpiteen rajoittaminen koskemaan konsernin sisäisiä korkoja perustuu taloudellisiin syihin ja on välttämätöntä ja funktionaalista verojärjestelmän tehokkuuden kannalta.
(55)
Alankomaat huomauttaa, että groepsrentebox-ohjelmaa tulee hyödyntämään huomattavasti suurempi määrä yrityksiä kuin ne 87 yritystä, jotka olivat mukana aiemmassa cfa-järjestelmässä. Lisäksi Alankomaat väittää, ettei groepsrentebox-ohjelma sisällä mitään cfa-järjestelmän rajoittavia ehtoja, kuten kahden maanosan tai neljän maan vaatimusta. Sen sijaan groepsrentebox on puhtaasti verotekninen toimenpide, joka sääntelee pääomaan kohdistuvaa verorasitusta. Sitä myös sovelletaan kaikkiin otettaviin ja annettaviin konsernilainoihin, ja se on täysin irrallaan yrityksen liiketoiminnasta. Edellä esitetyistä syistä toimenpiteen soveltamisalaa ei voida miltään osin verrata cfa-järjestelmän soveltamisalaan.
(56)
Se, että toimenpidettä sovelletaan kaikkiin verovelvollisiin, jotka maksavat korkoa konserniin kuuluvalle yritykselle tai saavat sellaiselta korkoa, korostaa groepsrentebox-ohjelman tarkoitusta eli vahvistaa verojärjestelmän tasapuolisuutta, rajoittaa arbitraasia ja siten kasvattaa Alankomaiden yhtiöverotuksesta saamia tuloja. Tämä myös poistaa sen mahdollisuuden, että groepsrentebox-ohjelmasta koituisi valikoivaa etua.
(57)
Pakollinen groepsrentebox-ohjelma ei pelkästään palkitse pääoman säilyttämistä Alankomaissa, vaan se myös jarruttaa alikapitalisointisääntöjen tavoin velkarahoitukseen tarkoitettujen varojen virtaa Alankomaihin. Alankomaalaisilla alikapitalisointisäännöillä pyritään jarruttamaan liiallista vieraalla pääomalla tapahtuvaa konsernin sisäistä rahoitusta rajoittamalla konsernin sisäisten korkojen vähennyskelpoisuutta, kun taas groepsrentebox-ohjelmassa saaduille konsernin sisäisille koroille tarjotaan alennettua veroprosenttia edellyttäen, että ne on rahoitettu omalla pääomalla. Groepsrentebox-ohjelma vahvistaa Alankomaiden veropohjaa kannustamalla lisäämään oman pääoman määrää suhteessa vieraaseen pääomaan ja torjuu osaltaan oman pääoman karkaamista Alankomaista ja sen myötä maan veropohjan kaventumista.
(58)
Groepsrentebox-ohjelma on puhtaasti tekninen toimenpide, jolla muutetaan konsernin sisäisten korkojen käsittelytapaa järjestelmässä. Muutos toteutetaan lisäämällä eräiden verovelvollisten verorasitusta ja vähentämällä sitä toisten osalta horisontaaliset ja objektiiviset tosiasiat ja olosuhteet huomioon ottaen. Koska groepsrentebox-ohjelmasta ei voi irrottautua, se ei myöskään tarjoa taloudellista etua, koska ohjelmassa verorasitusta vain siirretään verovelvollisten välillä puhtaasti horisontaalisten ja objektiivisten kriteerien perusteella.
(59)
Alankomaat painottaa sitä, että tosiasiallisesta valikoivuudesta voidaan puhua vain, jos on olemassa riski, että vaikka toimenpide onkin luonteeltaan yleinen, se käytännössä näyttäisi aina hyödyttävän yhtä ja samaa ryhmää. Tällaista valikoivuutta voisi ilmetä, jos toimenpide olisi vapaaehtoinen, mutta koska se otetaan käyttöön pakollisena, valikoivuuden riskiä ei ole. Verovelvolliset, joille koituu yhtenä vuonna haittaa, voivat seuraavana vuonna hyötyä toimenpiteestä, ja päinvastoin. Ei siis ole mitään verovelvollisten yhtenäistä ryhmää, jota ohjelma suosisi erityisesti.
(60)
Alankomaat katsoo myös, että tosiasialliseen määräysvaltaan perustuva konsernin uusi määritelmä on ohjelman tarkoitusperien kannalta parempi. Jos yrityksellä on tosiasiallinen määräysvalta toisen yrityksen rahoitukseen, jälkimmäinen yritys ei voi vapaasti valita rahoitusmuotoa sisäisen ja ulkoisen vieraan pääoman välillä eikä oman ja vieraan pääoman välillä. Konsernin keskushallinto päättää, miten ulkoisesti hankitut varat - ulkoinen velka tai ulkoinen oma pääoma - jaetaan konsernin sisällä joko sisäisen vieraan pääoman tai sisäisen oman pääoman muodossa. Se, että konsernin kahdella sisäisellä rahoitusvälineellä on erilaiset veroseuraamukset, voi johtaa siihen, että valinta välineiden välillä tehdään puhtaasti verovaikutusten perusteella.
(61)
Rajavastuuyhtiöitä koskevaan lainsäädäntöön tehtävän muutoksen myötä verovelvollisen on jatkossa yksinkertaista muuttaa oikeudellinen muotonsa konserniksi, koska hallinnollinen rasitus ja pääomavaatimukset poistuvat kokonaan tai ainakin niitä rajoitetaan tuntuvasti.
V. ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSET
(62)
Huomautuksia lähettivät Alankomaiden työnantajajärjestö VNO-NCW (8), Belgia ja Unkari. Niiden lisäksi yksi asianomainen lähetti huomautuksia määräajan jälkeen, joten niitä ei voitu ottaa menettelyssä huomioon. Kyseisen asianomaisen huomautukset eivät kuitenkaan olisi vaikuttaneet tässä päätöksessä esitettyihin arvioihin ja päätelmiin.
V.1. Alankomaiden työnantajajärjestön (VCO-NCW) huomautukset
(63)
VNO-NCW katsoo seuraavassa esitettyjen syiden perusteella, ettei ohjelma voi olla perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua, yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea.
(64)
Ensinnäkin VNO-NCW katsoo, että groepsrentebox on yleinen, verotuksen kannalta tasapuolinen ja tekninen toimenpide, koska sillä pyritään rajoittamaan arbitraasia omalla ja vieraalla pääomalla tapahtuvan, konsernin sisäisen rahoituksen välillä. VNO-NCW:n mielestä toimenpide on tasapuolinen, eikä siis suosi tiettyjä yrityksiä tai tiettyjä tuotannonaloja perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
(65)
Toiseksi VNO-NCW on sitä mieltä, ettei jäsenvaltioiden eriävistä tavoista kohdella konsernin sisäisiä korkoja monikansalliselle konsernille koituvaa veroetua voida katsoa Alankomaiden myöntämäksi. Se, että veroetua aiheutuu siitä, että koron vähennyskelpoisuuteen sovelletaan toisessa jäsenvaltiossa korkeampaa prosenttia kuin groepsrentebox-ohjelmassa, jota taas sovelletaan kotimaisissa tilanteissa, on suoraa seurausta eroista konsernin sisäisten korkojen verotusta koskevissa jäsenvaltioiden lainsäädännöissä. Jos komissio haluaa poistaa groepsrentebox-ohjelmasta mahdollisesti aiheutuvat vääristymät, VNO-NCW kehottaa soveltamaan perustamissopimuksen 94 tai 96 artiklaa.
(66)
Kolmanneksi VNO-NCW katsoo, että kun otetaan huomioon ohjelman tarkoitus eli arbitraasin rajoittaminen oman ja vieraan pääoman välillä, konserniin kuuluvat yritykset eivät ole oikeudellisesti ja tosiasiallisesti vertailukelpoisessa asemassa sellaisiin yrityksiin nähden, jotka eivät kuulu konserniin. Ero vieraan ja oman pääoman verokohtelussa johtaa konsernin sisällä vääristymiin, koska emoyhtiöllä on tietty määräysvalta tytäryhtiöissään; se voi varsin pitkälle päättää tytäryhtiöiden rahoitusvaihtoehdoista, missä yhteydessä verotukselliset näkökohdat ovat usein määrääviä. Sen sijaan suhteissa kolmansiin rahoitusmuoto määräytyy pääosin muiden kuin verotuksellisten näkökohtien perusteella. Ei voida myöskään väittää, että ohjelma olisi valikoiva perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Lisäksi VNO-NCW katsoo, että jos pelkästään sen perusteella, että verotusjärjestely on joiltain osin rajattu koskemaan konserniyrityksiä, on pääteltävissä, että kyseessä on valtiontukitoimenpide, tällöin yhtiöverotusta koskevat jäsenvaltioiden lainsäädännöt ovat monilta osin ristiriidassa perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan kanssa.
V.2. Unkarin huomautukset
(67)
Unkari katsoo, ettei ohjelmassa ole kyse tuesta, ja esittää näkemyksensä tueksi kaksi väitettä. Ensinnäkin toimenpiteen rajaaminen konserneihin ei tee siitä valikoivaa. Konserneja koskevat (kansainväliset) verosäännöt ovat yleisiä ja väistämättömiä. Niin OECD (siirtomaksut) kuin komissiokin (korko- ja rojaltimaksuja koskeva direktiivi) ovat ottaneet käyttöön useita lakisääteisiä järjestelyjä, joiden soveltamisala on rajattu konserneihin. Toiseksi välitön verotus kuuluu jäsenvaltioiden kansalliseen toimivaltaan. Verotettavien tapahtumien veroprosentista päättäminen on osa tätä toimivaltaa. Lopuksi Unkari katsoo, että koska välitöntä verotusta ei ole yhdenmukaistettu, Alankomaita ei voida pitää vastuullisena muissa maissa vallitsevasta korkeammasta veroprosentista johtuvista suuremmista vähennyksistä. Komission kuvaama etu on selvästikin seurausta verojärjestelmien epäyhtenäisyydestä.
V.3. Belgian huomautukset
(68)
Myös Belgia on sitä mieltä, ettei ohjelmassa ole kyse tuesta, ja väittää muiden asianomaisten tapaan, ettei ohjelma ole valikoiva. Tässä yhteydessä Belgia pitää loogisena, ettei konserniin kuulumattomalla yrityksellä ole konsernin sisäistä rahoitustoimintaa. Lisäksi Belgia katsoo, ettei valtiontukisääntöjä voida soveltaa tilanteissa, joissa kansalliset verojärjestelmät eroavat toisistaan, koska niitä ei ole yhdenmukaistettu EU-tasolla. Tästä syystä groepsrentebox-ohjelmaa pitäisi tarkastella yleisenä, valtiontukisääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle jäävänä toimenpiteenä. Komissio käyttää toimivaltuuksiaan väärin, mikäli se jatkaa asian käsittelyä.
VI. ALANKOMAIDEN VASTAUS KOLMANSIEN HUOMAUTUKSIIN
(69)
Alankomaat toteaa, että kaikkien kolmen asianomaisen huomautukset tukevat sen omaa näkemystä. Sekä Unkari että Belgia korostavat sitä, että komissio käyttää valtiontukea koskevia toimivaltuuksiaan väärin yrittäessään puuttua ongelmiin, jotka ovat seurausta verojärjestelmien epäyhdenmukaisuudesta. Tämä vahvistaa Alankomaiden vakaumusta siitä, että groepsrentebox-ohjelmassa ei ole kyse perustamissopimuksen 87 artiklassa kielletystä tukitoimenpiteestä.
(70)
Lisäksi Alankomaat sanoo olevansa täysin yhtä mieltä VNO-NCW:n analyysista. Se pitää erityisen merkityksellisenä institutionaalista kehystä koskevaa yksityiskohtaista esitystä, josta käy selvästi ilmi, minkälaisia häiriöitä jäsenvaltioiden kansalliset toimenpiteet voivat aiheuttaa sisämarkkinoilla ja mitä välineitä perustamissopimus tarjoaa näiden häiriöiden poistamiseksi tarvittaessa.
(71)
Alankomaat yhtyy VNO-NCW:n näkemykseen, jonka mukaan valikoivuutta on arvioitava sen perusteella, suosiiko toimenpide tiettyjä yrityksiä tai tuotannonaloja suhteessa toisiin, jotka ovat toimenpiteen tarkoituksen kannalta oikeudellisesti ja tosiasiallisesti vertailukelpoisia. Groepsrentebox-ohjelman rajaaminen konsernin sisäisiin lainoihin ei johda valikoivuuteen, koska sen tarkoituksena on torjua arbitraasia omalla ja vieraalla pääomalla tapahtuvan, konsernin sisäisen rahoituksen välillä. Konserniin kuulumattomien yritysten välisessä rahoituksessa arbitraasilla ei ole merkitystä. Ohjelman rajaaminen konsernin sisäisiin lainoihin on loogista myös ohjelman tarkoituksen kannalta: tällöin viitekehyksen muodostavat kaikki konserneihin kuuluvat yritykset.
VII. TUKIOHJELMAN ARVIOINTI
(72)
Voidakseen määrittää, onko ohjelma perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, komission on selvitettävä, suosiiko toimenpide tiettyjä yrityksiä tai tuotannonaloja tarjoamalla niille taloudellista etua, vääristääkö tai uhkaako kyseinen etu vääristää kilpailua, rahoitetaanko etu valtion varoilla ja vaikuttaako se kielteisesti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(73)
Ollakseen valtiontukea toimenpiteen on oltava erityinen tai valikoiva siltä osin, että se suosii tiettyjä yrityksiä tai tuotannonaloja.
(74)
Alankomaat korostaa sitä, että toimenpide ei ole rajattu tietyille aloille, tietyntyyppisiin yrityksiin tai tiettyihin Alankomaiden alueisiin. Lisäksi huomautetaan, ettei rajoituksia ole myöskään liikevaihdon, koon, työntekijöiden määrän, monikansalliseen ryhmään kuulumisen tai sen suhteen, minkätyyppistä toimintaa tuensaajat saavat harjoittaa.
(75)
Asiassa sovellettavan oikeuskäytännön (9) mukaan toimenpiteen valikoivuutta arvioitaessa on selvitettävä, tarjoaako se määrätyn oikeusjärjestelyn puitteissa tietyille yrityksille etua suhteessa muihin, tosiasiallisesti ja oikeudellisesti vertailukelpoisessa asemassa oleviin yrityksiin. On siis mahdollista, että verojärjestely ei ole valtiontukea, vaikkei se kaikilta osin olisikaan yhdenmukainen jäsenvaltion yleisen yhtiöverojärjestelmän kanssa. Yhteisöjen tuomioistuin on toistuvasti todennut (10), että perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa ei erotella tukitoimenpiteitä niiden syiden tai tarkoitusperien perusteella, vaan toimenpiteet määritellään niiden vaikutusten perusteella. Varsinkin verotukselliset toimenpiteet, joiden tarkoituksena ei ole mukauttaa yleistä järjestelmää tiettyjen yritysten määrättyjen ominaisuuksien huomioon ottamiseksi vaan parantaa kyseisten yritysten kilpailuasemaa, kuuluvat perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan (11).
(76)
Valtiontuen käsitettä ei kuitenkaan voida soveltaa yrityksiä erotteleviin valtion toimenpiteisiin, jos erottelu johtuu sen järjestelmän luonteesta tai rakenteesta, jonka osa ne ovat. Valtiontukisääntöjen soveltamisesta yritysten välittömään verotukseen annetun komission tiedonannon (12), jäljempänä ’verotustiedonanto’, mukaan ”joitakin edellytyksiä voidaan perustella myös veronmaksuvelvollisten välisillä tosiasiallisilla eroilla”.
(77)
Ensin on päätettävä, tehdäänkö arviointi konserni- vai yritystasolla. Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä komissio katsoi alustavasti, että arviointi on syytä tehdä konsernin tasolla siksi, että tapauksissa, joissa puhtaasti kansalliseen konserniin kuuluvat yritykset ovat liittyneet groepsrentebox-ohjelmaan, alankomaalaisen rahoitusyhtiön maksamien korkojen rajallisempi vähennyskelpoisuus kumoaa edun, joka aiheutuu alankomaalaisen rahoitusyrityksen saamiin korkoihin sovellettavasta alemmasta veroprosentista (13).
(78)
Koska ohjelma on symmetrinen ja vain siirtää verorasitusta verovelvollisten kesken, Alankomaat katsoo, että siitä aiheutuu tietyille yrityksille etua ja toisille haittaa sen mukaan, ovatko ne objektiivisesti katsottuina velallisia vai velkojia. Groepsrentebox ei siis tältäkään osin sisällä valtiontukea.
(79)
Kuten Alankomaat selitti 18 päivänä joulukuuta 2008 päivätyssä kirjeessään, tilanteessa, jossa yrityksellä on tosiasiallinen määräysvalta toisen yrityksen rahoitukseen, viimeksi mainittu yritys ei pysty vapaasti päättämään rahoituksestaan eikä valitsemaan rahoitusmuotoa oman ja vieraan pääoman välillä. Konsernin keskushallinto päättää, miten ulkoisesti hankitut varat jaetaan konsernin sisällä joko sisäisen vieraan pääoman tai sisäisen oman pääoman muodossa.
(80)
Komissio kuitenkin huomauttaa, että tarkasteltavana oleva ohjelma koskee tiettyä toimintaa (keskenään etuyhteydessä olevien yritysten rahoittamista) eikä konsolidointia konsernitasolla. Jokaista veronalennusta sovelletaan yrityksiin erikseen niiden groepsrentebox-saldon perusteella. Vaikka voidaankin olettaa, että rahoituspäätökset tehdään konsernin kokonaisedun nimissä, konsernitason analyysille ei löydy perustetta Alankomaiden verolainsäädännöstä, kuten Alankomaat on huomauttanut. Konsernitason konsolidointi on Alankomaiden vero-oikeuden mukaan mahdollista vain, jos tytäryhtiön osakkeista vähintään 95 prosenttia on emoyhtiön omistuksessa. Yhtiöverotus kohdistuu Alankomaissa siis yksittäisiin yrityksiin, ei konserneihin. Tarkasteltavana olevan ohjelman nimestä (groepsrentebox) ei käy selvästi ilmi, että ohjelma koskee yksittäisiä yrityksiä, joilla on erityistä rahoitustoimintaa. Ohjelma ei liity millään tavalla konsernitasolla konsolidoituun kustannusten ja tulojen saldoon.
(81)
Tästä syystä komissio katsoo, että ohjelman arvioinnin on tapahduttava yksittäisten yritysten tasolla. Alankomaiden viranomaisten muuttamassa muodossa ohjelmassa on siis kyse alennetusta veroprosentista, jota sovelletaan tietyntyyppisiin tuloihin (tai kustannuksiin) lainakoron muodossa, kun liiketoimi tapahtuu keskenään etuyhteydessä olevien yritysten (14) välillä.
(82)
Komissio katsoo myös, etteivät ohjelman symmetrisyys ja sen neutraali vaikutus konsernitasolla sulje pois mahdollisuutta, että siitä voi aiheutua etua yksittäisille yrityksille. Koron alhaisempaa verotusta yhden konserniin kuuluvan yrityksen osalta ei myöskään voida perustella sillä, että toiseen saman konsernin yritykseen sovelletaan koron vähennyskelpoisuutta rajoittamalla korkeampaa veroprosenttia (15).
(83)
Komissio katsoo, että tiettyjen tulotyyppien verotuksen kannalta voi olla tärkeää selvittää, kattaako ohjelma yleiset liiketoimiryhmät syrjimättömästi. Kaikenlainen syrjintä, joka ei ole perusteltavissa verovelvollisten objektiivisilla eroilla, voi johtaa kilpailun vääristymiseen.
(84)
Tässä yhteydessä huomautetaan, että moniin verojärjestelmiin sisältyy analyyttisiä osatekijöitä, joiden tarkoituksena on täydentää järjestelmän synteesiin perustuvaa luonnetta. Näin on varsinkin silloin, kun tiettyihin tulotyyppeihin, esimerkiksi korkoon tai osinkoon, sovelletaan eriytettyä verokohtelua.
(85)
On kuitenkin selvitettävä, voidaanko keskenään etuyhteydessä olevien yritysten välisiin lainaoperaatioihin objektiivisesti soveltaa alennettua veroprosenttia. Sekä Alankomaat että VNO-NCW ovat väittäneet, että arbitraasi omalla ja vieraalla pääomalla tapahtuvan rahoituksen välillä on mahdollista vain konsernien tapauksessa. Toisin kuin konserniin kuulumattomat yritykset (itsenäiset yritykset), konserniyritykset joutuvat konsernin sisällä kohtaamaan oman ja vieraan pääoman välistä arbitraasia. Arbitraasin taustalla ovat useimmiten verotukselliset näkökohdat eivätkä taloudelliset.
(86)
Komissio katsoo, että toimenpiteen johdosta arbitraasi (kansallisessa kontekstissa) vähenee, koska ero konsernin sisäisten korkojen ja osinkojen välisessä verotuksessa pienenee, ja verojärjestelmän tekninen tasapuolisuus vahvistuu.
(87)
Näkökannan havainnollistamiseksi on tehtävä ero kolmen eri tilanteen välillä (ks. kuva 1), joissa ovat osallisina toisaalta keskenään etuyhteydessä olevat yritykset ja toisaalta itsenäiset yritykset (mukaan lukien rahoituslaitokset suhteissaan riippumattomiin kolmansiin). Esimerkki: A-B-C on konserni, jossa yrityksellä A on määräysvalta B:n ja C:n rahoitukseen, X on konserniin kuulumaton itsenäinen yritys ja Y riippumattomille kolmansille lainoja myöntävä luottolaitos.
Kaavio 1
(88)
Ensimmäisessä tilanteessa on kyse rahoitustoimista keskenään etuyhteydessä olevien yritysten välillä. Emoyhtiö A myöntää tytäryhtiöilleen B ja C likviditeettiä antamalla niiden käyttöön omaa tai vierasta pääomaa. Näiden rahoitustoimien johdosta B ja C maksavat joko korkoa tai osinkoa.
(89)
Valinnan vieraalla ja omalla pääomalla tapahtuvan rahoituksen välillä tekee emoyhtiö A keskenään etuyhteydessä olevien yritysten muodostaman konsernin edun mukaisesti. Tästä seuraa, että kun emoyhtiö A rahoittaa yhtä tytäryhtiöistään (tai konserniin kuuluvista yrityksistä), arbitraasi vieraan ja oman pääoman välillä perustuu useampiin kriteereihin. Siinä missä pitkän aikavälin likviditeettitarve tai investointi edellyttää yleensä pääomankorotusta, lyhyen aikavälin rahoitustarpeisiin riittää (lyhytaikainen) laina. Verotukselliset näkökohdat saattavat kuitenkin vaikuttaa taloudellisiin näkökohtiin.
(90)
Toimenpide auttaa kaventamaan lainoista saatavien konsernitulojen (korko) ja pääomasta saatavien konsernitulojen (osinko) verokohtelussa vallitsevaa eroa, minkä johdosta arbitraasi näiden kahdentyyppisten liiketoimien välillä vähenee kansallisessa kontekstissa. Toisessa tilanteessa on kyse rahoituslaitoksen (pankki Y) ja yhden konserniin kuuluvan yrityksen (yritys B) välisestä lainaoperaatiosta. Periaatteessa tällainen tilanne syntyy silloin, kun rahoitustarpeita ei voida tyydyttää myöntämällä likviditeettiä konsernin sisällä. Y:n kannalta arbitraasia ei tällöin synny, koska B:n pääomankorotus ei ole todellinen vaihtoehto Y:lle, jonka toimialaa on lainojen myöntäminen kolmansille. Myöskään B:n tasolla (tai konsernitasolla) ei tapahdu arbitraasia vieraan ja oman pääoman välillä.
(91)
Rahoituslaitokset (jotka myöntävät lainoja riippumattomille osapuolille) voidaan erottaa konserniin kuuluvista yrityksistä (jotka myöntävät likviditeettiä toisille samaan konserniin kuuluville yrityksille) myös muusta syystä. Rahoituslaitosten tapauksessa tällaisista lainaoperaatioista saatavat tulot syntyvät rahoituslaitosten tavanomaisesta toiminnasta, ja ne voivat muodostaa merkittävän osan niiden tuloista. Konserniyritysten tapauksessa asianomaiset tulot syntyvät riippumattomien talouden toimijoiden kanssa harjoitettavista liiketoimista, ja ne muunnetaan konsernituloiksi ilman, että tuloja syntyy konsernitasolla. Yrityksen B pankille maksamasta korosta aiheutuu ylimääräisiä kustannuksia niin yritykselle itselleen kuin koko konsernillekin, kun taas ensiksi mainitussa tapauksessa yrityksen B (tai C) emoyhtiölleen maksamasta korosta ei aiheudu konsernille ylimääräisiä kustannuksia eikä tuloja.
(92)
Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, etteivät rahoituslaitokset ole esittäneet valituksia tai huomautuksia groepsrentebox-ohjelman soveltamisalasta sen jälkeen, kun menettelyn aloittamista koskeva päätös oli julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
(93)
Velallisen näkökulmasta (B velkaa Y:lle) yritystä voidaan ennemminkin verrata itsenäiseen yritykseen (esim. yritys X) sen hakiessa lainaa pankilta (Y).
(94)
Kolmannessa tilanteessa on kyse rahoituslaitoksen (pankki Y) ja itsenäisen yrityksen (X) välisestä lainaoperaatiosta. Aivan kuten toisessakin tilanteessa, Y:n kannalta arbitraasia ei synny, koska B:n pääomankorotus ei ole todellinen vaihtoehto Y:lle.
(95)
Vaikka yrityksen X rahoitustarpeet voitaisiinkin joissakin olosuhteissa tyydyttää yksittäisten osakkaiden myöntämällä lainalla tai pääomankorotuksella, tilanne ei ole verrattavissa ensimmäiseen tilanteeseen, koska mahdolliset likviditeetin myöntäjät (luonnolliset henkilöt) eivät ole yhtiöverotuksen alaisia. Sitä paitsi tämänkaltaiset yksityisten sijoittajien kanssa harjoitettavat liiketoimet olisi erityisen vaikea sisällyttää toimenpiteen soveltamisalaan (yrityksen X osakkailleen maksaman koron vähennyskelpoisuutta rajoittamalla ja yksittäisen osakkaan kyseisestä korosta maksamaa veroa samanaikaisesti alentamalla), koska henkilöiden verotuksessa ei noudateta samaa logiikkaa kuin yritysten verotuksessa (16).
(96)
Jos yrityksen X rahoitustarpeet voidaan velallisen näkökulmasta tyydyttää ainoastaan pyytämällä lainaa rahoituslaitokselta, kyseinen liiketoimi Y:n kanssa on hyvin samankaltainen kuin yrityksen B ja Y:n välinen lainaoperaatio.
(97)
Koska itsenäisten yritysten, jotka eivät ole luotto- eikä rahoituslaitoksia, tavanomaiseen toimintaan ei periaatteessa kuulu lainojen myöntäminen riippumattomille osapuolille, niitä ei lainajärjestelyjen osalta syrjitä keskenään etuyhteydessä oleviin yrityksiin nähden siltä osin kuin on kyse lainojen myöntämisestä konserniin kuuluville yrityksille.
(98)
Alankomaat muutti groepsrentebox-ohjelmassa käytettävää konsernin määritelmää. Sen mukaan muutos on seurausta hienosäädöstä lähestymistapaan, jolla se pyrkii torjumaan arbitraasia.
(99)
Uusi ehdotus kattaa tilanteet, joissa keskenään etuyhteydessä olevista yrityksistä, joille ohjelmassa kerrytetään korkoa, yhdellä on tosiasiallinen, välitön tai välillinen määräysvalta toisen yrityksen rahoitukseen. Komissio pitää muutosta merkittävänä, koska jos yrityksellä on tosiasiallinen määräysvalta toisen yrityksen rahoitukseen, jälkimmäinen yritys ei voi vapaasti valita rahoitusmuotoa sisäisen ja ulkoisen vieraan pääoman välillä eikä oman ja vieraan pääoman välillä. Arbitraasista huolehtii konsernin keskushallinto konsernin kokonaisedun huomioon ottaen.
(100)
A:n ja B:n välisessä suhteessa on kyse varojen jakamisesta konserniin kuuluvien, keskenään etuyhteydessä olevien yritysten välillä, kun taas Y:n ja B:n (tai X:n ja Y:n) välisessä suhteessa on ensisijaisesti kyse kaupallisesta rahoituksesta.
(101)
Tästä syystä komissio katsoo, että käsite ”tosiasiallinen, välitön tai välillinen määräysvalta” toisen yrityksen rahoitukseen (tai kolmannen elimen tosiasiallinen määräysvalta kahdessa lainajärjestelyn osapuolena olevassa elimessä) on toimenpiteen tukiluonteen määrittämisen kannalta tärkeä, kun tavoitteena on vähentää arbitraasin käyttöä pääomankorotuksella ja lainalla tapahtuvan rahoituksen välillä ja varmistaa siltä osin verotuksen tasapuolisuus.
(102)
Arvioitaessa sitä, aiheutuuko toimenpiteestä etua, yksittäisten yritysten tasolla on tehtävä ero erilaisten tilanteiden välillä. Ensinnäkin kaikkia verovelvollisia, jotka ovat osallisina vieraalla pääomalla tapahtuvassa rahoitustoimessa etuyhteydettömien yritysten kanssa, kohdellaan Alankomaissa tismalleen samalla tavalla ja verotetaan saman prosentin (25 %) mukaan. Tämä koskee myös konserniin kuuluvia yrityksiä. Toiseksi yritys, joka saa lainan siihen etuyhteydessä olevalta yritykseltä, saa tosiasiassa vähemmän edullisen verokohtelun kuin yritys, joka tekee lainasopimuksen etuyhteydettömän yrityksen kanssa (vähennyskelpoisuus vain 5 %). Kolmanneksi - ja tämä on ainoa tilanne, jossa voi aiheutua minkäänlaista verotuksellista etua - korkoa, jota yritykselle kertyy lainan myöntämisestä siihen etuyhteydessä olevalle yritykselle, verotetaan alhaisemman prosentin mukaisesti kuin mitä sovelletaan etuyhteydettömän yrityksen kanssa tehtävässä liiketoimessa.
(103)
Mitä tulee toimenpiteen seurauksiin, yritykselle, joka myöntää lainan siihen etuyhteydessä olevalle yritykselle, aiheutuvaa etua ei kuitenkaan voida katsoa syrjiväksi, koska etuyhteydessä olevalle yritykselle myönnettävää lainaa ei voida verrata etuyhteydettömälle yritykselle myönnettävään lainaan. Mitä taas tulee vieraalla pääomalla tapahtuvaan rahoitustoimintaan, keskenään etuyhteydessä olevat yritykset ovat tilanteessa, jota ei voi tosiasiallisesti ja oikeudellisesti verrata etuyhteydettömien yritysten tilanteeseen. Keskenään etuyhteydessä olevien yritysten pyrkiessä saamaan konsernin sisäistä vieraalla tai omalla pääomalla tapahtuvaa rahoitusta, päinvastoin kuin etuyhteydettömien yritysten tapauksessa kyseessä ei ole puhtaasti kaupallinen toimi. Emo- ja tytäryhtiön edut ovat samat; näin ei ole kaupallisessa liiketoimessa kolmannen luotottajan kanssa, jolloin kukin osapuoli pyrkii saamaan mahdollisimman suuren voiton toisen osapuolen kustannuksella. Siitä, että yritys Y myöntää yritykselle B lainan, ei aiheudu yritykselle A kilpailupaineita yksinkertaisesti siksi, että yrityksellä A on määräysvalta kaikkiin yrityksen B rahoituspäätöksiin.
(104)
Näin ollen vaatimus määräysvallan käyttämisestä toisessa yrityksessä on horisontaalinen kriteeri, jota sovelletaan kaikkiin yrityksiin niiden kokoon, toimialaan tai mihinkään muuhun eroon katsomatta. Keskenään etuyhteydessä olevien yritysten välillä vieraalla pääomalla tapahtuvaan rahoitukseen sovellettava eri veroprosentti on vain seurausta objektiivisista eroista, eikä se vaikuta verotuksen tasapuolisuuteen.
(105)
Vaikka jäsenvaltioiden onkin verosääntöjä laatiessaan otettava huomioon tavaroiden, palvelujen ja pääomien vapaata liikkuvuutta koskevat säännöt, sijoittautumisvapaus, kansallisuuteen perustuvan syrjinnän kielto ja valtiontukisäännöt, komission on pakko myöntää, että verotuksen alalla yhteisön oikeus jättää jäsenvaltioille runsaasti liikkumavaraa. Kuten verotustiedonannon 13 kohdassa todetaan, valtiontukisäännöillä ei kuitenkaan rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta noudattaa asianmukaisimmaksi katsomaansa talouspolitiikkaa ja erityisesti jakaa verorasitus haluamallaan tavalla tuotannontekijöiden kesken.
(106)
Tässä yhteydessä jäsenvaltiot voivat oikeutetusti pyrkiä rajoittamaan olemassa olevaa arbitraasia oman ja vieraan pääoman välillä konsernin sisäisessä rahoituksessa (samoin kuin torjumaan konsernin sisäisten korkojen vähennyskelpoisuuden väärinkäyttöä). Komissio vahvistaa, että arbitraasi omalla ja vieraalla pääomalla tapahtuvan rahoituksen välillä voi johtaa tilanteisiin, joissa emoyhtiö pakottaa yrityksen ottamaan konsernilainan oman pääoman käyttämisen sijaan ja siis lisäämään velkaantuneisuuttaan voidakseen pitää yhtiöverotuksen mahdollisimman alhaisena. Taloudellisesta näkökulmasta korkea velkaantuneisuusaste ja/tai koronmaksuvelvollisuus ei kuitenkaan ole aina toivottava, jos vaihtoehtona on pidemmän aikavälin rahoitus pääoman muodossa. Lisäksi näyttäisi siltä, että Alankomailta on jäänyt saamatta verotuloja omalla ja vieraalla pääomalla tapahtuvan rahoituksen välisen arbitraasin takia.
(107)
Toimenpide on avoin kaikille yhtiöverotuksen alaisille yrityksille, jotka konsernin sisäisten suhteiden yhteydessä saavat ja maksavat korkoa, eikä siihen sisälly mitään syrjintää, kuten rajoitusta sen suhteen, missä maassa liiketoimen on tapahduttava.
(108)
Tekemällä ohjelmasta pakollinen varmistetaan, että toimenpide koskee kaikkia konserniin kuuluvia yrityksiä (joilla on konsernin sisäisiä lainaoperaatioita) ilman, että niillä on mahdollisuus irrottautua siitä, ja ilman, että konserniin kuuluvia yrityksiä voitaisiin kohdella eri tavalla. Konserniin kuuluvan yrityksen uusi, toimenpidettä varten laadittu määritelmä - joka perustuu (vähimmäisosuuden sijaan) määräysvaltaan - rajoittaa niiden tekijöiden määrää, joiden perusteella toimenpidettä voitaisiin oikeutetusti kutsua valikoivaksi, laajentamalla toimenpiteen soveltamisalaa.
(109)
Komissio huomauttaa tässä yhteydessä, ettei se ole saanut menettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen julkaisemisen jälkeen alankomaalaisten työnantajien edustajilta valituksia tai huomautuksia siitä, etteivät pienet ja keskisuuret yritykset voisi hyödyntää toimenpidettä.
(110)
Menettelyn aloittamisesta tehdyssä päätöksessä komissio erotti toisistaan puhtaasti kansalliset tilanteet, joissa kaikki konserniin kuuluvat yritykset ovat sijoittautuneet Alankomaihin, ja rajat ylittävät tilanteet, joissa alankomaalainen yritys lainaa rahaa konserniin kuuluvalle, ulkomaille sijoittautuneelle yritykselle. Komissio katsoi, että puhtaasti kansallisella tasolla toimenpide olisi verotuksen kannalta tasapuolinen. Rajat ylittävissä liiketoimissa alankomaalaiseen yritykseen sovellettaisiin alempaa 5 prosentin veroprosenttia, kun taas maksetun koron vähennyskelpoisuutta rajoittavia Alankomaiden sääntöjä ei sovellettaisi ulkomaille sijoittautuneeseen, konserniin kuuluvaan yritykseen. Tästä syystä komissio päätteli, että ohjelma voisi tarjota tosiasiallisen valikoivan edun, koska siitä olisivat kiinnostuneita ainoastaan monikansalliset konsernit, jotka harjoittavat rajat ylittäviä konsernin sisäisiä korko-operaatioita verotusalueilla, joilla kannetaan yli 5 prosentin yhtiöveroa.
(111)
Komissio katsoo, ettei lopullisessa arvioinnissa ole syytä tehdä eroa puhtaasti kansallisten ja rajat ylittävien tilanteiden välillä.
(112)
Ensinnäkin ohjelman erityissäännöt ovat samat kansallisissa ja rajat ylittävissä tilanteissa. Ohjelma ei sisällä yhtään sääntöä, joka tekisi eron koti- ja ulkomaisten tulojen/kustannusten välillä.
(113)
Toiseksi Alankomaat ja asianomaiset huomauttivat aiheellisesti, ettei se tosiasia, että rajat ylittävässä tilanteessa aiheutuva etu on suurempi kuin kansallisessa tilanteessa aiheutuva etu, ole seurausta siitä, että saatuihin konsernin sisäisiin korkoihin sovelletaan Alankomaissa alempaa veroprosenttia, vaan siitä, että maksettujen konsernin sisäisten korkojen vähennyskelpoisuutta ei rajoiteta ulkomailla.
(114)
Yhtiöverotusta ei ole yhdenmukaistettu yhteisössä, eikä Alankomailla ole sananvaltaa muissa maissa sovellettaviin veroprosentteihin. Alankomaat ei ole syyllinen siihen, jos yritykset onnistuvat hyötymään eriävistä veroprosenteista eli käytännössä yhdenmukaisuuden puuttumisesta. Yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut, että yritykset voivat vapaasti hyödyntää jäsenvaltioiden verotuksessa vallitsevia eroja (17).
(115)
Komissio on yhtä mieltä siitä, ettei kansainvälisestä yhteydestä aiheutuvaa etua, joka perustuu Alankomaiden alhaiseen veroprosenttiin, jota ei Alankomaissa kompensoida vähennyskelpoisuutta rajoittamalla, vaan johon sovelletaan ulkomailla tavanomaista vähennysprosenttia, voida katsoa Alankomaiden myöntämäksi (18).
(116)
Tässä yhteydessä viitataan myös siihen, ettei Alankomaat rahoita ulkomailla sovellettavasta tavanomaisesta vähennysprosentista aiheutuvaa etua ja että asianomaisessa maassa sovellettava tavanomainen vähennysprosentti perustuu normaalin verojärjestelmän (eikä siitä poikkeavan toimenpiteen) soveltamiseen.
(117)
Komissio katsookin, että rajat ylittävästä tilanteesta monikansalliselle konsernille aiheutuvat, menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä kuvatut edut ovat seurausta eri verotusalueilla vallitsevista eroista ja ettei niitä tästä syystä pidä ottaa huomioon valtiontukisääntöjen mukaisuutta arvioitaessa.
(118)
Tämän kuten minkään muunkaan verotoimenpiteen tapauksessa ei ole täysin mahdotonta, että konserniin kuuluvat tiettyjen alojen yritykset hyötyvät ohjelmasta muita enemmän siitä syystä, että asianomaisilla aloilla toteutetaan enemmän rahoitustoimia. Tämä koskee erityisesti rahoitusalan yrityksiä, joiden päätoimiala on lainojen myöntäminen ja jotka ohjelman ansiosta voivat lisätä lainanantoa keskenään etuyhteydessä oleville yrityksille. On kuitenkin huomattava, että ensinnäkin Alankomaiden ohjelmassa asetetaan yläraja summalle, jonka verotukseen tai vähennykseen voidaan soveltaa alennettua prosenttia; näin halutaan estää ohjelman väärinkäyttö (ks. II.3 kohta). Rajoitusta sovelletaan rahoitusalan yrityksiin väärinkäyttöriskin minimoimiseksi. Lisäksi komission verotustiedonannossa (19) todetaan seuraavaa: ”Osa näistä verotustoimenpiteistä hyödyttää joitakin yrityksiä tai aloja enemmän kuin toisia, mutta se ei välttämättä merkitse toimenpiteiden sisällyttämistä valtiontukia koskevien kilpailusääntöjen soveltamisalaan.”
(119)
Komissio katsoi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä, ettei voitu sulkea pois sitä mahdollisuutta, että ohjelman tärkeimmät edunsaajat ovat samat kuin aiemman, yhteismarkkinoille soveltumattomaksi valtiontueksi osoittautuneen cfa-järjestelmän edunsaajat.
(120)
Tässä yhteydessä huomautetaan, että cfa-järjestelmän soveltamisalaan kuuluakseen piti täyttää muun muassa seuraavat ehdot:
-
edunsaajanyrityksen oli harjoitettava rahoitustoimintaa konsernin osien puolesta vähintään neljässä maassa tai kahdessa maanosassa,
-
rahoitusoperaatiot piti voida toteuttaa Alankomaista riippumatta,
-
yrityksen rahoitustoimintaansa käyttämästä kokonaispääomasta (omasta tai vieraasta) enintään 10 prosenttia sai käyttää suoraan tai välillisesti konsernin Alankomaihin sijoittautuneisiin yrityksiin.
(121)
Nämä ehdot ja edunsaajayritysten rajoitettu määrä (87) saivat komission päättelemään, että cfa-järjestelmä oli valikoiva toimenpide.
(122)
Kuten Alankomaat on huomauttanut, näitä ehtoja ei sovelleta groepsrentebox-ohjelmassa. Lisäksi groepsrentebox-ohjelmasta hyötyvät huomattavasti useammat yritykset kuin ne 87 yritystä, jotka osallistuivat aiempaan cfa-järjestelmään.
(123)
Tässä yhteydessä ei voida vahvistaa, että suurten (monikansallisten) yritysten olisi helpompi päästä ohjelmaan mukaan kuin pienten ja keskisuurten (pk) yritysten ja että niiden ohjelmasta saama hyöty olisi tästä syystä suhteeton. Alankomaiden toimittamissa tilastotiedoissa tehdään yksiselitteisesti ero pk-yritysten ja suurten yritysten välillä. Niiden mukaan 200 000 yrityksellä (335 000:sta) on yksi tai useampi niihin etuyhteydessä oleva yritys, eli ne voivat saada ja maksaa konsernin sisäistä korkoa. Näistä yrityksistä 50 000:lla on yksi tai useampi konserniin kuuluva yritys ulkomailla, ja niistä 47 000 eli 95 prosenttia on pk-yrityksiä. Tämä todistaa selvästi, ettei toimenpide syrji pk-yrityksiä.
(124)
Johdanto-osan 83-123 kappaleessa osoitetaan, että toimenpiteestä ei aiheudu syrjivää etua samankaltaisessa tilanteessa oleville yrityksille ja että se itse asiassa parantaa verotuksen tasapuolisuutta.
(125)
Lisäksi päätellään, että rajat ylittävässä tilanteessa monikansallisille yrityksille verojärjestelmien eroista mahdollisesti aiheutuva tosiasiallinen etu ei kuulu valtiontukisääntöjen soveltamisalaan, koska Alankomaat ei ole vastuussa näistä eroista.
(126)
Komissio on joka tapauksessa sitä mieltä, että toimenpide on avoin kaikille Alankomaissa sijaitseville yrityksille, koska konsernin perustamiselle ei ole oikeudellisia eikä taloudellisia esteitä.
(127)
Viimeisimmän Alankomaiden tekemän muutoksen johdosta yrityksen perustaminen Alankomaissa yksinkertaistuu, kun rajavastuuyhtiötä koskeva 18 000 euron lakisääteinen pääomavaatimus poistuu. Sen myötä mikä tahansa yritys voi helposti perustaa (toisen) yrityksen Alankomaissa ja siis muodostaa konsernin. Groepsrentebox-ohjelma on siis avoin kaikille yksittäisille yrityksille ilman, että siihen liittyy taloudellista vahvuutta tai huomattavia rahoitusvaroja koskevia vaatimuksia. Koska konsernin muodostamisesta tulee puhtaasti organisatorinen kysymys ilman kohtuuttomia kustannuksia, vaatimus konserniin kuulumisesta ei enää jatkossa ole este yhdellekään yritykselle, joka haluaa hyödyntää groepsrentebox-ohjelmaa.
VIII. PÄÄTELMÄ
(128)
Komissio toteaa, ettei groepsrentebox-ohjelma, jonka Alankomaat aikoo toteuttaa, tarjoa Alankomaiden myöntämäksi katsottavaa valikoivaa etua konserniin kuuluville, Alankomaihin sijoittautuneille yrityksille eikä sellaisille konserniin kuuluville ulkomaalaisille yrityksille, joilla on Alankomaissa kiinteä toimipaikka, ja ettei ohjelma tästä syystä ole perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Groepsrentebox-ohjelma, jonka Alankomaat aikoo toteuttaa ja joka koskee konsernin sisäisten korkovirtojen verotusta, ei ole perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
Sen vuoksi ohjelman toteutus sallitaan.
2 artikla
Tämä päätös on osoitettu Alankomaiden kuningaskunnalle.
Tehty Brysselissä 8 päivänä heinäkuuta 2009.