ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 20. května 2008
o podporách poskytnutých Francií Fondu pro předcházení nepředvídaným rizikům v odvětví rybolovu a rybářským podnikům (státní podpora C 9/06)
(oznámeno pod číslem K(2007) 5636)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2008/936/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
po vyzvání zúčastněných stran k podání připomínek v souladu s uvedeným článkem,
vzhledem k těmto důvodům:
1. ŘÍZENÍ
(1)
Komise se prostřednictvím různých informací dozvěděla o existenci fondu určeného k vyrovnávání vysokých nákladů na palivo pro rybářské podniky ve Francii od roku 2004. Podle těchto informací bylo oficiálním účelem tohoto fondu s názvem Fond pro předcházení nepředvídaným rizikům v odvětví rybolovu (FPAP) dorovnat krátkodobé výkyvy ceny paliva využívaného v rybolovu, ale ve skutečnosti bylo jeho cílem umožnit těmto podnikům získat v porovnání s tržní cenou jednoznačně nižší cenu paliva.
(2)
Na začátku bylo zjevně stanoveno, že tento fond má fungovat pouze díky příspěvkům profesních organizací. Princip fungování by byl jednoduchý: fond by platil část nákladů na palivo převyšující referenční cenu za litr a protihodnotou měly podniky vkládat příspěvky do FPAP v době, kdy by cena paliva poklesla pod tuto referenční cenu. Tímto způsobem by se dosáhlo rovnovážného financování systému bez podpory z veřejných prostředků.
(3)
Jelikož však tržní cena paliva zůstávala stále velmi vysoko nad referenční cenou, Komise došla k závěru, že fungování FPAP bylo možné pouze díky finanční podpoře státu a že tato finanční podpora představuje státní podporu ve smyslu článku 87 Smlouvy o ES.
(4)
Dne 25. srpna 2005 požádala Komise Francii, aby jí ke dni 5. září 2005 sdělila, zda byla státem přijata či plánována konkrétní opatření, jak čelit zvýšeným nákladům na palivo. Komise mimo jiné připomínala, že pokud tato opatření zahrnují státní podporu, je nutno je v souladu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy oznámit Komisi.
(5)
Vzhledem k tomu, že nedošla žádná odpověď, požádala Komise v souladu s článkem 10 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 (nyní 88) Smlouvy o ES (1), dne 21. září 2005 Francii, aby jí ve lhůtě tří týdnů poskytla informace o tomto fondu, aby mohla Komise posoudit, zda se zde skutečně jednalo o státní podporu a případně zda byla tato podpora slučitelná či neslučitelná se společným trhem.
(6)
Na žádost Komise ze dne 25. srpna 2005 odpověděla Francie dne 7. října 2005, kdy uvedla, že „ve Francii nebylo za účelem čelení potížím způsobeným nedávným značným navýšením cen paliva provedeno žádné opatření týkající se režimu státní podpory.“ Francie nicméně uvedla, že podněcovala „postup zahájený profesními organizacemi“ spočívající ve vytvoření fondu pro předcházení nepředvídaným rizikům v odvětví rybolovu. V tomto dopise nebyla uvedena žádná zmínka o peněžních zálohách schválených státem. Naopak z odpovědi francouzských orgánů implicitně vyplývalo, že financování fondu spravovaného profesními organizacemi se výlučně opíralo o sdružené finanční schopnosti členů.
(7)
Dne 21. října 2005 připomněla Komise francouzským orgánům svoji formální žádost ze dne 21. září 2005 o informace týkající se FPAP a poskytla jim novou dvoutýdenní lhůtu.
(8)
Jelikož Francie neodpověděla ve stanovených lhůtách, rozhodla se Komise v souladu s výše uvedeným čl. 10 odst. 3 vystavit Francii příkaz k poskytnutí informací potřebných pro toto posouzení. Tento příkaz ze dne 5. prosince 2005 byl úředně oznámen dne 6. prosince 2005 s třítýdenní odpovědní lhůtou.
(9)
Francie odpověděla dopisem ze dne 21. prosince 2005, který Komise obdržela dne 27. prosince 2005. Tento dopis se odvolával na předchozí odpověď ze dne 6. prosince obdrženou dne 8. prosince, neboli odpověď zaslanou po dopisu Komise ze dne 21. září 2005 (viz 5. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí). Těmito dvěma dopisy informovala Francie Komisi o stanovách FPAP a třech úmluvách týkajících se poskytnutí státní vratné zálohy fondu FPAP.
(10)
Po posouzení těchto odpovědí a k nim přiložených dokumentů informovala Komise dne 8. března 2006 Francii o svém rozhodnutí zahájit v souladu s čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES a článkem 6 nařízení (ES) č. 659/1999 formální vyšetřovací řízení.
(11)
Rozhodnutí Komise o zahájení formálního vyšetřovací řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie dne 19. dubna 2006 (2). Komise vyzvala zúčastněné strany k předložení připomínek k dotčeným opatřením ve lhůtě jednoho měsíce.
(12)
Francie oznámila své připomínky prostřednictvím dopisu ze dne 21. dubna 2006 ve formě sdělení svých orgánů. Toto sdělení bylo doplněno odůvodněním, které bylo zřejmě původně určeno k vnitřnímu použití; toto odůvodnění vysvětluje stanovisko, které je nutno zaujmout vůči argumentům Komise.
(13)
Ve svém faxu ze dne 17. května 2006 vyjádřila kancelář Ménard, Quimbert et associés, advokáti z Nantes, (dále jen MQA), přání dodatečně předložit připomínky k fondu FPAP a požádala, aby jí byla za tímto účelem poskytnuta lhůta. Komise souhlasila s prodloužením lhůty o dva týdny. MQA poté cestou běžného dopisu ze dne 17. května, který Komise obdržela 23. května, předala spis s hlavičkou Coopération Maritime podepsaný panem de Feuardentem, generálním tajemníkem FPAP, a datovaný dne 18. května. Třetí dopis od MQA stále ze dne 17. května, který Komise obdržela dne 14. června, obsahoval „novou verzi [jejích] připomínek po opravách několika písařských chyb“; ve skutečnosti se jednalo o dokumenty, které ještě nebyly předány Komisi a které představovaly doplňující připomínky k výše uvedenému spisu pana de Feuardenta, doplněné o řadu dokumentů týkajících se fungování FPAP (stanovy, návod, informační poznámky, daňové zacházení s příspěvky, společný jmenovací dopis Všeobecné finanční inspekce a Všeobecné inspekce pro zemědělství a rybolov). A konečně poslední dopis MQA ze dne 12. června 2006 zaslaný v tentýž den Komisi faxem, který navazoval na dopis MQA ze dne 19. května „chybně datovaný ze dne 17. května, ve kterém [vám] byly zaslány připomínky pana de Feuadenta, generálního tajemníka Konfederace pro spolupráci, vzájemnost a námořní prostředky, ze dne 18. května 2006“, obsahoval stejné doplňující připomínky jako třetí dopis ze dne 17. května, ale bez příloh.
(14)
Dne 14. června 2006 informovala Komise Francii o třetím dopise MQA ze dne 17. května 2006 (verze oznámená jako opravená o písařské chyby) a posledním dopise MQA ze dne 12. června 2006 s žádostí, aby jí byly připomínky Francie doručeny do jednoho měsíce. Dne 12. července 2006 požádala Francie o prodloužení lhůty až do 1. září. Dne 18. července 2006 schválila Komise dodatečnou jednoměsíční lhůtu. Dne 26. září 2006 Francie odpověděla, že si nepřeje vznést žádnou zvláštní připomínku, ale uvedla, že dopis MQA ze dne 17/19. května 2006 neodpovídá připomínkám pana de Feuardenta. Dne 9. října 2006 předala Komise Francii detailní soupis dopisů obdržených od MQA a požádala ji, aby do deseti dnů potvrdila, že francouzské orgány věděly o spisu pana de Feuardenta. Francie odpověděla dne 23. října 2006 s tím, že neměla k dispozici tento spis, který byl Francií předtím zmíněn pouze proto, že o něm byla zmínka v dopise [od MQA] ze dne 12. června. Vzhledem k tomu, že Francie prohlásila, že tento dopis neobdržela, Komise jí ho oficiálně předala dne 27. října 2006 a požádala ji, aby jí případné připomínky předala nejpozději do 15. listopadu.
(15)
Dne 27. listopadu 2006 informovala Francie Komisi, že k tomuto spisu nemá zvláštní připomínky.
2. POPIS
2.1 Představení FPAP a jeho aktivit
(16)
FPAP byl zřízen podle francouzského zákona ze dne 21. března 1884 ve znění zákona ze dne 12. března 1920 v podobě profesního odborového svazu. Návrh stanov byl schválen ustavující valnou hromadou, která se konala dne 10. února 2004, a stanovy jako takové nesou datum ze dne 9. dubna 2004.
(17)
Podle těchto stanov (článek 4) byl tento odborový svaz zřízen na období 99 let. Sídlem byla stanovena Paříž, 24, rue du Rocher, což je shodná adresa s Konfederací pro spolupráci, vzájemnost a námořní prostředky (dále jen „Námořní spolupráce“).
(18)
Podle článku 7 jsou zakládajícími členy Námořní spolupráce, ústředí nákupu a rozvoje CECOMER, družstevní společnost maloobchodníků, která je ve skutečnosti nákupním ústředím pro námořní družstva, jejichž úkolem je především zásobování rybářských podniků provozním materiálem a nástroji, středisko pro řízení drobného rybolovu a dvě právnické osoby z oblasti rybolovu. Ustavující valná hromada ze dne 10. února 2004 určila těchto pět zákládajících členů za členy správní rady FPAP až do řádné valné hromady, která se má konat v roce 2007. Takto se z FPAP stává zastoupení odvětví rybolovu a organizací, které jsou s ním ekonomicky svázány (námořní družstva, ústředí nákupu, střediska pro řízení rybolovných podniků).
(19)
Žadatelé o členství musí prokázat, že se jejich činnost týká rybolovu; nicméně odborový svaz může do svého středu přijmout „jakoukoliv jinou osobu, připravenou poskytnout odborovému svazu svoji morální podporu“ za podmínky, že počet zaměstnanců této kategorie členů nepřekročí 5 % počtu členů odborového svazu. Francie ve svém dopise ze dne 6. prosince 2005 upřesnila, že FPAP má 2 013 členů a 2 385 lodí představujících 30 % francouzského loďstva.
(20)
Článek 2 stanov stanoví: „Účelem odborového svazu je rozvoj produktů, které mají podnikatelům v oblasti rybolovu umožnit čelit následujícím rizikům: kolísání cen nafty, znečištění moří nebo sanitární rizika týkající se znečištění, uzavření kvót nebo výrazné omezení rybolovných práv, tržní riziko. Název svazu zní Fond pro předcházení nepředvídaným rizikům v odvětví rybolovu.“ FPAP je zřízen jako společnost vzájemného pojištění nabízející svým členů jako protihodnotu za jejich příspěvky určitý počet služeb.
(21)
Francie předala kopie tří úmluv uzavřených mezi státem a FPAP, které se týkaly poskytnutí státních vratných záloh ve prospěch tohoto fondu. Tyto zálohy jsou vypláceny prostřednictvím Národního mezioborového úřadu pro mořské produkty a akvakulturu (OFIMER). První úmluva ze dne 12. listopadu 2004 se týká částky 15 miliónů EUR; druhá úmluva ze dne 27. května 2005 částky 10 miliónů EUR; třetí ze dne 11. října 2005 částky 40 miliónů EUR. Podle těchto tří úmluv byla fondu FPAP vyplacena záloha ve výši 65 miliónů EUR.
(22)
Kromě toho je podle odůvodnění přiloženého ke sdělení Francie ze dne 21. dubna 2006 (viz 12. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí) možné, že byla fondu FPAP vyplacena další záloha ve výši 12 miliónů EUR (viz 40. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí).
(23)
Podle článku 1 těchto úmluv „funguje FPAP na základě příspěvků svých členů tak, aby bylo zajištěno finanční krytí nepředvídaných rizik vyplývajících z kolísání cen ropy a nákladů na řízení, které jsou s tím spojeny.“ Tyto úmluvy prokazují, že FPAP, i když byl formálně zřízen s dosti velkým záběrem, pokud jde o plnění, která by mohl dle svých stanov poskytnout (viz 20. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí), omezil ve skutečnosti svoji činnost na finanční krytí rybářských podniků proti růstu cen paliva.
(24)
Podle článku 2 úmluvy ze dne 12. listopadu 2004„je cílem zálohy ode dne 1. listopadu 2004 zavedení ochranného mechanismu proti kolísání mezinárodních cen ropy; tato záloha umožní získávání finančních opcí na termínových trzích. Náhrady vyplacené členům fondu musí odpovídat cenovému rozdílu mezi maximální krytou cenou a průměrnou měsíční cenou referenčního indexu pro daný měsíc.“ Článek 2 úmluvy ze dne 27. května 2005 má téměř shodné znění: stanoví místo „zavedení“ ochranného mechanismu „pokračování“ v tomto mechanismu a uvádí 1. březen 2005 jako datum, počínaje kterým může začít krytí na základě zálohy vyplacené v rámci této úmluvy. To stejné platí i pro úmluvu ze dne 11. října 2005; článek 2 stanoví, že fond bude s vyplacenou zálohou pokračovat ve své činnosti spojené s krytím „… počínaje dnem 1. července 2005 a minimálně do dne 31. prosince 2005 prostřednictvím nákupu finančních opcí na termínových trzích do výše 0,17 EUR/l.“ Upřesňuje se, že „náhrady vyplacené členům fondu musí odpovídat maximálně cenovému rozdílu mezi cenou ve výši 0,30 EUR/l a průměrnou referenční cenou pro daný měsíc, pokud je tato vyšší než 0,30 EUR/l.“
(25)
Z podrobného návodu FPAP vyplývá, že tento ochranný mechanismus funguje na základě záručních úmluv mezi FPAP a členskými podniky. Členové platí registrační poplatek ve výši 150 EUR a dále záruční příspěvek na základě odhadovaného množství paliva v litrech v poměru 0,035 centu za litr paliva. Protihodnotou dostávají rybářské podniky náhradu stanovenou na základě spotřebovaného množství do zajištěného objemu, přičemž způsoby výpočtu jsou uvedeny v tomto návodu.
(26)
Článek 3 úmluv uvedený v 21. bodě odůvodnění stanoví, že zálohy může OFIMER vyplatit až po předložení určitých podpůrných dokumentů. Mezi těmito dokumenty musí být obsažen zápis poradního orgánu FPAP povolujícího správu státní zálohy a u dvou prvních úmluv musí tento zápis obsahovat informace o použití této zálohy a o odhadovaném rozpočtu. Ve svém sdělení ze dne 6. prosince 2005 Francie potvrdila, že uvedené částky v celkové výši 65 miliónů EUR byly fondu FPAP skutečně poskytnuty. Toto sdělení upřesňuje, že tyto zálohy byly poskytnuty „za účelem zajištění fungování FPAP ve velmi krátkodobém horizontu v období od listopadu 2004 do konce prosince 2005.“
(27)
Dále se FPAP zavazuje vést účetnictví, které na žádost umožní zjistit použití záloh a rozdělení příjmů a výdajů. Účetní doklady musejí být archivovány po dobu deseti let a na základě pouhé žádosti jsou dány k dispozici jednotlivým státním orgánům.
(28)
Článek 4 stanoví úrokovou sazbu pro splácení těchto záloh fondem FPAP úřadu OFIMER na 4,45 %. Částka ve výši 15 miliónů EUR, která byla předmětem úmluvy ze dne 12. listopadu 2004, má být splacena nejpozději k 1. listopadu 2006; částka ve výši 10 miliónů EUR, která je předmětem úmluvy ze dne 27. května 2005, pak nejpozději k 1. květnu 2007 a částka ve výši 40 miliónů EUR, která byla předmětem úmluvy ze dne 11. října 2005, má být splacena nejpozději k 1. červenci 2007.
(29)
Vzhledem ke třem (eventuálně čtyřem) dohodám podepsaným mezi francouzským státem a fondem je tedy činnost FPAP v rámci prvního z cílů stanovených ve článku 2 stanov (umožnit rybářským podnikům krytí proti rizikům spojeným s kolísáním cen nafty) dvojí:
a)
čelit kolísání cen ropy získáváním opcí na termínových trzích s ropnými produkty a
b)
částečně vyrovnat vysoké náklady způsobené vysokou cenou nafty pro plavidla členů tohoto fondu, pokud cena paliva přesáhne stanovený práh.
(30)
Pokud jde o státní podporu, je nutno na fond nahlížet z těchto dvou aspektů, na jedné straně pokud jedná jako hospodářský subjekt na termínových trzích a na druhé straně pokud rybářským podnikům nahrazuje část nákladů odpovídající nákupům paliva s cílem snížit jejich provozní náklady.
2.2 Důvody zahájení formálního vyšetřovacího řízení
(31)
Důvody zahájení formálního vyšetřovacího řízení jsou následující.
2.2.1 Pokud jde o získávání opcí na termínových trzích.
(32)
Zálohu vyplacenou fondu FPAP lze považovat za krátkodobou půjčku s úrokovou sazbou 4,45 %. Komise však upozorňuje na skutečnost, že fond nemá žádné nemovitosti a navíc jeho vlastní kapitál je velmi nízký, neboť jej tvoří pouze členské příspěvky. Z toho důvodu by takovou půjčku banka nikdy neposkytla.
(33)
Fond tak má v porovnání s dalšími společnostmi, které působí na totožných termínových trzích, finanční výhodu. Tato výhoda spočívá ve státní podpoře fondu. Žádné ustanovení článku 87 Smlouvy o ES ani žádné pokyny, které Komise přijala za účelem posouzení režimů státní podpory, neumožňují považovat tuto podporu za slučitelnou se společným trhem.
(34)
Navíc mohou rybářské podniky, které jsou členy FPAP, díky této aktivitě nakupovat palivo za nižší cenu. Toto opatření představuje podporu, díky níž se snižují výrobní náklady podniků, které jsou podporovány z fondu. V souladu s bodem 3.7 pokynů pro posuzování státní podpory v odvětví rybolovu a akvakultury (3) musí být tudíž tento typ provozní podpory, jejíž udělení není podmíněno žádným závazkem, běžně posuzován jako neslučitelný se společným trhem.
2.2.2 Pokud jde o náhradu části nákladů spojených s nákupem paliva rybářským podnikům.
(35)
Jedná se o podporu, která je určena ke snížení výrobních nákladů podniků, které jsou členy fondu FPAP. Stejně tak žádné ustanovení článku 87 Smlouvy o ES ani pokyny, které Komise přijala za účelem posouzení režimů státních podpor, neumožňují považovat tuto podporu za slučitelnou se společným trhem. V souladu s bodem 3.7 pokynů určených pro odvětví rybolovu musí být tento typ provozní podpory, jejíž udělení není podmíněno žádným závazkem, považován za neslučitelný se společným trhem.
2.2.3 Závěr
(36)
S ohledem na všechny informace, které měla k dispozici, došla Komise k závěru, že u tohoto opatření podpory, jehož příjemci jsou jak FPAP jako takový, tak i rybářské podniky, které jsou jeho členy, existují významné pochybnosti o slučitelnosti se společným trhem.
3. PŘIPOMÍNKY FRANCIE A ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
3.1 Připomínky Francie
(37)
Připomínky Francie jsou obsaženy v odpovědi ze dne 21. dubna 2006. K odůvodnění předloženému FPAP a MQA pak nebyly podány žádné další doplňující připomínky.
(38)
Francie uvedla, že by se Komise ve svém posuzování měla zaměřit na povahu a podmínky poskytnutí zálohy ze strany státu a nikoliv na činnosti FPAP.
(39)
V tomto smyslu uvedla, že:
-
uplatněné úrokové sazby jsou vyšší než referenční sazby použité Komisí pro stanovení existence státní podpory ve zvýhodněné půjčce,
-
tuto podporu nelze považovat za státní podporu, neboť splatnost splátky ještě neuplynula. Francie v tomto ohledu připomněla, že tyto splatnosti jsou stanoveny ke dni 1. listopadu 2006, 1. května 2007 a 1. července 2007,
-
argument Komise, podle kterého by žádná banka neposkytla FPAP takovou zálohu, není odůvodněný, neboť by mohly být použity mechanismy ručení. Dále Francie zdůraznila, že FPAP je jedinou francouzskou profesní strukturou sdružující rybářské podniky, jež má za cíl obchodovat na termínovém trhu s ropou, a členství v tomto fondu je dobrovolné.
(40)
Komise závěrem poznamenává, že Francie v odůvodnění připojeném ke své odpovědi (viz 12. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí) uvedla, že „není nutné uvádět, že byla schválena záloha ve výši 12 miliónů EUR, neboť v tuto chvíli nebyla podepsána úmluva, nicméně jde o to nedostat se do slepé uličky. Navrhuje se uvést, že je to ve stádiu úvah.“
3.2 Připomínky FPAP
(41)
Komise od MQA obdržela několik dopisů s různým obsahem, které byly zaslány na přeskáčku (viz detailní informace v 13. bodě odůvodnění tohoto rozhodnutí) a které lze shrnout následujícím způsobem: spis s hlavičkou Námořní spolupráce ze dne 18. května 2006 podepsaný generálním tajemníkem FPAP a přinášející další připomínky MQA ohledně FPAP doplněné řadou dokumentů týkajících se fungování FPAP (stanovy, návod, informační poznámky, daňové zacházení s příspěvky, společný jmenovací dopis Všeobecné finanční inspekce a Všeobecné inspekce pro zemědělství a rybolov).
(42)
Z analýzy dokumentů od MQA vyplývá, že se FPAP svým tvrzením, že nelze předem posuzovat „úplné zrušení dluhu po splatnosti“, pokud nebylo shledáno žádné neplnění ohledně jeho vrácení, připojuje k argumentu Francie. Ve zbývající části FPAP na rozdíl od Francie zaměřuje své argumenty nikoliv na povahu a podmínky poskytnutí podpory, nýbrž na statut a činnosti fondu.
(43)
Postoje zaujaté FPAP za účelem popření povahy státní podpory nebo její neslučitelnosti se společným trhem spočívají v tom, že zálohy poskytnuté francouzským státem lze shrnout následujícím způsobem:
-
FPAP není běžným hospodářským subjektem, neboť se jedná o profesní odborový svaz působící ve výlučném zájmu svých členů bez ohledu na zisk a zřízený jako „sdružení pro předcházení rizikům“. Pokud tedy organizuje vzájemné pojištění proti rizikům se systémem náhrad vzhledem k referenční ceně, nejedná jako běžný obchodní subjekt, „nýbrž jako sjednotitel spotřebitelů ropných produktů, kteří se chtějí spíše chránit před trhem než do něj zasahovat“. Původně byl fond teoreticky koncipován jako soběstačný, neboť bylo stanoveno eventuální navrácení zaplacených a nepoužitých příspěvků. FPAP navíc trvá na úplné průhlednosti své správy; jelikož v tomto smyslu neprováděl žádné hospodářské činnosti na svůj účet, nemohl by ovlivnit relevantní termínový trh. FPAP rovněž zmiňuje existenci společného auditu Všeobecné finanční inspekce a Všeobecné inspekce pro zemědělství a rybolov,
-
FPAP by neobchodoval na relevantním trhu, neboť trh s produkty rybolovu by byl vystaven dalšímu četnému narušení zdravé hospodářské soutěže, které je spojeno s různými vnitrostátními politikami, kterými se provádí společná rybářská politika. Tento trh by měl být tudíž analyzován jako „mozaika regionálních mikrotrhů“. Tato podpora by tudíž nenarušila podmínky obchodu. FPAP dále uvedl, že analýza hospodářské soutěže musí být podrobná, neboť významná část navýšení a narušení nákladů v odvětví rybolovu spočívá v placení „poplatků“ či „penále“ vyplývajících zejména z opatření Společenství, což vůbec neodpovídá optice velkého a otevřeného trhu.
(44)
Cílem podpory FPAP je vlastně zachovat rybolov v regionálním rámci a zabránit mořským lodím, aby se stáhly do menších hloubek, či trawlerům, aby se zaměřily na specifický druh rybolovu, který bude méně náročný na spotřebu energie. Jeho cílem je ochrana zdrojů, rovnováhy a rozmanitosti systému prostřednictvím adaptační fáze. Tímto způsobem by FPAP vlastně předešel plány na záchranu a restrukturalizaci a plánované zvýšení limitu podpor de minimis. Z těchto důvodu FPAP sděluje následující argumenty:
-
nebylo by přesné říci, že zálohy poskytnuté státem byly bezpodmínečné, neboť naopak byly „podmíněny okamžitým a průhledným řízením [a] zejména vymezením udržitelné politiky, jejíž vymezení je předmětem všeobecné inspekce“,
-
o něco více než třetina intervence státu (25 miliónů EUR z 65 miliónů) se přímo týkala záloh zaměstnancům a posuzovala by se jako přímá sociální podpora,
-
podpora následovala po výjimečné situaci, neboť sama Komise připouští výjimečné hospodářské a sociální potíže odvětví,
-
FPAP připomněl, že dle francouzského práva je odpovědný a jeho odpovědnost je neomezená. Z tohoto důvodu a v důsledku toho, že nebylo shledáno žádné neplnění při vrácení, je kritérium Komise pro označení této intervence za státní podporu nedostatečné.
(45)
MQA dále předala fondu FPAP v rámci svých připomínek kopie dvou dopisů z ministerstva pro rozpočet, kde se uvádí, že je FPAP a všichni jeho členové příjemcem určitých daňových opatření. Tato opatření pro FPAP spočívají v osvobození od daně z příjmu právnických osob a pravděpodobně od daně z podnikání a pro majitele-rybáře v možnosti odečíst příspěvky placené odborovému svazu z jejich zdanitelných příjmů.
4. POSOUZENÍ
(46)
Toto rozhodnutí se netýká daňových výhod uvedených v 45. bodě odůvodnění. V době, kdy se Komise rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení, o nich vlastně nevěděla. Tyto daňové výhody jsou předmětem zvláštního posouzení v rámci spisu NN 38/2077 za účelem stanovení, zda představují státní podporu a, pokud tomu tak je, zda je tato podpora slučitelná se společným trhem.
(47)
Vzhledem k této státní podpoře je nutno předmět FPAP posoudit dvojím způsobem:
-
na prvním místě je předmětem získávání finančních opcí na termínových trzích. I když toto není výslovně upřesněno, tyto termínové trhy jsou zjevně trhy s ropou nebo jejími deriváty. Takto se jeví, že FPAP, i když je zřízen ve formě odborového svazu, obchoduje na těchto termínových trzích tak, že získává opce způsobem, jakým by to dělala běžná soukromá společnost činná na tomto typu trhů a fungující podle pravidel tržního hospodářství. Podpora získávání opcí na termínových trzích je předmětem následujícího posouzení uvedeného v části 4.1 tohoto rozhodnutí,
-
na druhém místě je předmětem FPAP vyplácet rybářským podnikům, které jsou jeho členy, rozdíl mezi průměrnou měsíční referenční cenou a dle úmluv ze dne 12. listopadu 2004 a 27. května 2005„maximální krytou cenou“, nebo podle úmluvy ze dne 11. října 2005 cenou ve výši 0,30 EUR za litr, pokud je průměrná měsíční cena referenčního indexu vyšší než tato cena. Průměrnou měsíční referenční cenu stanoví FPAP. Náhrady vyplácené FPAP rybářským podnikům vztahující se k nákupu paliva jsou předmětem posouzení uvedeného v části 4.2 tohoto rozhodnutí.
4.1 Podpora ve prospěch FPAP: podpora na získávání opcí na termínových trzích
4.1.1 Existence státní podpory
4.1.1.1 FPAP je podnikem ve smyslu článku 87 Smlouvy o ES.
(48)
Nejdříve je nutné stanovit, zda lze FPAP kvalifikovat jako podnik. Pokud tomu tak není, nepoužije se na FPAP čl. 87 odst. 1. K této otázce Komise připomíná, že dle ustálené judikatury a v kontextu práva hospodářské soutěže pojem „podnik“ zahrnuje jakýkoliv subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování (4). Hospodářskou činnost představuje jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování služeb na daném trhu (5).
(49)
Společnosti operujících na termínových trzích se surovinami jsou běžně soukromé společnosti fungující dle pravidel tržního hospodářství. Smysl operací prováděných na těchto termínových trzích spočívá v tom, že subjekt sází na to, že nákupní cena produktu v případě, že by byl získán v budoucnu za normální tržní cenu, bude odlišná od ceny, za kterou se upisuje opce. Subjekt činný na takovém trhu se tedy vystavuje riziku plynoucímu z nejistého vývoje cen. V tomto případě FPAP skutečně jednal jako hospodářský subjekt činný na termínových trzích s ropnými produkty. Zároveň je však hospodářským subjektem v odvětví rybolovu, neboť získává pro společnost CECOMER, zakládajícího člena a člena správní rady FPAP, a ústředí nákupu pro námořní družstva palivo za cenu, která je odlišná od ceny, za kterou by ji tato společnost běžně koupila na trhu. Když je operace spojená se získáváním opcí, což je operace spekulativní povahy, úspěšná, cena za palivo postoupená družstevním společnostem je nižší než tržní cena. FPAP nese tedy riziko, neboť doufá, že toto riziko bude finančně výnosné. Námořní družstva pak toto palivo dále prodávají rybářským podnikům za cenu, za kterou jej mohly získat od společnosti CECOMER. Vlastnosti operací spojených s převodem vlastnictví paliva získaného fondem FPAP na CECOMER, družstevní společnost maloobchodníků, nejsou známy; nicméně, a i když je CECOMER zakládajícím členem FPAP, jedná se o operace uskutečněné mezi dvěma nezávislými hospodářskými subjekty. Tyto operace spojené s převodem vlastnictví paliva jsou posuzovány, jako by byly smluvní povahy; i když úmluvy, podle kterých se tyto operace uskutečňují, ve skutečnosti vykazují velmi pravděpodobně zvláštnosti, přesto zůstávají úmluvami podle soukromého práva, a tudíž smlouvami podle soukromého práva. Činnost FPAP spočívající v intervencích na termínových trzích s ropnými produkty v podobě nákupu těchto produktů s cílem poskytnout je následně obchodní společnosti CECOMER, je zjevně činností ekonomické povahy. Ve svém rozhodnutí zahájit řízení Komise dále uvedla: „Předmětem FPAP je umožnit získávání finančních opcí na termínových trzích. I když toto není výslovně upřesněno, tyto termínové trhy jsou zjevně trhy s ropou nebo jejími deriváty. Takto se jeví, že FPAP, i když je zřízen ve formě odborového svazu, obchoduje na těchto termínových trzích tak, že nakupuje a prodává opce způsobem, jakým by to dělala běžná soukromá společnost činná na tomto typu trhů a fungující podle pravidel tržního hospodářství.“ Francie ani FPAP ve svých odpovědích nepopřely, že by FPAP prováděl operace spojené s nákupem a prodejem opcí. Francie v tomto ohledu neměla žádnou připomínku; pokud jde o FPAP, tento pouze uvádí, že „FPAP intervenoval na světovém trhu s ‚komoditami‘ ve spojení s makléři nebo specializovanými finančním ústavy. Je obtížné si představit konkurenceschopnější, rozsáhlejší a kolísavější trh. Fond tedy neměl vzhledem k ostatním subjektům působícím na trhu žádnou sazební výhodu ani zvláštní podmínky … Otázka se tedy týká původu zálohových účtů …“, nezpochybňuje tedy tvrzení Komise, podle kterého se na těchto termínových trzích jedná o běžný hospodářský subjekt. Dále je nutné poznamenat, že úkolem FPAP není v žádném případě být správcem veřejných finančních prostředků ve veřejném zájmu. Za úkol rovněž nelze považovat výkon výsad veřejné moci ze strany státu či jiné organizace, za kterou stát odpovídá.
(50)
FPAP je tedy evidentně nutné ve smyslu práva Společenství o hospodářské soutěži považovat za podnik. Není nutné se zabývat jeho povahou či statusem. Zejména je bezpředmětná skutečnost, zda se eventuálně jednalo o neziskovou organizaci. Ostatně pokud ho budeme považovat, abychom použili samotná slova FPAP, „za sjednotitele spotřebitelů ropných produktů, kteří se chtějí spíše chránit před trhem než do něj zasahovat“, tito „spotřebitelé“ jsou ve skutečnosti hospodářskými subjekty (námořními družstvy a rybářskými podniky), které se snaží snížit své provozní náklady. Tato reakce, která je ze strany hospodářských subjektů zcela logická, nicméně brání tomu, aby bylo tyto subjekty možné považovat za individuální spotřebitele podle čl. 87 odst. 2 písm. a) Smlouvy, který povoluje podporu sociální povahy ve prospěch individuálních spotřebitelů. Odůvodnění předložené Francií či samotným FPAP, které se týká jak jeho statusu, způsobu fungování, úkolů, tak i jeho zvláštního postavení na trhu s ropnými produkty, nelze tudíž zohlednit.
4.1.1.2 Zásada soukromého věřitele (6)
(51)
Komise se domnívá, že je v této věci oprávněná posoudit existenci státní podpory na základě použití zásady soukromého věřitele.
(52)
Prostředky pocházející ze tří záloh, jejichž podmínky poskytnutí jsou známy, měly být vráceny zpět s úrokovou sazbou ve výši 4,45 %. Pokud jde o možnou čtvrtou zálohu ve výši 12 miliónů EUR, můžeme předpokládat, že její poskytnutí proběhlo za stejných či velmi podobných podmínek. Tento kapitál poskytnutý státem tedy ve skutečnosti odpovídá půjčce poskytnuté s touto úrokovou sazbou. Tato úroková sazba je určitě vyšší než referenční úroková sazba použitá Komisí pro stanovení přítomnosti prvku podpory ve zvýhodněné půjčce, neboť referenční úroková sazba byla v roce 2004 stanovena na 4,43 % (7) a od 1. ledna 2005 na 4,08 % (8). Teoreticky by pak v poskytnutých zálohách nemusela být přítomna státní podpora, kdyby tyto zálohy byly poskytnuty za běžných podmínek tržního hospodářství.
(53)
Komise se nicméně domnívá, že tyto zálohy nebyly poskytnuty za běžných tržních podmínek, neboť žádný soukromý věřitel by nesouhlasil s poskytnutím příslušných částek z důvodu neexistence záruky ohledně životaschopnosti činnosti FPAP a pravděpodobnosti návratnosti částek po splatnosti.
(54)
Počáteční kapitál FPAP tvoří příspěvky členů (viz 23. a 25. bod odůvodnění). Ani Francie ani FPAP neposkytly žádné číselné údaje ohledně finančních prostředků pocházejících z těchto příspěvků. Podle odůvodnění připojeného k odpovědi ze dne 21. dubna 2006 se francouzské orgány poté, co uvedly, že „během vypracování odpovědi ze dne 6. prosince 2005 byly tyto informace uvedeny v návrhu, ale zrušeny při meziministerském schvalování“, ostatně domnívají, že „není nutné v tuto chvíli odpovídat.“
(55)
Komise je nicméně toho názoru, že se v porovnání s pravděpodobným rozsahem výdajů jedná o relativně nízké částky. Hrubý odhad lze vlastně odvodit z údajů uvedených ve spisu podepsaném generálním tajemníkem FPAP, v „Podrobném návodu FPAP“ z listopadu 2004 a v „informační poznámce FPAP“ z ledna 2006: přibližně 2 500 členů (počet členů FPAP dle francouzských orgánů) platí vstupní poplatek ve výši 150 EUR, neboli 375 000 EUR, ke kterým se připočtou příspěvky pokrývající vlastní záruku proti riziku (viz 25. bod odůvodnění). Za předpokladu, že je zajištěn veškerý objem spotřebované nafty a bude se vycházet z orientační spotřeby trawleru o délce 24 metrů udávané fondem FPAP (přibližně 10 tun paliva týdně), z hypoteticky maximální činnosti v rozsahu 48 týdnů ročně, tedy spotřeba 480 tun (i když se počet týdnů blíží spíše 38 až 40 nežli 48) a jednotné hodnoty příspěvku fondu FPAP, neboli 0,0035 EUR na litr, dostaneme se u 2 500 lodí na celkovou částku 4 200 000 EUR ročně. Třetí zdroj příspěvků je spojen s možností zakotvenou ve stanovách, a to že odborový svaz přijme do svého středu, avšak v maximálním počtu představujícím 5 % členů, „jakoukoliv osobu připravenou poskytnout odborovému svazu morální podporu“. Zřejmě se jedná o okrajovou částku. Bez jakýchkoliv údajů ohledně počtu těchto členů připravených poskytnout morální podporu a ohledně výše jejich příspěvků budeme vycházet z velmi vysokého hypotetického odhadu a navýšíme příjmy řádově o 125 000 EUR (125 členů, kteří nevykonávají činnosti spojené s rybolovem, neboli maximální stanovami FPAP povolený počet [5 % z 2 500 členů] × 1 000 EUR).
(56)
Celkové příjmy z různých příspěvků by takto činily 4 200 000 + 375 000 + 125 000 neboli 4 700 000 EUR ročně. Jedná se o značně optimistický předpoklad vypočtený na základě orientační spotřeby trawleru o délce 24 metrů vykonávající činnost po dobu 48 týdnů ročně a za předpokladu, že byla zajištěna veškerá spotřeba paliva. Komise ho zohledňuje pouze za účelem stanovení, jaká mohla být maximální teoretická výše příjmů FPAP. Jelikož však budeme vycházet z toho, že Francie udává počet členských lodí ve výši 2 385, z čehož je nemalá část pobřežních lodí o délce menší než 12 metrů, jejichž roční spotřeba paliva se blíží spíše 200 tunám nežli 480 vzatým v úvahu při výše uvedeném výpočtu, je pravděpodobné, že skutečná částka je mnohem menší. Vzhledem k tomu, že francouzské loďstvo čítá přibližně 1 500 lodí delších než 12 metrů a že 95,3 % lodí této velikosti je pokryto FPAP (9), neboli 1 400 lodí, můžeme z toho odvodit, že přibližně 1 000 lodí menších než 12 metrů je rovněž kryto FPAP. Celková výše ročních příjmů je tedy velmi pravděpodobně nižší než 4,7 miliónů EUR.
(57)
Po dokončení těchto hypotetických výpočtů příjmů upozorňuje Komise na skutečnost, že FPAP nemá žádné nemovitosti a jeho movitosti tvořené pouze příspěvky členů jsou navíc velmi nízké. Z tohoto důvodu se Komise domnívá, že za běžných podmínek tržního hospodářství by banka, jako například Crédit Maritime, která se představuje dle svých slov jako „přirozený partner odvětví rybolovu“, nikdy nepůjčila (nebo „nezaložila“, abychom se vyjádřili slovy úmluv uzavřených mezi státem a FPAP) zmíněné částky (dokonce ani část těchto částek) fondu FPAP, aby tento obchodoval na termínovém trhu, aniž by nezískala rozumnou záruku solventnosti fondu při splatnosti půjčky.
(58)
Francie namítá, že tento závěr představuje „tvrzení, které se nezakládá na žádném detailním šetření u bank, a že by bylo možné použít mechanismů ručení.“ Nicméně šetření provedené Národní komorou finančních poradců a znalců (10) ve třiceti pěti bankách podalo celkem přesný obraz o normách používaných ve francouzských bankách při poskytování úvěrů zákazníkům. Snaha omezit své úvěrové riziko vzhledem ke svým zákazníkům vede ředitele bank, aby vyžadovali dodržování horních stropů norem vycházejících z celé řady koeficientů, které umožňují posoudit finanční zdraví a schopnost podniku splatit svoji půjčku na základě různých kritérií, jako jsou vlastní zdroje, rozvaha, míra budoucího zadlužení, obrat a finanční náklady. Z této analýzy zejména vyplývá, že koeficient „celkového bankovního zadlužení vlastních zdrojů“ přesahující 2,50 spouští alarm upozorňující na riziko, který ovšem definitivně neohrozí poskytnutí půjčky, ale přiměje banku k přijetí větších záruk. Pokud v případě FPAP dáme do souvztažnosti 65 miliónů záloh a výše uvedený optimistický odhad vlastních zdrojů (4,7 miliónů EUR, viz 56. bod odůvodnění), vznikne koeficient 13,82, neboli šestinásobek horního limitu rizika. Samozřejmě pokud by byla skutečná výše záloh vyšší (77 miliónů, při zohlednění možné dodatečné zálohy ve výši 12 miliónů EUR zmíněné v 22. bodě odůvodnění) nebo pokud by byla výše vlastních zdrojů citelně nižší, tento hypotetický koeficient by ještě vzrostl. S takovou mírou rizika by banka nikdy nezvažovala možnost půjčky, ani kdyby bylo použití věcného zajištění (jako je zástava s předáním kupních opcí nebo zástava zásob paliv získaných fondem FPAP) nebo osobního zajištění (hypotéky na osobní majetek členů a zástava jejich lodí) skutečně součástí bankovních technik umožňujících minimalizovat riziko platební neschopnosti. Nicméně je nutno poznamenat, že v případě použití osobního zajištění členů by byly rybářské podniky, pokud jde o členství v FPAP, zřejmě zdrženlivější. Existují ještě další techniky převodu či sdílení rizika spojeného se zákazníkem, jako je spolufinancování půjčky několika bankami, využití ručitelských společností nebo podpora regionálních a departementálních záručních fondů (obecně s protizárukou ručitelských společností), ale v každém případě se záruka poskytuje pouze zcela zdravým a potencionálně rentabilním podnikům a ve výši nepřesahující nikdy 50 % zadlužení (neboli v případě FPAP ve výši mírně přes 30 miliónů EUR, přičemž tady stále zůstává zbylé riziko, které je třikrát vyšší než horní limit rizika).
(59)
Pokud Francie ohledně těchto technik uvádí, že „by mohly“ být použity systémy ručení, implicitně připouští, že tedy v tomto případě použity nebyly a že státní záloha byla poskytnuta, aniž by byly vyžadovány záruky, které by byly srovnatelné se zárukami běžně používanými v bankách. Za těchto podmínek dochází Komise k závěru, že Francie se nechovala jako soukromý věřitel a že nemá záruky, že FPAP bude schopen vrátit prostředky, které mu byly dány k dispozici.
(60)
Dále FPAP ústy své rady uvádí, že dle francouzského práva je občanskoprávně odpovědný, že tato odpovědnost je neomezená a že v důsledku odborářské činnosti může vznikat odpovědnost za velmi vysoké částky. Komise uvádí, že u organizace typu FPAP mohou být ve hře samozřejmě velmi vysoké částky, neboť operace prováděné na termínových trzích vykazují určitá rizika a mohou způsobit značné ztráty. Nicméně nic neříká, že odpovědnost FPAP bude v případě významných ztrát kryta jeho členy. Žádný z předložených dokumentů (stanovy, návod, informační poznámka) podobný mechanismus nezmiňují. Jediná úvaha finanční povahy obsažená v těchto dokumentech se týká příspěvku, u kterého je uvedeno, že v případě odchodu člena (článek 10) zůstává příspěvek ve prospěch odborového svazu. Dále Komise uvádí, že zákon ze dne 21. března 1884 (zákon, na základě kterého byl FPAP zřízen), je zákonem, který ve Francii umožnil zřizování profesních odborových svazů. Určitě není v duchu takového zákona způsobovat odpovědnost ekonomické a následně finanční povahy členů dotčeného odborového svazu. Následně Komise nevidí způsob, jakým mohou být v případě velkých finančních ztrát tyto ztráty nahrazeny členy fondu.
(61)
S ohledem na všechny tyto skutečnosti se Komise domnívá, že nebyla dodržena zásada soukromého věřitele.
4.1.1.3 Existence finanční výhody poskytnuté prostřednictvím státních zdrojů
(62)
Komise se domnívá, že odhadovaná výše příjmů z různých členských příspěvků by ani při vysokém předpokladu FPAP nikdy neumožnila intervenovat bez vnějších zdrojů na termínovém trhu. Tyto vnější prostředky poskytl stát prostřednictvím organizace OFIMER formou nejméně tří finančních záloh vyplacených v období od listopadu 2004 do října 2005 a dosahujících podle informací sdělených Francií celkové výše 65 miliónů EUR. Čtvrtá záloha ve výši 12 miliónů EUR byla pravděpodobně rovněž vyplacena; z termínů uvedených v odůvodnění zmíněném v 22. bodě odůvodnění ve skutečnosti vyplývá, že podpis úmluvy právě probíhal k tomuto datu.
(63)
Francie neposkytla informace, které by toto posouzení vyvrátily. V tomto odůvodnění můžeme dále číst: „Bylo shledáno [Komisí], že FPAP nemohl vzhledem ke svým prostředkům bez státní vratné zálohy intervenovat. Proti tomuto důkazu nelze předložit žádný argument.“ Pro Komisi byly zároveň tyto zálohy uděleny za podmínek, které nejsou běžnými tržními podmínkami (viz 51. až 61. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí).
(64)
Dále Komise připomíná, že ani Francie ani FPAP neposkytly Komisi žádné údaje o výši prostředků vynaložených FPAP na těchto termínových trzích nebo o výsledcích transakcí, které zde byly provedeny. Na základě stejného odůvodnění se francouzské orgány po úvaze rozhodly tyto informace nesdělovat; ve skutečnosti je uvedeno, že „…tyto údaje by mohly být Komisi poskytnuty; nicméně je nutno zvážit, zda je v našem zájmu poskytnout tyto údaje nyní.“ Komise však uvádí, že tyto údaje jí nebyly doručeny ani tímto dopisem ani následně.
(65)
A konečně se Francie, FPAP a jeho rada domnívají, že Komise nemůže rozhodnout o existenci státní podpory, pokud nebylo shledáno neplnění ohledně jejího navrácení (Francie: „vratnou zálohu nelze považovat za státní podporu, neboť splatnost vrácení ještě neuplynula.“ FPAP: „Může či nemůže být tato částka vrácena? To je hlavní otázka, kterou klade Komise“; MQA: „U žádné z půjček udělených Francií ve prospěch FPAP ještě neuplynula doba splatnosti. V tuto chvíli ještě neexistuje žádné neplnění ohledně vrácení ani jakýkoliv počin francouzského státu, z kterého by vyplývalo úplné zrušení dluhu po jeho splatnosti“). Komise v tomto ohledu připomíná, že označení za státní podporu ve prospěch FPAP je v prvopočátku spojeno s rozhodnutím Francie poskytnout FPAP půjčku, kterou by jinak nezískal, a to ani v případě, že by byla dodržena splatnost vrácení. Proto když se Komise dotazuje na platební schopnost FPAP, je to především proto, že tato otázka platební schopnosti FPAP je základním kamenem pro hodnocení situace fondu s ohledem na běžné podmínky poskytnutí půjčky ze strany soukromé banky, a nikoliv proto, že má podezření na záměnu půjčky s běžnou finanční podporu.
(66)
Pokud by se z tohoto pohledu ukázalo, že zálohy nebyly vráceny ve stanovených lhůtách, nebo dokonce nebyly vráceny vůbec, potvrdilo by se jednak, že FPAP nebyl schopen provádět činnosti zakotvené ve svých stanovách bez podpory vnějších finančních prostředků, a jednak, že za běžných tržních podmínek by mu tato finanční podpora nebyla bankou nikdy poskytnuta. Nicméně v tomto ohledu Komise uvádí, že Francie ji nikdy neinformovala o eventuálním vrácení záloh, jejichž příjemcem byl FPAP. Tyto zálohy měly být vráceny ke dni 1. listopadu 2006, pokud jde o zálohu ve výši 15 miliónů EUR, která byla předmětem úmluvy ze dne 12. listopadu 2004, dále ke dni 1. května 2007, pokud jde o zálohu ve výši 10 miliónů EUR, která byla předmětem úmluvy ze dne 27. května 2005, a ke dni 1. července 2007, pokud jde o zálohu ve výši 40 miliónů EUR, která byla předmětem úmluvy ze dne 11. října 2005 (viz 21. bod odůvodnění). Pokud jde o čtvrtou zálohu, která mohla být určena FPAP (viz 22. bod odůvodnění), není známé datum úmluvy ani datum splatnosti navrácení.
(67)
Tři známé termíny splatnosti již nyní uplynuly. První termín splatnosti uplynul již dokonce v době, kdy Francie Komisi zaslala svůj poslední dopis ze dne 27. listopadu 2006 po rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Komise se domnívá, že pokud by tato záloha byla skutečně vrácena, Francie i FPAP by o tom bez prodlení informovaly Komisi, neboť jedním z argumentů proti posouzení Komise bylo, že tyto zálohy nelze považovat za státní podporu, neboť ještě neuplynula lhůta pro jejich vrácení. Není pochyb o tom, že pokud by došlo k vrácení první zálohy, Francie by o tom byla informovala Komisi ve svém dopise ze dne 27. listopadu 2006 a stejně tak by učinila i u druhé a třetí zálohy, které měly být vráceny ke dni 1. května a 1. července 2007, jakož i u eventuální čtvrté zálohy. Navíc zprávy, které se objevily v odborném tisku, naznačují, že až do této chvíle k vrácení nedošlo. Proto se Komise domnívá, že se podpora původně poskytnutá formou zálohy změnila v podporu ve formě přímé dotace.
(68)
Následně se Komise z výše uvedených důvodů domnívá, že státní zálohy představují finanční výhodu poskytnutou ze státních zdrojů.
4.1.1.4 Existence finanční výhody přičitatelné státu
(69)
Komise zaznamenala, že tři úmluvy uzavřené mezi státem a FPAP výslovně stanoví, že cílem veřejných prostředků je zavést ochranný mechanismus proti výkyvům mezinárodních cen ropy a že tento mechanismus umožní získávání finančních opcí na termínových trzích. Je však zjevné, že původní likvidita FPAP, která byla doplňována pouze příspěvky členů fondu, by fondu k provádění takových operací nemohla stačit, nebo alespoň ne v takové míře, v jaké byly prováděny. V první úmluvě ze dne 12. listopadu 2004 je totiž uvedeno, že cílem zálohy ve výši 15 miliónů EUR je „umožnit nastartovat tento mechanismus“. Právě díky těmto zálohám byl FPAP schopen provádět rozsáhlé akviziční operace na termínových trzích.
(70)
Jinými slovy se ukázalo, že stát konkrétně podpořil zřízení FPAP, založeného ve formě odborového svazu, a jeho závazek na termínových trzích s ropnými produkty, i když tato činnost neodpovídá běžným činnostem odborových svazů, a to za podmínek hospodářské soutěže se soukromými hospodářskými subjekty, které nejsou běžnými podmínkami hospodářské soutěže. Francie ostatně ode dne 7. října 2005 uznávala, že „vláda podpořila postup zahájený profesními subjekty, kterým bylo zřízení fondu pro předcházení nepředvídaným rizikům v odvětví rybolovu. Tento fond spravovaný profesními subjekty umožňuje rybářům (…) propojit jejich finanční kapacity za účelem nákupu finančních opcí na termínových trzích pro pokrytí rizika spojeného s kolísáním cen paliva“, přičemž zcela opomněla upřesnit, že takzvaná „finanční kapacita“ rybářů existovala díky státním prostředkům, totiž dvěma zálohám, které již byly k tomuto datu vyplaceny. Není nicméně pochyb o tom, že FPAP musel při rozhodování o využití prostředků, které mu byly dány k dispozici, zohlednit požadavky orgánů veřejné moci. Z tohoto hlediska ukázalo zřízení meziministerské inspekční mise pověřené „auditem mechanismu FPAP za současného stavu fungování a ověřením, zda jsou podmínky výdajů v souladu s právem a pravidly týkajícími se veřejných výdajů a rovněž zda jsou v souladu se závazky správců těchto fondů“ na starostlivost státu, aby byly prostředky FPAP využity v souladu s určením stanoveným v těchto úmluvách.
(71)
Komise došla k závěru, že vzhledem k výše uvedeným informacím je finanční výhoda, kterou představují zálohy vyplacené FPAP na získávání finančních opcí na termínových trzích s ropou, přičitatelná státu (11).
4.1.1.5 Existence finanční výhody, která narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž
(72)
FPAP je příjemcem finanční výhody vůči ostatním společnostem obchodujícím na termínových trzích, ať už se jedná o společnosti běžně operující na těchto trzích, nebo o společnosti, které byly či mohly být zřízeny stejným způsobem jako FPAP formou profesního odborového svazu v ostatních členských státech, nebo dokonce v samotné Francii.
(73)
Francie uvedla, že „FPAP nelze považovat za zvýhodněný vzhledem k ostatním soukromým subjektům, které by mohly hrát stejnou úlohu, neboť je jediným francouzským profesním subjektem, jehož cílem je sdružovat rybářské podniky za účelem nákupu opcí na termínových trzích.“ Jako odpověď Komise uvedla, že s ohledem na pravidla hospodářské soutěže nelze situaci FPAP posuzovat pouze vůči dalším francouzským subjektům sdružujícím rybářské podniky a hrajícím stejnou úlohu jako tento fond, nýbrž vůči všem francouzským a evropským hospodářským subjektům, které mohou obchodovat na termínových trzích s ropnými produkty.
(74)
FPAP mimoto popřel skutečnost, že by pro výkon svých činností investora na termínových trzích požíval zvýhodněných podmínek: dle jeho vlastních slov, „Fond obchodoval na světovém trhu s ‚komoditami‘ ve spojení s makléři nebo specializovanými finančními ústavy (…) [Fond] neměl vzhledem k ostatním subjektům působícím na trhu žádnou výhodu sazby ani zvláštní podmínky.“ Komise nebyla toho názoru, že by finanční výhoda FPAP plynula z výsadního postavení FPAP vůči ostatním hospodářským subjektům na trhu, nýbrž z toho, že fond mohl na tomto trhu obchodovat pouze, protože měl k dispozici finanční prostředky, které mu poskytl stát a které překračovaly vlastní finanční možnosti FPAP, přičemž stát je neposkytl za podobných podmínek dalším podnikům, které mohly mít stejný zájem obchodovat na tomto trhu jako FPAP (například podniky dalších odvětví činnosti ovlivněných nárůstem ceny ropy) nebo které na tomto trhu obchodují z důvodů spojených s jejich ekonomickými a obchodními strategiemi (například petrochemické podniky).
(75)
FPAP ostatně uznal existenci této výhody. V dokumentu Konfederace pro námořní spolupráci, který nebyl sdělen Komisi, ale byl zveřejněn na internetové stránce Porotního soudu pro rybolov a akvakulturu v regionu Bretaň (12), pan de Feuardent prostřednictvím shrnutí základních bodů projednávaných při setkání s regionem Bretaň dne 24. května 2006 uvádí: „Stát k tomuto datu poskytl pomoc ve výši 65 miliónů EUR. FPAP ostatně na trhu s ‚komoditami‘ zaznamenal zisk z opcí ve výši několik miliónů EUR, což představuje nepopiratelnou přidanou hodnotu.“ Komise z toho vyvodila, že FPAP mohl realizovat operace spojené se získáváním finančních opcí na trzích s ropnými produkty pouze díky veřejným prostředkům, které měl k dispozici, kterými nedisponovaly žádné další subjekty či podniky a z kterých měl přímý zisk. Výhoda, kterou fond získal, tudíž narušila nebo mohla narušit hospodářskou soutěž.
4.1.1.6 Existence finanční výhody, která ovlivňuje obchod mezi členskými státy
(76)
Tím, že FPAP obchodoval na trhu s „komoditami“, jak to uvedl pan de Feuardent, intervenoval na světovém trhu s ropou.
(77)
Jeho činnost tak přesáhla čistě francouzský rámec takovým způsobem, že je možné se oprávněně domnívat, že poskytnuté zálohy ovlivňují obchod mezi členskými státy.
4.1.1.7 Závěr
(78)
Tímto jsou splněny čtyři podmínky pro stanovení existence státní podpory: zálohy vyplacené FPAP jsou ze státních prostředků, jsou přičitatelné státu, narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž a ovlivňují obchod mezi členskými státy. Podpora, jejímž příjemcem je FPAP, představuje tedy státní podporu podle článku 87 Smlouvy o ES, pokud jde o část obchodní likvidity pocházející ze státních prostředků a využitou na získávání opcí na termínových trzích s ropnými produkty.
4.1.2 Slučitelnost se společným trhem
(79)
Jak je uvedeno v úmluvách mezi státem a FPAP, tato státní podpora ve formě záloh měla za cíl nastartovat intervence FPAP na termínových trzích s ropou a jejími deriváty a jejich následné pokračování. Jedná se o provozní podporu FPAP. Francie ostatně ve svém dopise ze dne 6. prosince 2005 uznala, že uvedené částky byly vyplaceny „za účelem zajištění fungování FPAP“.
(80)
Podle čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy jsou nebo mohou být některé kategorie podpory považovány za slučitelné se společným trhem. Bylo nutné vyšetřit, zda lze tuto podporu FPAP zařadit do jedné z těchto kategorií.
(81)
Komise uvedla, že tato podpora neodpovídá případům upraveným v čl. 87 odst. 2.
(82)
Podpora není ve skutečnosti určená k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi. Komise v tomto smyslu připomněla, že výkyvy cen ropy jsou spojené s hospodářskou činností. Tyto výkyvy se dotýkají rovněž dalších odvětví činnosti, které spotřebovávají ropné produkty ve všech členských státech Evropské unie, a nelze je považovat za přírodní pohromu ani mimořádnou událost ve smyslu článku 87 Smlouvy. Tato podpora není tudíž podle čl. 87 odst. 2 písm. b) Smlouvy slučitelná se společným trhem.
(83)
Tuto podporu nelze rovněž považovat za slučitelnou se společným trhem na základě přímého použití čl. 87 odst. 3 Smlouvy s různými případy, které jsou zde upraveny.
a)
Evidentně se nejedná o podporu, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností (případ upravený v čl. 87 odst. 3 písm. a)). Cílem této podpory je totiž umožnit FPAP obchodovat na relevantních termínových trzích. Tato podpora nemá nic společného s podporami uvedenými ve výše zmíněném písmenu a).
b)
FPAP nelze považovat za významný projekt evropského zájmu nebo podporu, která má napravit vážnou poruchu v hospodářství členského státu (případy upravené v čl. 87 odst. 3 písm. b)). FPAP je totiž specificky francouzský a ostatní členské státy nevyjádřily záměr vytvořit fondy stejného typu; chybí tady tudíž evropský rozměr tohoto fondu. Pokud jde o úvahu, zda se jedná o podporu, která má napravit vážnou poruchu v hospodářství členského státu, Komise uvedla, že zde není žádný prvek, který by umožňoval říci, že by peněžní prostředky umožnily fondu tohoto typu zjednat takovou nápravu. Pokud jde o podporu ve prospěch samotného FPAP, příjemcem podpory je pouze jediný hospodářský subjekt a, i když se poskytnutá podpora propojí s rybářskými podniky, není podpora přínosem pro hospodářství celého členského státu. Komise ostatně uvedla, že byla vždy toho názoru, že orgánům veřejné moci nepřísluší finančně zasahovat proti těmto vzrůstajícím cenám ropy; jejich úloha musí naopak spočívat v provádění takových politik vůči podnikům, které by je vedly k přizpůsobení se novým hospodářským podmínkám vniklým v důsledku tohoto navýšení. Proto podpora, jejímž cílem je umožnit hospodářskému subjektu obchodovat na relevantních termínových trzích, neodpovídá kýženému cíli.
c)
Existence FPAP nemůže sama od sebe vyhovět podmínce čl. 87 odst. 3 písm. c), který stanoví, že slučitelné se společným trhem mohou být podpory na rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem. V podstatě žádný prvek neukázal, že by byl rozvoj či navýšení činností spojených s obchodováním na termínových trzích s ropou žádoucí. Kromě toho není tato činnost spojena s hospodářskou oblastí. Proto tuto podporu nelze považovat za slučitelnou se společným trhem podle výše uvedeného písmene c).
d)
A konečně, tento druh podpory není obsažen mezi kategoriemi podpor, které by byly považovány za slučitelné se společným trhem na základě rozhodnutí Rady přijatého v souladu s čl. 87 odst. 3 písm. e).
(84)
Komise ostatně uvedla, že se na tuto provozní podporu FPAP nepoužil žádný z pokynů, které přijala za účelem analýzy státních podpor.
(85)
Z toho tedy na závěr vyplývá, že podporu FPAP na získávání opcí na termínových trzích nelze považovat za slučitelnou se společným trhem s ohledem na žádnou z výjimek povolených Smlouvou.
4.2 Podpora ve prospěch rybářských podniků: snížení výdajů na palivo
(86)
Než Komise přistoupila k posouzení podpory, na jejímž základě bylo zahájeno formální vyšetřovací řízení, musela se vyjádřit k argumentu FPAP, který se domníval, že by se na podporu vyplacenou jemu samotnému a rybářským podnikům mělo nahlížet ve světle zvýšení prahu de minimis v odvětví rybolovu. Podle FPAP by byly dotčené částky (přibližně 16 000 EUR v průměru na podnik po odečtení podpory, kterou považuje za přímou sociální podporu rybářům) jednoznačně nižší než částky, u kterých probíhalo schvalování v okamžiku výplaty náhrad fondem FPAP (30 000 EUR na podnik) (13). Francouzské orgány se ve své odpovědi rovněž odvolaly na zvýšení prahu de minimis, aniž by však požadovaly jeho použití na tuto podporu.
(87)
Komise nejdříve připomněla, že podle článku 3 nařízení Komise (ES) č. 1860/2004 ze dne 6. října 2004 o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na podporu de minimis v zemědělském odvětví a odvětví rybolovu (14), ustanovení platné v době, kdy byly udělovány podpory rybářským podnikům, činila maximální výše podpory de minimis jednou za tři roky 3 000 EUR na podnik; podpory zvažované v tomto rozhodnutí značně překračují tyto částky a Francie se ve svých připomínkách vlastně nezmínila o možném použití tohoto stropu na podniky, které by mohly být jeho příjemci. I když je částka ve výši 30 000 EUR uvedená v nařízení (ES) č. 875/2007, které bylo v nedávné době přijato Komisí (15), vyšší než výše FPAP uvedených 16 000 EUR, tato částka představuje pouze průměrnou výši. Ostatně Francie k této částce ve výši 16 000 EUR došla chybně, neboť odečetla část podpory, kterou označuje za sociální podporu a kterou je při analýze nutno zohlednit (viz 116. a 117. bod odůvodnění). Vzhledem různorodosti velikostí rybářských podniků, které jsou členy FPAP, si tedy můžeme být jisti, že výše podpory poskytnuté některým podnikům je vyšší než 30 000 EUR. Například u trawlerů o délce 20 až 25 metrů činí výše roční náhrady přibližně 35 000 EUR, neboli 70 000 EUR za roky 2005 a 2006 (16). Nicméně jak bylo uvedeno výše, Francie nepožádala o použití nového stropu de minimis a neposkytla žádný důkaz o tom, že by tak učinila. Vzhledem k výše uvedenému měla tedy Komise v rámci stálého šetření režimů státní podpory povinnost ověřit soulad těchto podpor s ohledem na ustanovení článku 87 Smlouvy.
4.2.1 Existence státní podpory
(88)
Francie se domnívala, že Komise není oprávněná posoudit existenci státní podpory ohledně tohoto aspektu činností fondu. Podle Francie „označení za státní podporu může vycházet pouze z analýzy ad hoc vratné zálohy státu a nikoliv z analýzy činností FPAP. Francouzské orgány si tedy přejí, aby se zohlednila pouze první část 3.1 hodnocení. Část 3.2 znovu odsuzuje činnosti FPAP, který je profesním odborovým svazem a realizuje svoji činnost v podobě nákupu opcí s cílem ochrany svých členů proti výkyvům ceny nafty.“ (17)
(89)
Ve své odpovědi Komise připomněla, že v souladu s ustálenou judikaturou není státní podpora charakterizována svými příčinami a svými cíli, ale je vymezena v závislosti na svých účincích (18). Kromě získávání finančních opcí na termínových trzích je podle úmluv uzavřených se státem úkolem FPAP vyplácet rybářským podnikům vyrovnávací platbu odpovídající cenovému rozdílu mezi maximální krytou cenou a průměrnou měsíční cenou cenového indexu pro příslušný měsíc. Komise je tudíž toho názoru, že rybářské podniky byly příjemci zvláštních výhod, které jim poskytoval systém zavedený FPAP, a je proto nutné analyzovat účinky zálohy poskytnuté státem nejen z pohledu výhody poskytnuté fondu FPAP, nýbrž i z pohledu výhod poskytnutých rybářským podnikům.
4.2.1.1 Existence finanční výhody poskytnuté ze státních prostředků
(90)
Výhoda, kterou měly rybářské podniky z činností FPAP, má dvě podoby: na jedné straně spočívá výhoda v možnosti získat palivo za zvýhodněnou cenu a na straně druhé má podobu odškodnění částečně vyrovnávajícího výdaje za palivo.
(91)
Pokud jde o první aspekt, umožnilo získávání opcí na termínových trzích ze strany FPAP, který pak odprodával palivo koupené na termínových trzích společnosti CECOMER, ústředí nákupu pro námořní družstva, podnikům, které jsou členy FPAP, nakupovat palivo získané těmito družstvy za cenu nižší, než byla běžná tržní cena. Avšak jak již bylo uvedeno výše (viz 75. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí), to bylo možné pouze proto, že „stát k tomuto datu poskytl pomoc ve výši 65 miliónů EUR. FPAP ostatně na trhu s ‚komoditami‘ zaznamenal zisk z opcí ve výši několika miliónů EUR, což představuje nepopiratelnou přidanou hodnotu.“ Komise tedy došla k názoru, že zásobování rybářských podniků palivem za cenu nižší, než je běžná tržní cena, bylo možné díky zálohám poskytnutých státem a vlastním prostředkům FPAP, které představují příspěvky jeho členů a zisky ze spekulativních operací na termínových trzích s ropnými produkty.
(92)
Tento stejný dvojí původ bylo možné vidět v prostředcích (státní prostředky a prostředky ze soukromých činností FPAP), které sloužily k financování vyrovnávacích plateb vyplácených rybářským podnikům.
(93)
Jak je popsáno v 24. bodě odůvodnění tohoto rozhodnutí, FPAP financoval dle úmluv ze dne 12. listopadu 2004 a 27. května 2005 cenový rozdíl mezi „maximální krytou cenou“ a průměrnou měsíční cenou cenového indexu a podle úmluvy ze dne 11. října 2005 rozdíl mezi 0,30 EUR na litr a průměrnou měsíční referenční cenou, pokud tato přesahovala 0,30 EUR.
(94)
Původně plánovaný „vyrovnávací“ mechanismus vycházel z předpokladu, že vysoké náklady v poměru k referenční ceně by mohly být v období vyšších cen vyrovnány díky příspěvkům členů placeným v období nižších cen. Systém by pak fungoval na principu samofinancování. Když se podíváme na dokument pana de Feuardenta, již zmíněný v 75. bodě odůvodnění tohoto rozhodnutí, „byl FPAP technicky schopný získat první opce od dubna 2004; v této době mohly být potřeby CECOMER (přibližně 200 miliónů litrů) za rok 2005 kryty ve výši 0,28 centů/l za přibližně 4 milióny EUR“. Díky svým vlastním prostředkům by zřejmě FPAP na začátku roku 2004 býval mohl čelit relativně malým potřebám spojeným s „pojištěním nafty“ tímto způsobem. Ukázalo se tedy, že se svou původní koncepcí by býval mohl být fond soběstačný.
(95)
Nicméně jelikož se ceny ropy dlouhodobě pohybovaly na vysoké úrovni a povědomí o členství v FPAP se velmi rozšířilo, stoupal rychle počet členů. Důsledkem toho se náklady na toto „pojištění nafty“ prudce zvýšily a mohly být hrazeny pouze díky zálohám, které fondu FPAP vyplatil stát.
(96)
Pokud se pokusíme odhadnout výši prostředků, které FPAP potřeboval, aby mohl čelit výdajům na „pojištění nafty“ v roce 2005, můžeme vyjít z předpokladu, že míra spotřeby paliva, za kterou rybářské podniky vyžadovaly vyrovnávací platbu, se z 200 miliónů litrů (viz 94. bod odůvodnění) pravděpodobně posunula k objemu, který lze odhadnout na téměř 900 miliónů litrů. Pokud totiž opět použijeme průměrné hodnoty roční spotřeby, ze kterých se vycházelo při výpočtech uvedených v 55. a 56. bodě odůvodnění, činila by spotřeba 1 000 lodí do 12 metrů 1 000 × 200 tun/loď, neboli 200 000 tun, a spotřeba lodí delších než 12 metrů by činila 1 400 lidí × 480 tun/loď, neboli 672 000 tun, což je celkem 872 000 tun (neboli 872 miliónů litrů). Ve skutečnosti, jak již bylo uvedeno v 55. bodě odůvodnění, když vezmeme do úvahy, že lodi se věnují rybolovu spíše 38 týdnů ročně nežli 48, blíží se spotřeba spíše 700 000 tunám (1 000 lodí do 12 m × 158 tun, neboli 158 000 tun, a 1 400 lodí delších než 12 m × 380 tun, neboli 532 000 tun). Za předpokladu stropu pro vyrovnávací platby ve výši 12 centů na litr, což je strop použitý u třetí zálohy (19), dosahují finanční potřeby FPAP roční částky ve výši řádově 85 miliónů EUR. Vzhledem ke skutečnosti, že rybářské podniky měly zajištěnou zřejmě jen část své spotřeby paliva, byla potřeba finančních prostředků asi nižší, ale v porovnání s původním odhadem ve výši 4 miliónů EUR za rok 2005 zůstává objem řádově na několika desítkách miliónů EUR ročně. Je tedy jasné, že FPAP by býval bez vnějších prostředků, v tomto případě záloh vyplacených státem, nemohl plnit krytí zaručené svým členům protihodnotou za jejich příspěvky.
(97)
V tomto kontextu byl FPAP příjemcem veřejných prostředků za účelem pokrytí potřeb tohoto „pojištění nafty“ a jeho úkolem bylo tyto prostředky co nejlépe spravovat. Finanční prostředky FPAP se tudíž skládaly z prostředků pocházejících z členských příspěvků, státních záloh a případných zisků z jeho činností na termínových trzích s ropou. Část těchto prostředků pocházejících ze státních záloh představuje nezvratně státní prostředky. Pokud jde o zisky realizované na termínových trzích, které rybářským podnikům umožnily získat levněji naftu, mohlo jich být dosaženo jen díky existenci státních prostředků, které poskytly FPAP prostředky na provádění finančních operací na budoucích trzích. I když přesné znění úmluv uzavřených mezi FPAP a CECOMER není známo a nelze jej odvodit z žádného z dokumentů zaslaných Francií, Komise se domnívá, že vyrovnávací platba určená členským podnikům odpovídající cenovému rozdílu by byla nižší, než kdyby CECOMER a námořní družstva dodávaly rybářům palivo koupené na běžném trhu, to znamená bez obchodování FPAP na termínových trzích. Takto přešel zisk z operací FPAP na termínových trzích na CECOMER, zásobovací družstvo námořních družstev, a v konečném sledu na rybářské podniky, které od nich kupují palivo. Praktickým účinkem určitě bylo, že FPAP mohl pokračovat ve vyplácení vyrovnávacích plateb během delšího období, než kdyby byl FPAP jen zprostředkující organizací pověřenou pouze rozdělením uvedených 65 (nebo 77) miliónů EUR poskytnutých státem na základě mechanismu „pojištění nafty“.
(98)
Komise došla následně k názoru, že právě díky státním prostředkům, které přímo navyšovaly obchodní likviditu FPAP nebo které byly použity pro dosažení zisku dále navyšujícího tuto likviditu, mohly tyto rybářské podniky požívat finanční výhody, neboť měly na jedné straně možnost získat palivo za zvýhodněnou cenu a na straně druhé jim bylo vypláceno odškodnění v podobě vyrovnávací platby vypočtené na základě referenční ceny.
4.2.1.2 Existence finanční výhody přičitatelné státu
(99)
Tři, případně čtyři, úmluvy uzavřené mezi státem a FPAP stanoví, že konečným určením veřejných finančních prostředků vyplacených formou záloh je částečné vyrovnání nákladů na palivo rybářských společností. Vyrovnávací platba vyplacená rybářům formou odškodnění odpovídajícího rozdílu mezi referenční cenou a cenou u čerpací stanice se ještě pojí se snížením ceny nafty na čerpací stanici dodavatele, kterým je nejčastěji námořní družstvo.
(100)
Likvidita FPAP, původně tvořená příspěvky členů, poté navýšená o první státní zálohu, umožnila fondu obchodovat na termínových trzích, a dosáhnout tak zisku, avšak tento zisk nebyl dostatečný, aby mu současně umožnil vyplácet zaručené vyrovnávací platby podnikům protihodnotou za jejich příspěvky. Dvě, případně tři, zálohy však fondu umožnily pokračovat v činnostech do té doby, než musel postupně opustit své pozice, aby měl k dispozici prostředky potřebné na vyplácení odškodnění. Komise uvedla, že rozhodnutí týkající se operací na termínových trzích byla přijata předsedou FPAP. Jejich realizace se uskutečnila ve spojení s makléři a specializovanými finančními ústavy (viz 74. bod odůvodnění), jejichž odměňování bylo zajišťováno fondem FPAP za Komisi neznámých podmínek. Jestliže však stanovy FPAP stanoví, že předseda musí „za účelem rozhodnutí o projektech krytí, které mají být realizovány,“ povinně konzultovat správní radu, pak stát v této správní radě zastoupen není. Dokonce i když byl FPAP obecně povinen „vést účetnictví, které na žádost umožní zjistit použití záloh a rozdělení příjmů a výdajů fondu“, stát nerozhodoval ani o strategii, kterou má FPAP sledovat za účelem získávání těchto finančních opcí ani o výši finanční náhrady, která měla být vyplácena podnikům. Jestliže tedy není pochyb, jak bylo naznačeno v odstavci 4.1.1.4, že je podpora tvořená třemi, popřípadě čtyřmi, zálohami přičitatelná státu, to stejné neplatí pro dodatečné výhody, kterých požívaly rybářské podniky zčásti díky svým příspěvků a zčásti díky výše uvedené správě veškeré obchodní likvidity FPAP. Jestliže tedy byla konečná podpora vyplácená rybářům díky operacím realizovaným na termínových trzích vyšší než veřejné prostředky, které původně FPAP obdržel, část podpory přesahující výši zálohově poskytnutých veřejných prostředků nevyplynula z rozhodnutí státu. I když není možné z účetního hlediska přesně vymezit, co pochází ze státních prostředků a co z vlastních finančních prostředků, neboť pro obchodování na termínových trzích s ropou a pro vyplácení odškodnění v podobě vyrovnávací platby byla použita veškerá obchodní likvidita, není tedy pro Komisi výhoda odpovídající rozdílu mezi celkovou výší podpor, jejímiž příjemci byly rybářské podniky, a celkovou výší státních záloh poskytnutých rybářským podnikům přičitatelná státu.
4.2.1.3 Existence finanční výhody, která narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž
(101)
Komise dospěla k závěru, že příspěvek rybářským podnikům, které jsou členy FPAP, na jejich výdaje na palivo tyto podniky zvýhodňuje, neboť jsou jedinými podniky, které mohou být příjemci tohoto příspěvku. Jejich pozice je posílená vůči jiným podnikům, které jim konkurují na trhu Společenství, ať už se jedná o jiné rybářské podniky nebo podniky z dalších odvětví hospodářské činnosti, jejichž zájmem je snížit své provozní náklady spojené s výdaji za palivo. Vzhledem k tomu, že se tento ochranný mechanismus navíc vztahuje pouze na rybářské podniky, hodnotí se takto poskytnutá podpora jako podpora v rámci odvětví nedostupná pro ostatní odvětví. Navíc podpora v jakékoli formě, která zvýhodňuje určité odvětví, narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž (viz rozhodnutí Komise 2006/269/ES ze dne 8. února 2006 o daňových odpočtech pro rybáře z povolání (Švédsko) (20), 31. a 35. bod odůvodnění).
(102)
Francie předložila námitku, že tato podpora nezvýhodňovala členské podniky FPAP, jelikož „členství v FPAP je volné a otevřené všem rybářským podniků s výhradou platby příspěvků“. MQA dodává, že toto členství je otevřené „bez ohledu na strukturu či státní příslušnost příjemce požitku“. FPAP pak závěrem upřesnil, že „členské podniky FPAP jsou v rukou francouzského, ale i španělského a nizozemského kapitálu“.
(103)
Komise došla ve své odpovědi k závěru, že rybářské podniky, které se mohou stát členy FPAP, jsou pouze podniky, které mají své lodě registrovány na metropolitním území Francie nebo v zámořských departementech. Podniky s nizozemským či španělským kapitálem, které drží francouzské lodě, se tedy skutečně mohou stát členy FPAP; jsou to určitě tyto lodě, na které se odvolává Francie a FPAP ve svých odpovědích. Ale ostatní lodě Společenství se členy stát nemohou.
(104)
Všechny podniky, které jsou příjemci vyrovnávacích plateb vyplácených FPAP konkurují na trhu Společenství podnikům, jejichž lodě plují pod vlajkou ostatních členských států a které mají rovněž zájem na snížení svých provozních nákladů spojených s výdaji za palivo, ale které nemají k dispozici systém vyrovnávacích plateb typu systému zavedeného FPAP. Z tohoto důvodu výhoda, kterou mají členské rybářské podniky nebo podniky, které ještě nejsou členy, ale mohly by jimi být, to znamená všechny podniky, jejichž lodě plují pod francouzskou vlajkou, představuje jasně narušení hospodářské soutěže.
(105)
FPAP byl mimo jiné toho názoru, že faktory narušení hospodářské soutěže je nutné hledat jinde. S odvoláním na vysoké náklady, které podle FPAP nemají ekonomické opodstatnění a které vyplývají ze správy víceletých orientačních plánů rybářského loďstva, to znamená ze správy celkové kapacity tohoto loďstva, nebo které jsou spojené se správou „produkčních práv“, FPAP zejména uvedl, že „‚Práva‘ týkající se vnitrostátních ‚politik‘ představují (…) skutečný faktor narušující evropskou hospodářskou soutěž [a] značně přesahují ekonomickou oblast.“.
(106)
Komise v tomto ohledu uvedla, že tyto náklady, ať už jsou ve Francii nižší či vyšší než náklady v ostatních členských státech, jsou výsledkem omezení vyplývajících z právního rámce, podle kterého se v současné době vykonávají rybolovné činnosti. Ve svém sdělení (21) ze dne 26. února 2007 o nástrojích řízení rybolovu na základě rybolovných práv Komise připomněla, že odvětví rybolovu Společenství se vyznačuje množstvím nástrojů a řídicích mechanismů a že srovnatelné situace jsou někdy posuzovány velmi odlišným způsobem v závislosti na členském státu. Ze sdělení zejména vyplynulo, že prodej a nákup rybolovných práv je v některých členských státech běžnou praxí, ať už probíhá v rámci zavedených trhů či nepřímo. Náklady uvedené FPAP představují náklady, se kterými se potýkají loďstva různých členských států a odpovídají ekonomickému vývoji odvětví rybolovu. Tyto náklady vyplývají z provádění správních opatření, která vyžaduje a potřebuje společná rybářská politika, na vnitrostátní úrovni. Toto provádění není odůvodněním pro zavádění zvláštních podpor v jednotlivých členských státech. Z tohoto důvodu a na rozdíl od toho, co uvedl FPAP, nelze narušení hospodářské soutěže hodnotit omezeně v rámci „relevantního trhu“, například „regionálního mikrotrhu“, což je pojem, na který se fond odvolává, nýbrž jak je stanoveno ve Smlouvě na úrovni celého společného trhu. Jestliže je tedy cílem podpory FPAP zachovat rybolov v regionálním rámci a zabránit mořským lodím, aby se stáhly do menších hloubek, či trawlerům, aby se zaměřily na specifický druh rybolovu, jak uvedl FPAP, pak tato podpora zcela představuje podporu, která narušuje, nebo může narušit, hospodářskou soutěž a je v tomto ohledu státní podporou.
(107)
Na základě výše uvedených důvodů se tudíž Komise domnívá, že prostředky uvolněné státem, jejichž příjemci byly prostřednictvím FPAP rybářské podniky, narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž.
4.2.1.4 Existence finanční výhody, která ovlivňuje obchod mezi členskými státy
(108)
FPAP nesouhlasí se skutečností, že podpory rybářským podnikům, které jsou členy odborového svazu, ovlivňují výměny mezi členskými státy. Podle FPAP tyto podniky ve skutečnosti vykonávaly svoji činnost v rámci „trhu, který není v žádném případě jednotný, ale který spíš představuje ‚mozaiku‘ regionálních mikrotrhů“.
(109)
Komise v odpovědi uvedla, že celková hodnota vývozu produktů rybolovu a akvakultury z Francie do zbylé části světa dosáhla v roce 2005 výše 1 290 miliardy EUR, z toho 80 % do členských států Evropské unie. Stejně tak celková hodnota dovozu této kategorie produktů do Francie činila v roce 2005 3 693 miliardy EUR, z toho 40 až 60 %, v závislosti na zdroji, bylo z členských států Evropské unie (22). Celková hodnota francouzské produkce činila pro srovnání 1 868 miliardy EUR. Aniž by bylo třeba provádět velmi detailní ekonomickou analýzu (23), je tedy jasné, že bez ohledu na změny cen shledané v tomto případě každý den ve francouzských či evropských přístavech představuje objem výměn mezi Francií a zbylou částí Evropy v odhadu dodávek produktů rybolovu a akvakultury značnou část. Opatření na podporu velkého počtu francouzských rybářských podniků (více než 30 % loďstva) prostřednictvím snížení jejich provozních nákladů mají samozřejmě vliv na výměny mezi členskými státy v oblasti rybolovu.
(110)
Je tedy zjevné, že výhoda, kterou využívaly rybářské podniky ve formě náhrady části svých provozních nákladů, ovlivňuje výměny mezi členskými státy.
4.2.1.5 Závěr
(111)
Čtyři podmínky pro stanovení existence státní podpory jsou splněny jen částečně. Výhoda, které využívaly rybářské podniky, evidentně vyplývá z použití státních prostředků, narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod mezi členskými státy. Naproti tomu výhoda je přičitatelná státu pouze do výše záloh, pokud tyto zálohy představují pouze část obchodní likvidity FPAP a pokud stát nezasahoval do voleb prováděných FPAP za účelem zúročení prostředků, které mu byly dány k dispozici. Proto může Komise konstatovat existenci státní podpory ve smyslu článku 87 Smlouvy o ES pouze do výše vkladu veřejných finančních prostředků, to znamená 65, nebo 77 miliónů EUR.
(112)
Komise na závěr uvádí, že francouzské orgány bez ohledu na své odpovědi ze dne 7. října 2005 a 21. dubna 2006 vlastně nepopřely závěry Komise o existenci státní podpory. Během přezkumu návrhu finančního zákona na rok 2007 národním shromážděním ministr zemědělství a rybolovu na dotaz týkající se budoucnosti FPAP totiž odpověděl: „FPAP je funkční ode dne 1. listopadu 2004, ale Evropská komise ho sleduje zblízka, neboť se jedná o státní podporu.“ (24)
4.2.2 Slučitelnost se společným trhem
(113)
Podle čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy jsou nebo mohou být některé kategorie podpory považovány za slučitelné se společným trhem.
(114)
Komise uvedla, že tyto podpory neodpovídají případům upraveným v čl. 87 odst. 2 Smlouvy.
a)
Tím, že MQA tvrdí, že FPAP jednal jako „organizace na ochranu spotřebitelů“ nebo jako „ochránce spotřebitelů ropných produktů“, se zdá, že naznačuje, že by bylo možné podpory ve prospěch rybářských podniků zahrnout mezi „podpory sociální povahy poskytované individuálním spotřebitelům“ upravené v čl. 87 odst. 1. V tomto ohledu Komise pouze uvádí, že tento odstavec se výslovně týká „individuálních spotřebitelů“ a nikoliv podniků, a proto jej v tomto případě nelze použít (viz rovněž 50. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí). Tato podpora není tudíž podle čl. 87 odst. 2 písm. a) Smlouvy slučitelná se společným trhem.
b)
Tato podpora nepředstavuje podporu určenou k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi. Výkyvy cen ropy jsou vlastně spojené s hospodářskou činností. Tyto výkyvy se dotýkají rovněž dalších odvětví činnosti, které spotřebovávají ropné produkty ve všech členských státech Evropské unie a nelze je ve smyslu čl. 87 odst. 2 písm. b) považovat za přírodní pohromu ani mimořádnou událost. Nicméně k této analýze MQA namítá, že podpora skutečně následovala po výjimečné situaci, „neboť sama Komise připouští výjimečné hospodářské a sociální potíže odvětí“. Je skutečně pravda, že odvětví rybolovu musí čelit zvláštním obtížím, které Komise detailně analyzovala ve svém sdělení (25) ze dne 9. března 2006„O zlepšování hospodářské situace v odvětví rybolovu“. V tomto sdělení Komise ukázala, že zdroje hospodářských a sociálních obtíží odvětví vyplývají z jeho strukturálního nepřizpůsobení se omezením zatěžujícím jeho činnost. Navíc Komise v tomto sdělení formulovala několik návrhů na překonání hospodářských obtíží odvětví rybolovu. Po přezkoumání slučitelnosti některých provozních podpor Komise velmi jasně uvádí: „Současné obtíže v odvětví rybolovu se stupňují vzhledem k nedávnému nárůstu cen pohonných hmot. To vede k tomu, že se z odvětví rybolovu ozývají hlasy volající po veřejné intervenci, která by tento náhlý nárůst nákladů kompenzovala. Takováto podpora by byla provozní podporou, která není slučitelná se Smlouvou. Komise by žádnou podporu oznámenou pro tento účel neschválila.“ K záručnímu nástroji srovnatelnému s nástrojem koncipovaným původně během zřizování FPAP Komise doplňuje „Komise by takovýto režim mohla schválit pouze tehdy, pokud by poskytoval záruky splacení veškeré veřejné podpory za obchodních podmínek, což se za současné hospodářské situace jeví jako velmi nepravděpodobné“. Výkyvy ve výši vstupních nákladů, jako nákladů na palivo, jsou součástí hospodářské činnosti a nemohou samy o sobě představovat mimořádnou událost.
Vzhledem k výše uvedenému dochází Komise k závěru, že zmíněná státní podpora, jejímiž příjemci byly rybářské podniky, není ve smyslu čl. 87 odst. 2 písm. b) Smlouvy slučitelná se společným trhem.
(115)
Tuto podporu nelze rovněž považovat za slučitelnou se společným trhem na základě použití čl. 87 odst. 3 Smlouvy s různými případy, které jsou zde upraveny.
a)
Evidentně se nejedná o podporu, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností (případ upravený v čl. 87 odst. 3 písm. a) Smlouvy). Cílem této podpory je snížit provozní náklady rybářských podniků. FPAP ovšem uvádí, že cílem této podpory je zachovat rybolov v regionálním rámci. Nicméně Komise konstatuje, že je tato podpora udělována rybářským podnikům bez ohledu na sídlo těchto podniků či domovský přístav lodí, který využívají. Tato podpora nemá tedy nic společného s podporou uvedenou ve výše zmíněném písmenu a).
b)
Tuto podporu nelze rovněž považovat za podporu určenou na podporu uskutečnění významného projektu společného evropského zájmu nebo na nápravu vážné poruchy hospodářství členského státu. Nemá vazbu na žádný významný projekt společného evropského zájmu. Nelze ji ani považovat za podporu určenou na nápravu vážné poruchy hospodářství členského státu. Cílem podpory udělené rybářským podnikům je totiž náprava potíží podniků jednoho konkrétního hospodářského odvětví a nikoliv celého francouzského hospodářství. Odvětvová povaha této podpory je nepopiratelná, neboť navýšení cen ropy neovlivnilo pouze podniky z odvětví rybolovu, nýbrž všechny podniky, všechna odvětví činnosti. A v tomto ohledu byla vždy Komise toho názoru, že veřejným orgánům nepřísluší finančně zasahovat s cílem kompenzovat tento nárůst, nýbrž naopak podněcovat podniky, aby se přizpůsobily novým hospodářským podmínkám, které z tohoto navýšení vyplývají. Proto vzhledem k výše uvedenému Komise shledala, že podporu FPAP ve prospěch rybářských podniků nelze ve smyslu čl. 87 odst. 3 písm. b) považovat za slučitelnou.
c)
Pokud jde o čl. 87 odst. 3 písm. c), snížení výdajů na palivo nemůže samo o sobě vyhovět podmínce výše uvedeného písmene c), podle které může být se společným trhem slučitelná podpora na rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem. Cílem dotčené podpory není ve skutečnosti podpora rozvoje rybolovných činností ve smyslu udržitelného rybolovu v souladu s cíli společné rybářské politiky, nýbrž naopak zachovává míru intenzity rybolovu, aniž by vedla rybářské podniky ke snížení výdajů za palivo. Ve svém důsledku pak zpomaluje potřebné přizpůsobení se podniků odvětví rybolovu obtížím, které vyplývají z nárůstu cen ropy. Kromě toho není tato činnost spojena s hospodářskou oblastí. Proto tuto podporu nelze podle čl. 87 odst. 3 písm. c) považovat za slučitelnou se společným trhem.
d)
A konečně tyto kategorie podpory nejsou zjevně obsaženy mezi podporami určenými na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví ani mezi podporami považovanými za slučitelné se společným trhem na základě rozhodnutí Rady přijatého v souladu s čl. 87 odst. 3 písm. e).
(116)
Z výše uvedeného vyplývá, že státní podpora poskytnutá rybářským podnikům za účelem snížení výdajů na palivo neodpovídá žádné z výjimek stanovených článkem 87 Smlouvy.
(117)
Jelikož se jedná o podporu rybářským podnikům, je nutno tyto podniky posoudit rovněž ve světle pokynů pro posuzování státní podpory v odvětví rybolovu a akvakultury (dále jen „pokyny“).
(118)
Cílem této podpory je snížit provozní náklady rybářských podniků. Má povahu provozní podpory.
(119)
Komise nejdříve připomíná, že podle bodu 3.5 těchto pokynů „nesmí mít státní podpory ochranné účinky, musí sloužit k podpoře racionalizace a efektivity produkce a uvádění produktů rybolovu na trh. Veškerá taková podpora musí vyústit v trvalá zlepšení, díky nimž se odvětví bude moci dále rozvíjet již jen na základě tržních zisků.“
(120)
Ale jak již bylo uvedeno v 115. bodě odůvodnění písm. c) tohoto rozhodnutí, snížení výdajů na palivo nemá za cíl rozvoj rybolovných činností ve smyslu udržitelného rybolovu v souladu s cíli společné rybářské politiky, nýbrž zachování shodných činností rybářských podniků. Proto je Komise toho názoru, že tato podpora má skutečně ochranné účinky uvedené v bodě 3.5 pokynů a nelze ji tudíž považovat za slučitelnou se zásadou stanovenou těmito pokyny.
(121)
Francie ovšem ve svých odpovědích k zahájení formálního vyšetřovacího řízení uvedla, že „činnosti FPAP předešly nezbytná opatření, jakou jsou plány na záchranu a restrukturalizaci, které tyto činnosti poté, co budou schváleny, pouze vysvětlí a potvrdí“. Nicméně až mnohem později, a to v lednu 2008, informovala Francie Komisi o zavedení opatření předložených jako opatření na záchranu a restrukturalizaci ve prospěch rybářských podniků, opatření registrovaná Komisí pod číslem NN 09/2008 a v současné době podrobovaná analýze. I pokud bychom přijali argument Francie, podle kterého by činnosti FPAP určitým způsobem předešly opatření na záchranu a restrukturalizaci, nemá to vliv na jejich slučitelnost se společným trhem z důvodu základních rozdílů, které existují mezi opatřeními FPAP a podmínkami, kterými se řídí režimy podpor na záchranu a restrukturalizaci podniků a které jsou popsány v pokynech Společenství o státní podpoře na záchranu a restrukturalizaci podniků v nesnázích (26). V rozporu s tím, co je uvedeno v těchto pokynech, byly totiž podpory vyplývající z činností FPAP poskytovány bez rozdílu všem rybářským podnikům a nikoliv jen podnikům v nesnázích. Dále podpory na záchranu nesmí překročit šest měsíců a musí mít podobu vratné půjčky nebo záruky; pokud jde o podpory na restrukturalizaci, musí být poskytovány za přesně stanových podmínek a po omezenou dobu. Podpory poskytované Francií prostřednictvím FPAP však žádnou z požadovaných podmínek nesplňují: rybářské podniky jsou příjemci těchto podpor od roku 2004, podpory nejsou poskytovány formou půjčky či záruky a jejich vrácení v rámci plánu restrukturalizace není stanoveno.
(122)
FPAP se rovněž domnívá, že poskytované podpory jsou odůvodněny skutečností, že by se ve skutečnosti jednalo o podporu příjmů zaměstnanců. FPAP v tomto ohledu píše: „FPAP se zřizuje jako ‚sdružení pro předcházení rizikům‘ s cílem vytvořit pro 2 500 členských podniků právní rámec na záchranu ve smyslu francouzského práva…. V tomto smyslu je podpora příjmů zaměstnanců spadající do rámce restrukturalizace povolena. Žádným způsobem nenarušuje pravidla hospodářské soutěže. Naopak vyplývá ze zásad Společenství, které zaměstnancům zaručují důstojný minimální příjem.“ FPAP pokračuje tím, že uvádí, že nezávislý výplatní systém námořníků by ve Francii způsobil, že by zaměstnanci rybářských podniků nedostávali plat, a dokonce by se vůči rejdaři zadlužili. A nakonec upřesňuje, že 25 z 65 miliónů záloh poskytnutých státem „se přímo týká záloh zaměstnancům a posuzuje se jako přímá sociální podpora“. MQA dodává: „Pokud jsou půjčky považovány za podpory ve prospěch nikoliv FPAP, nýbrž členských rybářských podniků, jednalo by se skutečně o sociální podpory. Finanční příspěvek, který by byl poskytnut tímto způsobem, by byl ve skutečnosti přímo spojen s odměňováním námořníků.“
(123)
Tato tvrzení vyvolávají několik připomínek ze strany Komise:
1)
Nejdříve se podivuje nad tím, že téměř 40 % (25 z 65 miliónů) záloh ze státních finančních prostředků poskytnutých podle tří výše uvedených úmluv (viz 21. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí) za účelem získání finančních opcí na termínových trzích s ropnými produkty „se přímo týká záloh zaměstnancům a posuzuje se jako přímá sociální podpora“.
2)
Komise se domnívá, že se zde ze strany FPAP jedná o rétorickou zkratku, která má ukázat, že z činností prováděných FPAP spočívajících ve snižování provozních nákladů rybářských podniků a s ohledem na nezávislý výplatní systém těžili in fine zaměstnanci těchto podniků. Právě v tomto smyslu by se tyto činnosti mohly posuzovat „jako přímá sociální podpora“. Nicméně žádný údaj ve spisu nevede k předpokladu, že by se jednalo o přímé sociální podpory, to znamená podpory vyplácené FPAP přímo zaměstnancům těchto podniků; což není žádným způsobem zakotveno ve stanovách FPAP (viz 20. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí).
3)
Ať už by byly podpory případně vyplaceny přímo zaměstnancům nebo by činnosti FPAP byly přínosem pro tyto zaměstnance, neboť by jim v důsledku nezávislého výplatního systému umožnily zvýšit své příjmy, Komise připomíná, že v souladu s řádně ustálenou judikaturou (27) pojem podpory zahrnuje výhody poskytnuté veřejnými orgány, které v různých formách ulevují od nákladů, jež jdou obvykle k tíži rozpočtu podniku. V tomto smyslu jsou platy nepochybně součástí těchto nákladů a podnik nemůže na jejich vyplacení počítat s veřejnými prostředky. Proto je skutečnost, kdy podle FPAP a MQA z výhod získaných těmito rybářskými podniky v podobě možnosti kupovat palivo za preferenční cenu a částečné náhrady svých výdajů za palivo ve skutečnosti těžili zaměstnanci těchto podniků, za účelem posouzení slučitelnosti těchto podpor se společným trhem irelevantní. Stačí konstatovat, že účinkem podpor poskytnutých rybářským podnikům díky veřejným prostředkům byla úleva od nákladů, jež jdou běžně k tíži rozpočtu těchto podniků.
4)
Stejně tak nemůže Komise přijmout tvrzení, podle kterého by podpora příjmů zaměstnanců byla povolena, neboť by jednak vycházela ze zásad Společenství, které zaměstnancům zaručují důstojný minimální příjem, a jednak by nezávislý výplatní systém byl zvlášť nepříznivý pro francouzské námořníky. Pravidla týkající se existence minimálního platu jsou totiž na základě zásady subsidiarity ve výlučné pravomoci členských států. Pokud jde o platy námořníků ve Francii, tato povinnost je upravena články L.742-2, D.742-1 a D.742-2 zákoníku práce. Jak je připomenuto v rozsudku Odvolacího soudu v Rennes ze dne 16. června 1998 (28), tato obecně platná ustanovení se použijí na zaměstnance podle námořního zákoníku práce nezávisle na přijatém způsobu odměňování. Skutečnost, že se rejdař a jeho zaměstnanci na začátku domluví, že námořníci budou vypláceni nezávisle (na případném zisku), nezprošťuje rejdaře od povinnosti zaručit námořníkům během období nalodění odměnu alespoň ve výši minimální mzdy. Jinými slovy rybářské podíly musí být alespoň rovny odměně vypočtené s použitím minimální zaručené mzdy. Ustanovení článku 34 námořního zákonu práce (29) odkazují v tomto ohledu na „profesní národní dohodu nebo rozšířené odvětvové dohody [pro stanovení] nezávisle na skutečné délce práce jednoho čí více období pro výpočet minimální zaručené mzdy nezávisle odměňovaných námořníků“. Odvětvová dohoda zaručující v čl. 9 prvním pododstavci roční minimální hrubou odměnu pro námořníky zaměstnance odměňované nezávisle byla podepsána dne 28. března 2001 (30). Toto ustanovení se stalo povinným pro všechny zaměstnavatele a všechny zaměstnance spadající do působnosti této dohody na základě meziministerské vyhlášky ze dne 3. července 2003 (31). Mzdové náklady vyplývající z této zákonné povinnosti tedy představují provozní náklady rybářských podniků stejně jako výdaje na palivo. Za těchto podmínek nemůže tedy Komise přijmout tvrzení, podle kterého by byl francouzský stát oprávněn intervenovat, neboť rejdaři se vyhýbají zákonné povinnosti, podle které mají svým zaměstnancům zajistit minimální mzdu, i když jsou zaměstnanci odměňováni nezávisle.
(124)
Podle MQA by se rovněž mohlo jednat o socioekonomická opatření: „pokyny (…) uvádějí, že mohou být prohlášena za slučitelná socioekonomická opatření. V tomto případě je FPAP zcela průhledný a opatření považovaná Komisí za podpory mají evidentně socioekonomický charakter.“
(125)
Komise shledává, že MQA nepřináší žádný prvek umožňující posoudit dotčené podpory s ohledem na bod 4.5 pokynů, který stanoví, že případ od případu mohou být přímé podpory zaměstnancům odpovídající socioekonomickým opatřením považovány za slučitelné se společným trhem. Tento odstavec vlastně upřesňuje, že lze podporu považovat za slučitelnou pouze, „pokud představuje součást socioekonomických záložních opatření, která nahrazují ušlý příjem související s opatřeními zaměřenými na dosažení úpravy kapacity přijatými podle čl. 11 odst. 1 nařízení (ES) č. 2371/2002“ (nařízení Rady (ES) č. 2371/2002 ze dne 20. prosince 2002 o zachování a udržitelném využívání rybolovných zdrojů v rámci společné rybářské politiky (32)). Zřízení FPAP však nespadá do celkového plánu přijatého v souladu s nařízením (ES) č. 2371/2002 s cílem upravit rybolovné kapacity. Argument předložený MQA tudíž nemůže v žádném případě odůvodnit poskytnutí těchto provozních podpor.
(126)
MQA také uvádí, že není přesné tvrdit, že podpory byly poskytnuty bez podmínek. Podle MQA „stát za účelem poskytnutí těchto půjček vyžadoval, aby FPAP předložil četné podpůrné doklady pro vytvoření řádné správy fondu a rovněž určení fondu a jeho členů, kteří měli vytvořit udržitelná řešení s ohledem na nové výrobní podmínky odvětví rybolovu“. MQA trvá na tomto požadavku průhledného účetnictví a na rozhodnutí státu o provedení meziministerské inspekční mise.
(127)
Komise konstatuje tento požadavek průhlednosti a kontroly s tím, že se jeví jako základní, neboť se jedná o intervenci financovanou z veřejných prostředků. Komise nicméně lituje, že jí v takovém kontextu průhlednosti francouzské orgány ani přes její požadavky vyjádřené během řízení nepředaly veškeré detailní údaje o činnostech fondu. Komise nakonec konstatuje, že nebyla nikdy informována o inspekční misi zmíněné MQA ani a fortiori o jejích závěrech požadovaných francouzskými orgány k polovině listopadu 2005.
(128)
Proto se Komise domnívá, že zálohy poskytnuté státem očividně spadají do kategorie provozních podpor uvedených v bodu 3.7 pokynů, podle kterého: „státní podpora, která je udělena, aniž by příjemcům ukládala jakékoli závazky ve prospěch cílů společné rybářské politiky, a která je určena ke zlepšení situace podniků a zvýšení jejích obchodní likvidity, (…) je, coby provozní podpora, se společným trhem neslučitelná.“ Tyto zálohy jsou tudíž se společným trhem neslučitelné.
5. ZÁVĚR
(129)
Komise shledala, že Francie v rozporu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy protiprávně zavedla různá podpůrná opatření, která jsou předmětem tohoto rozhodnutí.
(130)
Na základě posouzení uvedeného v části 4.1 tohoto rozhodnutí se Komise domnívá, že navýšení obchodní likvidity FPAP prostřednictvím poskytnutí tří, případně čtyř, záloh v celkové výši 65 miliónů EUR, případně 77 miliónů EUR, představuje podle čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy státní podporu neslučitelnou se společným trhem. Vzhledem k tomu, že by žádná banka neposkytla zálohy typu, jaké byly poskytnuty FPAP, a že podle dostupných informací nebyly tyto zálohy vráceny, stala se z těchto záloh přímá dotace (viz 67. bod odůvodnění), a tudíž státní podpora ve zmíněné výši.
(131)
Na základě posouzení uvedeného v části 4.2 tohoto rozhodnutí se Komise domnívá, že podpora poskytnutá formou záloh FPAP, která rybářským podnikům umožnila nakupovat palivo za zvýhodněnou cenu a využívat vyrovnávací platby v rámci pojištění nafty, představuje podle čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy státní podporu neslučitelnou se společným trhem.
6. NAVRÁCENÍ PODPORY
(132)
Částka státní podpory poskytnutá Francií činí 65 miliónů EUR, nebo 77 miliónů, pokud existovala čtvrtá úmluva. V čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999 se stanoví, že je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil. Cíle navrácení podpory je dosaženo, jakmile jsou dotčené podpory, navýšené případně o úroky z prodlení, vráceny příjemcem nebo, jinými slovy, podniky, které z nich skutečně měly prospěch (33). Cíle navrácení podpory bude tudíž dosaženo, až tato částka ve výši 65, nebo 77 miliónů EUR bude navrácena.
(133)
Za účelem stanovení, co má být navráceno z části FPAP a z části rybářskými podniky, je nutno vzít do úvahy skutečnost, že FPAP, ačkoliv na termínových trzích jednal jako hospodářský subjekt, bylo jeho cílem poskytovat náhrady rybářským podnikům v rámci systému pojištění nafty, který zavedl, a dodávat jim palivo za výhodnou cenu. Analýza celkové ekonomie tohoto zvláštního systému provedená v tomto rozhodnutí ukázala, že FPAP splnil svoje poslání tím, že postupně převáděl podporu poskytnutou státem. Z tohoto důvodu představuje podpora, která má být navrácena ze strany FPAP, tu část z 65, nebo 77 miliónů EUR, která nebyla převedena na rybářské podniky, a podpora, kterou mají navrátit rybářské podniky, je tedy ta část, která jim byla převedena.
(134)
Komise nemá znalosti o výši částky, která byla skutečně z FPAP převedena rybářským podnikům. Komise v tomto ohledu uvádí, že přes příkaz Francii k poskytnutí potřebných informací o fungování FPAP Francie nesdělila ani způsob používání obchodní likvidity tohoto fondu ani jeho účetnictví. Bez těchto informací a s ohledem na judikaturu Soudního dvora (34) je Komise toho názoru, že je nutné poskytnout určité pokyny k metodě, kterou je nutno použít ke stanovení výše podpory, jež má být navrácena.
(135)
Při stanovení těchto pokynů vzala Komise do úvahy skutečnost, že s ohledem na úmluvy má FPAP povinnost vést účetnictví umožňující sledovat použití záloh, jakož i rozdělování zdrojů a výdajů, a že se zavázal archivovat účetní doklady po dobu minimálně deseti let a předložit je na vyžádání jednotlivým státním orgánům (viz 27. bod odůvodnění). Na základě těchto skutečností budou mít orgány či organizace pověřené provedením rozhodnutí o navrácení podpory možnost seznámit se s pohyby obchodní likvidity FPAP a se stavem této obchodní likvidity v okamžiku, kdy má být toto rozhodnutí provedeno. Kromě toho účetnictví rybářských podniků většinou vedou správní seskupení patřící pod středisko pro řízení drobného rybolovu, které je zastoupeno ve správní radě FPAP, je tedy zároveň možné v účetnictví těchto podniků vymezit náhrady, které jim vyplatil FPAP.
6.1 Navrácení podpory od FPAP
(136)
Částka neslučitelné podpory, kterou má vrátit FPAP, odpovídá části státní podpory, která nebyla nakonec převedena rybářským podnikům, to znamená část záloh, která byla použita na financování fungování FPAP a ta část záloh, kterou si fond ponechal ve své obchodní likviditě. Celkovou výši provozních nákladů může orgán pověřený provedením navrácení podpory zjistit z účetnictví FPAP. Vzhledem k zastupitelné povaze peněz a nemožnosti rozlišit jejich původ v závislosti na jeho použití se Komise domnívá, že část státních záloh, ze které byly financovány provozní náklady, odpovídá celkové výši těchto nákladů, na kterou se použije koeficient těchto záloh vypočítaný z poměru mezi výší těchto záloh a vlastními prostředky FPAP (členské příspěvky). Stejným způsobem lze stanovit výši záloh, která zůstala v obchodní likviditě, když se na zbylou obchodní likviditu použije stejný koeficient.
6.2 Navrácení podpory od rybářských podniků
(137)
Jak bylo uvedeno výše, podpora, kterou mají vrátit všechny rybářské podniky, představuje 65, nebo 77 miliónů těchto záloh, ponížených o částku, kterou má v souladu s pokyny uvedenými v 136. bodě odůvodnění vrátit FPAP. Pokud jde o státní podporu, kterou má vrátit každý z těchto podniků, je třeba vzít do úvahy skutečnost, že není z účetního hlediska možné, činit rozdíl mezi podporou, která je považována za státní podporu, a podporou, která není přičitatelná státu (viz odstavec 4.2.1.2 tohoto rozhodnutí).
(138)
Komise shledala, že státní podporu, kterou má vrátit každý podnik, lze vypočítat na základě odškodnění obdrženého každým podnikem v rámci pojištění nafty.
(139)
Tím, že Komise bere toto odškodnění jako základ pro výpočet, nechává stranou ekvivalent podpory z úspory dosažené každým rybářským podnikem v důsledku nákupu paliva za nižší než tržní cenu. Komise se domnívá, že je správné tak učinit, neboť podniky, které využívaly preferenčních cen pro nákup paliva, jsou totožné s podniky, které byly příjemci odškodnění v rámci pojištění nafty, a to v úplně srovnatelných poměrech, neboť čím více paliva podnik koupil za preferenční cenu, tím větší odškodnění získával a naopak. Při použití tohoto základu nedojde u dotčených podniků ke vzniku disproporcí vzhledem k povinnosti navrácení, které budou muset čelit. Dále Komise uvádí, že pokud bychom při výpočtu chtěli vycházet z ekvivalentu podpor, bylo by za tímto účelem nutné u každé dodávky paliva za období působení FPAP na termínových trzích nafty vypočítat rozdíl mezi výdaji, které by vyplynuly z nákupu za cenu platnou daný den, a cenou skutečně fakturovanou družstevní společností po stanovení, jaká cena se toho dne použila na typ zakoupeného paliva a místo nákupu. Uplatnění tohoto postupu by bylo mnohem obtížnější. Proto Komise upřednostňuje doporučit takový základ pro výpočet, který orgánům a organizacím pověřeným provedením rozhodnutí o navrácení podpory usnadní jejich úkol.
(140)
Proto je Komise toho názoru, že státní podporu, kterou má vrátit každý podnik, lze vypočítat na základě odškodnění obdrženého každým podnikem v rámci pojištění nafty. Státní podpora, která má být navrácena, se vypočítá prostřednictvím úpravy této náhrady procentuální sazbou odpovídající poměru celkové výše státní podpory, kterou mají vrátit rybářské podniky, vzhledem k celkové výši náhrady vyplacené rybářským podnikům ze strany FPAP v rámci pojištění nafty.
(141)
Částka, kterou má vrátit každý jednotlivý rybářský podnik, se tedy vypočte podle následujících vzorců:
kde
R*Ent
=
částka, kterou má vrátit rybářský podnik
I
=
výše náhrady obdržené rybářským podnikem v rámci pojištění nafty
Zálohy
=
65, nebo 77 miliónů EUR
R*FPAP
=
částka, kterou má vrátit FPAP v souladu s pokyny uvedenými v 136. bodě odůvodnění
Celkem I
=
celková výše náhrad vyplacených FPAP rybářským podnikům v rámci pojištění nafty
(142)
Tento vzorec vychází z postulátu, že FPAP realizoval na termínových trzích zisk, který byl pak zcela postoupen rybářským podnikům. Jak bylo popsáno v tomto rozhodnutí, je to nejpravděpodobnější případ. Nicméně je rovněž nutné vymezit teoretický případ, kdy FPAP na termínových trzích zaznamenal ztráty, z čehož by vyplynulo, že rybářské podniky byly příjemci celkové náhrady, která byla v porovnání se zálohami nižší o částku, kterou má vrátit FPAP. V takovém případě by byl koeficient (zálohy - R*FPAP)/celkem I obecně vyšší než 1, zejména v případě nízké hodnoty „R*FPAP“; použitím výše uvedeného vzorce by se tudíž došlo k výsledku, že celková částka, kterou mají vrátit rybářské podniky, by byla vyšší než ta, kterou přijaly. Z tohoto důvodu je v tomto zvláštním případě nutné stanovit, že částka, kterou má vrátit každý jednotlivý rybářský podnik, odpovídá výši náhrady obdržené tímto podnikem v rámci „pojištění nafty“. V tomto případě by měl rozdíl mezi státními zálohami a náhradami vyplacenými rybářským podnikům vrátit FPAP, který skutečně tento rozdíl spotřeboval.
(143)
Státní podpory ve prospěch rybářských podniků nemusejí být vráceny, pokud k datu, ke kterému byly poskytnuty, splňují podmínky nařízení (ES) č. 1860/2004 nebo nařízení (ES) č. 875/2007 o podpoře de minimis,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Podpora poskytnutá Fondu pro předcházení nepředvídaným rizikům v odvětví rybolovu (FPAP) na získávání finančních opcí na termínových trzích s ropou a provedená protiprávně Francií v rozporu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy je neslučitelná se společným trhem.
Článek 2
Podpora poskytnutá rybářským podnikům formou snížení výdajů na palivo a provedená protiprávně Francií v rozporu čl. 88 odst. 3 Smlouvy je neslučitelná se společným trhem.
Článek 3
Individuální podpora poskytnutá rybářskému podniku podle čl. 2 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 994/98 (35) nepodléhá navrácení, pokud v okamžiku jejího poskytnutí splňuje podmínky stanovené nařízením přijatým podle článku 2 nařízení (ES) č. 994/98 použitelným v okamžiku poskytnutí podpory.
Článek 4
1. Francie má povinnost nechat si od příjemců proplatit neslučitelné podpory uvedené v článcích 1 a 2.
2. Podpora získaná zpět podléhá úrokům ode dne, kdy byla příjemci k dispozici, až do dne, kdy byla získána zpět.
3. Úroky se vypočtou jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (36).
4. Francie s platností ode dne přijetí tohoto rozhodnutí zruší všechny zbývající platby podpory uvedené v článcích 1 a 2.
Článek 5
1. Získání podpory uvedené v článcích 1 a 2 zpět se provede s okamžitým účinkem.
2. Francie dohlédne na to, aby se toto rozhodnutí použilo ve lhůtě čtyř měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí.
Článek 6
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí předloží Francie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistinu a úroky), kterou je třeba od FPAP získat zpět;
b)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
dokumentaci, která prokáže, že již bylo FPAP nařízeno navrácení podpory.
2. Francie informuje Komisi o pokroku v provádění vnitrostátních opatření přijatých podle tohoto rozhodnutí až do úplného získání podpory uvedené v článku 1 zpět. Na vyžádání Komise neprodleně předloží informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace týkající se částek podpory a úroků, které již byly od FPAP získány zpět.
Článek 7
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí předloží Francie Komisi tyto informace:
a)
seznam rybářských podniků, které obdržely podporu uvedenou v článku 2 a celkovou částku, kterou každý z nich obdržel;
b)
celkovou částku (jistinu a úroky), kterou je třeba od každého jednotlivého příjemce získat zpět;
c)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
d)
dokumentaci, která prokáže, že již bylo příjemcům nařízeno navrácení podpory.
2. Francie informuje Komisi o pokroku v provádění vnitrostátních opatření přijatých podle tohoto rozhodnutí až do úplného získání podpory uvedené v článku 2 zpět. Na vyžádání Komise neprodleně předloží informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace týkající se částek podpory a úroků, které již byly od příjemců získány zpět.
Článek 8
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 20. května 2008.
KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 20 päivänä toukokuuta 2008,
kalastukselle aiheutuvien riskien torjuntarahastolle (FPAP) ja kalastusalan yrityksille Ranskan myöntämistä tuista (valtiontuki C 9/06)
(tiedoksiannettu numerolla K(2007) 5636)
(Ainoastaan ranskankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
(2008/936/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
on mainitun artiklan mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa,
sekä katsoo seuraavaa:
1. MENETTELY
(1)
Komission saamien tietojen mukaan Ranskassa on vuodesta 2004 lähtien ollut rahasto, jonka tarkoituksena on korvata ranskalaisille kalastusalan yrityksille polttoaineen hinnannousu. Kyseinen rahasto on nimeltään kalastukselle aiheutuvien riskien torjuntarahasto (Fonds de prévention des aléas pêche eli FPAP, jäljempänä ’rahasto’), ja saatujen tietojen mukaan sen tarkoituksena oli tasoittaa polttoaineen lyhytaikaisista hinnanvaihteluista kalastusalalle koituvia seurauksia. Käytännössä kalastusalan yritykset ovat kuitenkin saaneet etua markkinahintaa huomattavasti alhaisemmasta polttoaineen hinnasta.
(2)
Alun perin ilmeisesti oli tarkoitus, että rahasto toimisi yksinomaan ammattikunnan oman rahoituksen turvin. Toimintaperiaatteen oli tarkoitus olla yksinkertainen: rahasto olisi maksanut sen osan polttoaineen hinnasta, joka ylitti tietyn viitehinnan litraa kohden, ja vastaavasti yritykset olisivat maksaneet rahoitusosuuksia rahastolle, kun polttoaineen hinta olisi laskenut taas viitehinnan alapuolelle. Tällä tavoin järjestelmän rahoitus olisi ollut tasapainossa, eikä julkisia varoja olisi tarvittu.
(3)
Koska polttoaineen markkinahinta oli kuitenkin pysytellyt hyvin suurelta osin viitehinnan yläpuolella, komissio oletti, ettei rahasto pystynyt toimimaan ilman valtion rahoitustukea ja että tämä rahoitustuki oli EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitettua valtiontukea.
(4)
Komissio pyysi 25 päivänä elokuuta 2005, että Ranska ilmoittaisi sille viimeistään 5 päivänä syyskuuta 2005, oliko valtio toteuttanut tai suunnitellut erityisiä toimenpiteitä polttoaineen hinnannousun vuoksi. Komissio muistutti lisäksi, että jos kyseiset toimenpiteet olisivat valtiontukea, niistä tulisi ilmoittaa komissiolle perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
(5)
Koska vastausta ei saatu, Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan [nykyisin 88 artiklan] soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (1) 10 artiklan mukaisesti komissio kehotti 21 päivänä syyskuuta 2005 Ranskaa toimittamaan sille kolmen viikon kuluessa rahastoa koskevat tiedot, jotta se voisi tarkastella, oliko kyseessä todellakin valtiontuki ja tarvittaessa, soveltuiko kyseinen valtiontuki yhteismarkkinoille.
(6)
Ranska vastasi 7 päivänä lokakuuta 2005 pyyntöön, jonka komissio oli esittänyt 25 päivänä elokuuta 2005, ja totesi, ”ettei Ranskassa ollut toteutettu mitään valtiontukitoimenpidettä, jonka syynä olisivat olleet viimeaikaisesta huomattavasta polttoaineen hinnannoususta aiheutuneet vaikeudet”. Ranska totesi kuitenkin kannustaneensa ”ammattikuntaa toimenpiteeseen”, joka koski kalastukselle aiheutuvien riskien torjuntarahaston perustamista. Kirjeenvaihdossa ei viitattu millään lailla valtion varoista maksettuihin ennakkoihin. Sitä vastoin Ranskan viranomaisten vastauksesta kävi epäsuorasti ilmi, että ammattikunnan hallinnoiman rahaston rahoitus perustui yksinomaan rahaston jäsenten maksukyvyn yhteisvastuullistamiseen.
(7)
Komissio muistutti 21 päivänä lokakuuta 2005 Ranskan viranomaisille muodollisesta, 21 päivänä syyskuuta 2005 päivätystä pyynnöstään saada rahastoa koskevia tietoja ja antoi viranomaisille vielä kaksi viikkoa lisäaikaa vastauksen esittämiseen.
(8)
Koska Ranska ei vastannut määräajassa, komissio päätti edellä mainitun 10 artiklan 3 kohdan mukaisesti osoittaa sille määräyksen toimittaa tässä tarkastelussa tarvitut tiedot. Tästä 5 päivänä joulukuuta 2005 päivätystä määräyksestä ilmoitettiin 6 päivänä joulukuuta 2005 ja siinä annettiin kolme viikkoa aikaa vastauksen esittämiseen.
(9)
Ranska vastasi 21 päivänä joulukuuta 2005 päivätyllä kirjeellä, jonka komissio vastaanotti 27 päivänä joulukuuta 2005. Kirjeessä lähetettiin uudelleen edellinen vastaus, joka oli päivätty 6 päivänä joulukuuta ja vastaanotettu 8 päivänä joulukuuta ja jolla oli vastattu komission 21 päivänä syyskuuta 2005 lähettämään kirjeeseen (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 5). Näillä kahdella kirjeellä Ranska toimitti komissiolle rahaston perussäännön ja kolme sopimusta, jotka liittyivät valtion rahastolle maksamaan, takaisinperittävään ennakkoon.
(10)
Vastauksia ja niihin liitettyjä asiakirjoja tarkasteltuaan komissio ilmoitti Ranskalle 8 päivänä maaliskuuta 2006 päätöksestään aloittaa EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen (EY) N:o 659/1999 6 artiklassa säädetty muodollinen tutkintamenettely.
(11)
Komission päätös muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä19 päivänä huhtikuuta 2006 (2). Komissio pyysi asianomaisia esittämään huomautuksensa asianomaisista toimenpiteistä kuukauden kuluessa.
(12)
Ranska esitti huomautuksessa 21 päivänä huhtikuuta 2006 päivätyllä kirjeellä. Huomautukseen on liitetty perusteluosa, joka vaikuttaa alun perin tarkoitetun sisäiseen käyttöön, sillä siinä selitetään, millainen kanta pitäisi omaksua komission esittämiin väitteisiin.
(13)
Nantesiin sijoittautunut asianajotoimisto Ménard, Quimbert et associés, jäljempänä ’MQA’, ilmoitti 17 päivänä toukokuuta 2006 faksilla aikomuksestaan esittää rahaston puolesta huomautuksia ja pyysi tähän lisäaikaa. Komissio myönsi kahden viikon lisäajan. MQA toimitti tämän jälkeen postitse 17 päivänä toukokuuta päivätyllä ja komission 23 päivänä toukokuuta vastaanottamalla kirjeellä 18 päivänä toukokuuta päivätyn ja rahaston pääsihteerin de Feuardentin allekirjoittaman Coopération Maritimen muistion. MQA:n kolmas kirje, joka oli myös päivätty 17 päivänä toukokuuta ja jonka komissio vastaanotti 14 päivänä kesäkuuta, sisälsi ”[sen] huomautuksista uuden version, johon on korjattu joitakin kirjausvirheitä”. Todellisuudessa kyse oli asiakirjoista, joita ei ollut vielä toimitettu komissiolle ja joissa esitettiin lisähuomautuksia edellä mainittuun pääsihteerin muistioon. Mukaan oli liitetty rahaston toimintaa koskevia asiakirjoja (perussääntö, toimintaperiaatteet, tiedotteita, jäsenten maksamien maksuosuuksien verokohtelu, valtiontalouden tarkastusviraston (IGF) ja maatalouden ja kalastuksen tarkastusviraston yhteisestä tarkastuskäynnistä laadittu kirje). MQA:n viimeisin kirje on päivätty 12 päivänä kesäkuuta 2006 ja toimitettiin samana päivänä faksilla komissiolle. Siinä viitataan 19 päivänä toukokuuta päivättyyn kirjeeseen ”joka oli virheellisesti päivätty 17 päivänä toukokuuta ja sisälsi Confédération de la Coopération, de la Mutualité et du Crédit Maritime -keskusjärjestön pääjohtajan de Feuardentin 18 päivänä toukokuuta 2006 päivätyt huomautukset”. Viimeisin kirje sisälsi samat lisähuomautukset kuin oli toimitettu kolmannessa, 17 päivänä toukokuuta päivätyssä kirjeessä mutta ilman liitteitä.
(14)
Komissio toimitti 14 päivänä kesäkuuta 2006 Ranskalle MQA:n kolmannen, 17 päivänä toukokuuta 2006 päivätyn kirjeen (josta oli ilmoituksen mukaan poistettu kirjausvirheet) ja MQA:n viimeisimmän, 12 päivänä kesäkuuta 2006 päivätyn kirjeen ja pyysi, että Ranska toimittaisi sille huomautuksensa kuukauden kuluessa. Ranska pyysi 12 päivänä heinäkuuta 2006 tämän määräajan pidennystä 1 päivään syyskuuta. Komissio antoi 18 päivänä heinäkuuta 2006 Ranskalle kuukauden lisäajan. Ranska totesi 26 päivänä syyskuuta 2006, ettei se halunnut esittää erityisiä huomautuksia mutta totesi, ettei 17/19 päivänä toukokuuta 2006 päivätty kirje vastannut de Feuardentin huomautuksia. Komissio toimitti 9 päivänä lokakuuta 2006 Ranskalle yksityiskohtaiset tiedot MQA:n lähettämistä kirjeistä ja pyysi Ranskaa vahvistamaan 10 päivän kuluessa, että maan viranomaiset olivat todellakin tutustuneet de Feuardentin muistioon. Ranska totesi 23 päivänä lokakuuta 2006, ettei sillä ollut hallussaan kyseistä muistiota, jonka se oli maininnut aikaisemmin vain sen vuoksi, että muistio mainittiin 12 päivänä kesäkuuta päivätyssä [MQA:n] kirjeessä. Koska Ranska siis ilmoitti, ettei se ollut saanut kyseistä kirjettä, komissio toimitti kirjeen Ranskalle virallisesti 27 päivänä lokakuuta 2006 ja pyysi, että Ranska toimittaisi viralliset huomautuksensa viimeistään 15 päivänä marraskuuta.
(15)
Ranska ilmoitti 27 päivänä marraskuuta 2006 komissiolle, ettei se halunnut esittää asiakirjasta erityisiä huomautuksia.
2. KUVAUS
2.1 Rahaston ja sen toiminnan kuvaus
(16)
FPAP on 21 päivänä maaliskuuta 1884 annetun Ranskan lain, sellaisena kuin se on muutettuna 12 päivänä maaliskuuta 1920 annetulla lailla, mukainen ammattijärjestö. Perussäännöstä esitetty luonnos hyväksyttiin järjestäytymisistunnossa 10 päivänä helmikuuta 2004, ja itse perussääntö on päivätty 9 päivänä huhtikuuta 2004.
(17)
Perussäännön (4 pykälä) mukaan järjestö on perustettu 99 vuodeksi. Päätoimipaikka sijaitsee Pariisissa (rue du Rocher 24) samassa osoitteessa kuin Confédération de la coopération, de la mutualité et du crédit maritimes, jäljempänä ”Coopération Maritime”.
(18)
Perussäännön 7 pykälän mukaan perustajäseniä ovat Coopération Maritime, hankinta- ja kehityskeskus CECOMER eli vähittäismyyjien osuuskunta, joka on itse asiassa merenkulkualan osuuskuntien (jotka toimittavat kalastusalan yrityksille niiden toiminnassaan tarvitsemaa materiaalia ja tuotteita) hankintakeskus, Centre de gestion de la pêche artisanale ja kaksi kalastusalalla vaikuttavaa henkilöä. Helmikuun 10 päivänä 2004 pidetyssä järjestäytymisistunnossa nämä viisi perustajajäsentä nimettiin rahaston johtoon siihen saakka kun vuonna 2007 pidettäisiin sääntömääräinen yhtiökokous. Vaikuttaa siis siltä, että rahasto edustaa kalastusalaa ja rahastoon taloudellisesti sidoksissa olevia organisaatioita (merenkulkualan osuuskunnat, hankintakeskus, kalastusalan yritysten ohjauskeskukset).
(19)
Jäseniksi hakevien on todistettava, että ne toimivat kalastusalalla. Järjestö voi kuitenkin hyväksyä jäseneksi ”kaikki henkilöt, jotka ovat valmiit antamaan sille moraalisen tukensa”, kunhan tällaisten jäsenten määrä ei ylitä 5:tä prosenttia. Ranska täsmensi 6 päivänä joulukuuta 2005 toimittamassaan kirjeessä, että rahastossa on 2 013 jäsentä ja 2 385 alusta, jotka edustavat 30 prosenttia Ranskan laivastosta.
(20)
Perussäännön 2 pykälän mukaan: ”Järjestön tarkoituksena on kehittää tuotteita, joiden turvin kalastusalan yrittäjät voivat varmistaa suojautumisen seuraavilta riskeiltä: dieselöljyn hinnanvaihtelut, merien saastuminen ja saastumisen aiheuttamat terveysriskit, kiintiöiden lakkauttaminen tai kalastusmahdollisuuksien huomattava vähentäminen ja markkinariskit. Järjestön nimi on ’Fonds de prévention des aléas pêche’.” Rahasto toimii siis kuin keskinäinen vakuutusyhtiö, joka tarjoaa jäsenilleen niiden maksuosuuksia vastaan tiettyjä palveluita.
(21)
Ranska on toimittanut jäljennökset kolmesta valtion ja rahaston välillä tehdystä sopimuksesta, jotka koskevat valtion rahastolle myöntämiä takaisinmaksettavia ennakoita. Ennakot maksaa välittäjänä toimiva Office national interprofessionnel des produits de la mer et de l’aquaculture (OFIMER). Ensimmäinen, 12 päivänä marraskuuta 2004 päivätty sopimus on arvoltaan 15 miljoonaa euroa. Toinen, 27 päivänä toukokuuta 2005 päivätty sopimus sisältää 10 miljoonaa euroa. Kolmas, 11 päivänä lokakuuta 2005 päivätty sopimus on arvoltaan 40 miljoonaa euroa. Näiden kolmen sopimuksen mukaan rahastolle on siis myönnetty ennakkoa 65 miljoonaa euroa.
(22)
Lisäksi Ranskan 21 päivänä huhtikuuta 2006 toimittamaan huomautukseen liitetyn perusteluosan mukaan (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 12) on mahdollista, että rahastolle on maksettu vielä lisäksi 12 miljoonan euron ennakko (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 40).
(23)
Tehtyjen sopimusten 1 pykälän mukaan ”rahaston toiminta perustuu jäsenten maksamiin maksuosuuksiin, joilla katetaan öljyn hinnanvaihteluista aiheutuvat riskit ja hallintokulut.” Sopimukset osoittavat, että vaikka perussäännön mukaan rahaston toimintatavoitteet ovat varsin moninaiset (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 20), käytännössä toiminta on rajoittunut kalastusalan yritysten suojaamiseen polttoaineen hinnannousulta.
(24)
Marraskuun 12 päivänä 2004 tehdyn sopimuksen 2 pykälän mukaan ”ennakon tarkoituksena on ottaa käyttöön järjestely, jolla suojaudutaan öljyn kansainvälisten hintojen heilahteluilta 1 päivästä marraskuuta 2004 alkaen. Ennakon turvin futuurimarkkinoilta voidaan hankkia optioita. Rahaston jäsenille voidaan maksaa korvauksena katetun enimmäishinnan ja asianomaisen kuukauden vertailuindeksin keskimääräisen hinnan välinen erotus.”Toukokuun 27 päivänä 2005 tehdyn sopimuksen 2 pykälän sanamuoto on lähes samankaltainen. Sen sijaan, että puhuttaisiin suojautumisjärjestelyn ”käyttöönotosta”, sovitaan järjestelyn ”jatkamisesta” ja ilmoitetaan 1 päivä maaliskuuta 2005 päivämääräksi, josta alkaen kyseisen sopimuksen nojalla myönnettyä ennakkoa voidaan hyödyntää järjestelmässä. Sama koskee 11 päivänä lokakuuta 2005 tehtyä sopimusta, jonka 2 pykälän mukaan rahasto voi toiminnassaan hyödyntää myönnettyä ennakkoa ”… 1 päivästä heinäkuuta 2005 alkaen aina 31 päivän joulukuuta 2005 ostamalla futuurimarkkinoilta optioita hintaan 17 senttiä/l.” Lisäksi täsmennetään, että ”rahaston jäsenille voidaan maksaa korvauksena enintään se hinnanerotus, joka on 30 senttiä/l ja asianomaisen kuukauden keskimääräisen viitehinnan välillä, jos tämä viitehinta ylittää 30 senttiä/l.”
(25)
Rahaston yksityiskohtaisista toimintaperiaatteista seuraa, että rahasto toimii tekemällä jäsenyritystensä kanssa takuusopimuksia. Jäsenet maksavat liittymismaksuna 150 euroa, jonka lisäksi ne maksavat arvioimastaan litramäärästä polttoainetta takuumaksuna 0,035 senttiä litralta. Vastineena kalastusalan yritykset saavat korvauksen, joka määritellään käytetyn polttoainemäärän perusteella taatun määrän rajoissa ja jonka yksityiskohtaiset laskentasäännöt on täsmennetty toimintaperiaatteissa.
(26)
Edellä johdanto-osan kappaleessa 21 tarkoitettujen sopimusten 3 pykälässä todetaan, että OFIMER voi maksaa ennakot vasta kun tietyt perusteena olevat asiakirjat on toimitettu. Asiakirjojen mukana on oltava rahaston päättävän elimen pöytäkirja, jossa hyväksytään valtion myöntämän ennakon hallinnointi, ja kahden ensimmäisen sopimuksen ollessa kyseessä määritellään yksityiskohtaisesti, miten ennakko käytetään, sekä esitetään alustava talousarvio. Ranska vahvisti 6 päivänä joulukuuta 2005 esittämässään huomautuksessa, että edellä mainitut määrät, yhteensä 65 miljoonaa euroa, on tosiasiallisesti myönnetty rahastolle. Huomautuksessa todetaan, että ennakot on myönnetty ”rahaston toiminnan varmistamiseksi - mahdollisimman lyhyin määräajoin - ajanjaksolla, joka kestää marraskuusta 2004 joulukuun 2005 loppuun.”
(27)
Lisäksi rahasto on sitoutunut pitämään kirjanpitoa, jonka avulla voidaan pyynnöstä selvittää ennakoiden käyttö, varojen kohdentaminen ja kustannusten syntyminen. Kirjanpitotositteet on säilytettävä 10 vuotta ja esitettävä pyynnöstä valtion eri laitoksille.
(28)
Sopimusten 4 pykälän mukaan rahaston on maksettava ennakoista OFIMER:lle korkoa 4,45 prosenttia. Marraskuun 12 päivänä 2004 tehtyyn sopimukseen sisältyvät 15 miljoonaa euroa oli tarkoitus maksaa takaisin viimeistään 1 päivänä marraskuuta 2006, 27 päivänä toukokuuta 2005 tehtyyn sopimukseen sisältyvät 10 miljoonaa euroa viimeistään 1 päivänä toukokuuta 2007 ja 11 päivänä lokakuuta 2005 tehtyyn sopimukseen sisältyvät 40 miljoonaa euroa viimeistään 1 päivänä heinäkuuta 2007.
(29)
Ranskan valtion ja rahaston tekemien kolmen (mahdollisesti neljän) sopimuksen osalta rahaston toiminta on kaksinaista, kun kyseessä on ensimmäinen perussäännön 2 pykälässä määritellyistä tavoitteista (tarjotaan kalastusalan yrityksille mahdollisuus varmistaa suojautuminen dieselöljyn hinnanvaihteluihin liittyviltä riskeiltä):
a)
öljyn hinnanvaihteluista selviäminen mahdollistamalla optioiden hankkiminen öljytuotteiden futuurimarkkinoilta ja
b)
korkeista öljynhinnoista aiheutuvien lisäkustannusten osittainen korvaaminen rahastoon kuuluville aluksille, kun polttoaineen hinta ylittää tietyn kynnyksen.
(30)
Valtiontuen osalta rahastoa on tarkasteltava kahdelta näkökulmalta eli toisaalta se on futuurimarkkinoilla toimiva talouden toimija ja toisaalta se maksaa kalastusalan yrityksille korvauksena osan polttoainekuluista, jotta yritykset voivat alentaa tuotantokustannuksiaan.
2.2 Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen perusteet
(31)
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen perusteet olivat seuraavat.
2.2.1 Optioiden hankkiminen futuurimarkkinoilta
(32)
Rahastolle myönnettyä ennakkoa voidaan pitää lyhytaikaisena lainana, jonka korko on 4,45 prosenttia. Komissio toteaa kuitenkin, ettei rahastolla ole kiinteistöjä eikä juurikaan omaa pääomaa, koska sen oma pääoma koostuu jäsenten maksuosuuksista. Näin ollen yksikään pankki ei olisi myöntänyt rahastolle tällaista lainaa.
(33)
Rahasto saa näin ollen taloudellista etua verrattuna muihin samoilla futuurimarkkinoilla toimiviin yrityksiin. Etu on rahastolle myönnettävää valtiontukea. EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tai valtiontukien tarkastelemista koskevissa komission antamissa suuntaviivoissa ei ole mitään määräystä, jonka perusteella tukea voitaisiin pitää yhteismarkkinoille soveltuvana.
(34)
Rahastoon kuuluvat kalastusalan yritykset voivat myös rahaston toiminnan ansiosta hankkia polttoainetta alennettuun hintaan. Tämä on tukea, joka alentaa rahastosta hyötyvien yritysten toimintakustannuksia. Kalastus- ja vesiviljelyalan valtiontukien tarkastelemista koskevien suuntaviivojen (3) 3.7 kohdan mukaisesti tämäntyyppistä toimintatukea, joka myönnetään ilman velvoitteita, on tavallisesti pidettävänä yhteismarkkinoille soveltumattomana.
2.2.2 Kalastusalan yrityksille polttoainehankinnoista aiheutuvien kulujen osittainen korvaaminen
(35)
Kuten edelläkin, kyse on tuesta, joka alentaa rahastoon kuuluvien yritysten toimintakustannuksia. EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tai valtiontukien tarkastelemista koskevissa komission antamissa suuntaviivoissa ei ole tältäkään osin mitään määräystä, jonka perusteella tukea voitaisiin pitää yhteismarkkinoille soveltuvana. Kalastusalan valtiontukien tarkastelemista koskevien suuntaviivojen 3.7 kohdan mukaisesti tämäntyyppistä toimintatukea, joka myönnetään ilman velvoitteita, on pidettävänä yhteismarkkinoille soveltumattomana.
2.2.3 Päätelmä
(36)
Kaikkien hallussaan olevien tietojen perusteella komissiolla oli aihetta epäillä vakavasti, että tukitoimenpide, joka hyödyttää samaan aikaan itse rahastoa ja siihen kuuluvia yrityksiä, ei sovellu yhteismarkkinoille.
3. RANSKAN JA ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSET
3.1 Ranskan huomautukset
(37)
Ranska esitti huomautuksensa 21 päivänä huhtikuuta 2006 antamassaan vastauksessa. Rahaston ja MQA:n esittämien perustelujen osalta ei ole tämän jälkeen esitetty täydentäviä huomautuksia.
(38)
Ranska esittää, että komission olisi tarkastelussaan keskityttävä valtion myöntämän ennakon luonteeseen ja myöntämisehtoihin eikä rahaston toimintaan.
(39)
Ranska toteaa tältä osin seuraavaa:
-
korko ylittää viitekoron, jota komissio käyttää määrittäessään, onko edullinen laina valtiontukea,
-
toimenpidettä ei voida pitää valtiontukea niin kauan kun takaisinmaksun määräaika ei ole päättynyt. Ranska muistuttaa tältä osin, että määräajat on vahvistettu 1 päiväksi marraskuuta 2006, 1 päiväksi toukokuuta 2007 ja 1 päiväksi heinäkuuta 2007,
-
komission väite, jonka mukaan yksikään pankki ei olisi myöntänyt tällaista ennakkoa rahastolle, ei ole perusteltu, sillä käyttöön olisi voitu ottaa takuujärjestelyt. Lisäksi Ranska korostaa, että rahasto on ainoa ranskalainen kalastusalan yritykset yhdistävä ammattialajärjestö, jonka tavoitteena on toimia öljyn futuurimarkkinoilla, ja rahastoon liittyminen on vapaaehtoista.
(40)
Komissio haluaa vielä tuoda esille, että Ranska toteaa vastaukseensa liitetyissä perusteluissa (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 12), että ”ei vaikuta tarpeelliselta todeta, että on päätetty 12 miljoonan euron ennakosta, sillä sopimusta ei ole toistaiseksi vielä allekirjoitettu, joten tältä osin ei kannata sitoa käsiään. Kannattanee todeta, että asiaa harkitaan.”
3.2 Rahaston huomautukset
(41)
Komissio on saanut MQA:lta useita sisällöltään erilaisia kirjeitä sekalaisessa järjestyksessä (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 13), joista voidaan esittää seuraavanlainen yhteenveto: Coopération Maritimen 18 päivänä toukokuuta 2006 päiväämä ja rahaston pääsihteerin allekirjoittama muistio ja MQA:n rahaston puolesta esittämät täydentävät huomautukset, joiden mukana on rahaston toimintaan liittyviä asiakirjoja (perussääntö, toimintaperiaatteet, tiedotteita, jäsenten maksamien maksuosuuksien verokohtelu, valtiontalouden tarkastusviraston ja maatalouden ja kalastuksen tarkastusviraston yhteisestä tarkastuskäynnistä laadittu kirje).
(42)
MQA:lta saatujen asiakirjojen tarkastelu osoittaa, että rahasto yhtyy Ranskan esittämään väitteeseen toteamalla, ettei voida olettaa, että ”laina yksinkertaisesti perutaan kokonaisuudessaan laina-ajan päätyttyä”, ja että takaisinmaksujen laiminlyöntejä ei ole havaittu. Toisin kuin Ranska rahasto ei muilta osin keskity perusteluissaan tuen luonteeseen ja myöntämisehtoihin vaan rahaston perussääntöön ja toimintaan.
(43)
Rahaston perustelut siitä, miksi Ranskan myöntämät ennakot eivät ole valtiontukea tai soveltuvat yhteismarkkinoille, voidaan linjata tiivistetysti seuraavasti:
-
rahasto ei ole tavanomainen talouden toimija, sillä se on ammattijärjestö, joka ajaa yksinomaan jäsentensä etua eikä pyri voittoon, ja sitä voidaan pitää ”ennalta ehkäisevänä ryhmittymänä”. Kun rahasto siis järjestää riskien yhteisvastuullistamista viitehintaan perustuvalla korvausjärjestelmällä, se ei toimi tavanomaisena talouden toimijana ”vaan öljytuotteiden kuluttajat yhdistävänä tahona, joka pikemminkin pyrkii suojautumaan markkinoilta kuin toimimaan väliintulijana”. Rahaston oli alun perin teoriassa tarkoitus olla omavarainen, sillä maksetut mutta käyttämättä jääneet maksuosuudet oli tarkoitus palauttaa. Rahaston mukaan sen hallinto on lisäksi täysin avointa. Koska rahasto ei harjoita omaan lukuunsa taloudellista toimintaa, se ei näin ollen voi vaikuttaa merkityksellisiin futuurimarkkinoihin. Rahasto tuo esille myös valtiontalouden tarkastusviraston ja maatalouden ja kalastuksen tarkastusviraston tekemän yhteisen tarkastuksen,
-
rahasto ei toimi merkityksellisillä markkinoilla, sillä kalastustuotteiden markkinat ovat alttiina useille muille kilpailun vääristymille, jotka aiheutuvat siitä, että yhteisen kalastuspolitiikan täytäntöönpanossa kansallisessa politiikassa on eroja. Markkinoita pitäisi näin ollen tarkastella ”alueellisten mikromarkkinoiden muodostamana mosaiikkina”. Toimenpiteellä ei näin ollen muuteta kilpailuedellytyksiä. Rahasto toteaa lisäksi, että kilpailua on tarkasteltava yksityiskohtaisesti, sillä huomattava osa kalastusalan hinnannoususta tai -vääristymistä aiheutuu eritoten yhteisön toimenpiteisiin perustuvista sakkoluonteisista maksuista, mikä ei missään mielessä vastaa laajoja vapaita markkinoita.
(44)
Rahaston toteuttaman tukitoimen tarkoituksena on auttaa säilyttämään alueellista kalastusta ja estää avomerialuksia hyödyntämästä lähivesiä tai troolareita suuntautumasta erikoistuneempaan, vähemmän energiaa käyttävään kalastukseen. Rahaston tarkoituksena on suojella luonnonvaroja, tasapainoa ja järjestelmän moninaisuutta tarjoamalla sopeutumisjakso. Tällä tavoin rahasto on ennakoinut pelastamis- ja rakenneuudistussuunnitelmia ja vähämerkityksisten tukien enimmäismäärän suunniteltua nostamista. Rahasto esittääkin seuraavat perusteet:
-
ei voida sanoa, että valtio on myöntänyt ennakot ehdoitta, sillä päinvastoin edellytyksenä on ollut ”ennakkojen viipymätön avoin hallinnointi [ja] ennen kaikkea kestävän politiikan määrittely, joka myös tarkastetaan yleisellä tasolla”,
-
hieman yli kolmannes tukitoimesta (25 miljoonaa 65 miljoonasta eurosta) on ollut maksuja palkansaajille, joten sitä voidaan pitää suorana sosiaalisena tukena,
-
tuki liittyy poikkeukselliseen tilanteeseen, sillä komissio myöntää itsekin alan poikkeukselliset taloudelliset ja sosiaaliset ongelmat,
-
rahasto huomauttaa, että se on Ranskan lainsäädännön mukaisesti yhteiskunnallisesti vastuussa ja että sen vastuu on rajaton. Tämän vuoksi komission perusteet pitää toimenpidettä valtiontukena ovat riittämättömät, sillä takaisinmaksuja ei ole laiminlyöty.
(45)
Lisäksi MQA on toimittanut huomautustensa mukana jäljennökset talousarviosta vastaavan ministerin kahdesta rahastolle lähettämästä kirjeestä, joissa todetaan, että rahasto ja sen kaikki jäsenet hyötyvät verotoimenpiteistä. Verotoimenpiteissä on rahaston osalta kyse vapautuksesta yhtiöverosta ja luultavasti elinkeinoverosta ja itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivien kalastajien osalta mahdollisuudesta vähentää ammattijärjestölle maksetut maksuosuudet verotettavasta tulosta.
4. ARVIOINTI
(46)
Tämä päätös ei koske johdanto-osan kappaleessa 45 tarkoitettuja veroetuja. Veroedut eivät itse asiassa olleet komission tiedossa, kun se päätti aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn. Niitä tarkastellaan erikseen asiakirjanumerolla NN 38/2007 sen määrittelemiseksi, onko kyseessä valtiontuki, ja jos on, soveltuuko se yhteismarkkinoille.
(47)
Rahaston tavoitetta on pidettävä valtiontuen osalta kaksinaisena:
-
ensinnäkin tavoitteena on hankkia optioita futuurimarkkinoilta. Vaikka sitä ei suoraan sanotakaan, mainitut futuurimarkkinat ovat selvästi öljyn tai öljytuotteiden futuurimarkkinat. Vaikuttaa siis siltä, että ammattijärjestönä perustettu rahasto toimii näillä futuurimarkkinoilla hankkimalla optioita, kuten tekisi tämäntyyppisillä markkinoilla markkinatalouden sääntöjen mukaan toimiva tavallinen yksityisyritys. Tukea optioiden hankkimiseksi futuurimarkkinoilta tarkastellaan jäljempänä tämän päätöksen 4.1 osassa,
-
toiseksi rahaston tarkoituksena on maksaa rahastoon kuuluville kalastusalan yrityksille se erotus, joka on keskimääräisen kuukausittaisen viitehinnan ja 12 päivänä marraskuuta 2004 ja 27 päivänä toukokuuta 2005 tehtyjen sopimusten mukaan ”katetun enimmäishinnan” välillä ja 11 päivänä lokakuuta 2005 tehdyn sopimuksen mukaan 30 senttiä litralta olevan hinnan välillä, jos vertailuindeksin kuukausittainen keskihinta on tätä korkeampi. Rahasto määrittää kuukausittaisen keskimääräisen viitehinnan. Rahaston kalastusalan yrityksille polttoaineen hankinnasta maksamia korvauksia tarkastellaan jäljempänä tämän päätöksen 4.2 osassa.
4.1 Rahastoa hyödyttävä tuki: tuki optioiden hankkimiseksi futuurimarkkinoilta
4.1.1 Valtiontuen olemassaolo
4.1.1.1 Rahasto on EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan mukainen yritys
(48)
Ensinnäkin on tarkasteltava, voidaanko rahastoa pitää yrityksenä. Jos näin ei ole, 87 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta siihen. Tämän kysymyksen osalta komissio muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti kilpailuoikeudessa käsite ”yritys” kattaa kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta kyseisen yksikön oikeudellisesta asemasta ja rahoitustavasta (4). Kaikki toiminta, jossa tarjotaan tuotteita ja palveluita tietyillä markkinoilla, on taloudellista toimintaa (5).
(49)
Raaka-aineiden futuurimarkkinoilla toimivat yritykset ovat tavallisesti markkinatalouden sääntöjen mukaan toimivia yksityisyrityksiä. Toiminta futuurimarkkinoilla perustuu siihen seikkaan, että tuotteen hankintahinta - jos tuote ostettaisiin tulevaisuudessa tavanomaiseen markkinahintaan - olisi erilainen kuin option hankintahinta. Tällaisilla markkinoilla toimija ottaa hinnankehityksen epävarmuuteen liittyvän riskin. Tässä tapauksessa rahasto on ollut tosiasiallinen toimija öljytuotteiden futuurimarkkinoilla. Näin toimiessaan rahasto on myös talouden toimija kalastusalalla, sillä se toimittaa rahaston perustajajäsenelle ja sen johtoon kuuluvalle CECOMER:lle, joka on merenkulkualan osuuskuntien hankintakeskus, polttoainetta eri hintaan kuin millä kyseinen yritys hankkisi polttoainetta, jos se joutuisi maksamaan tavanomaisen markkinahinnan. Jos optioiden hankinta, joka on luonteeltaan spekulatiivista, onnistuu, osuuskunnille toimitetun polttoaineen hinta alittaa markkinahinnan. Rahasto ottaa näin ollen riskin ja toivoo, että riski on sille taloudellisesti kannattava. Merenkulkualan osuuskunnat myyvät puolestaan tämän jälkeen polttoaineen kalastusalan yrityksille sen hinnan perusteella, jolla ne ovat hankkineet polttoaineen CECOMER:lta. Tiedossa ei ole niiden toimien luonne, joilla rahasto siirtää hankkimansa polttoaineen omistusoikeuden CECOMER:lle, joka on vähittäismyyjien osuuskunta. Vaikka CECOMER on rahaston perustajajäsen, kyseessä on kuitenkin kahden riippumattoman yksikön välinen toimi. Tätä polttoaineen omistusoikeuden siirtoa voidaan pitää sopimusperusteisena. Itse asiassa, vaikka sopimusehdoissa, joilla nämä toimet toteutetaan, on hyvin todennäköisesti omia erityispiirteitä, ne ovat kuitenkin yksityisoikeuden sopimusehtoja ja näin ollen yksityisoikeuden sopimuksia. Rahasto siis toteuttaa toimia öljytuotteiden futuurimarkkinoilla hankkiakseen näitä tuotteita ja siirtääkseen ne CECOMER:lle, joka on kaupallinen yritys, joten sen toiminta on todistettavasti luonteeltaan kaupallista. Lisäksi komissio totesi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään seuraavaa: ”Rahaston tarkoituksena on mahdollistaa optioiden hankinta futuurimarkkinoilta. Vaikka sitä ei suoraan sanotakaan, mainitut futuurimarkkinat ovat selvästi öljyn tai öljytuotteiden futuurimarkkinat. Vaikuttaa siis siltä, että ammattijärjestönä perustettu rahasto toimii näillä futuurimarkkinoilla hankkimalla ja myymällä optioita, kuten tekisi tämäntyyppisillä markkinoilla markkinatalouden sääntöjen mukaan toimiva tavallinen yksityisyritys.” Vastauksissaan Ranska ja rahasto eivät kiistäneet, etteikö rahasto harjoittaisi tällaisia optioiden hankinta- ja myyntitoimia. Ranska ei esittänyt asian suhteen huomautuksia. Rahasto puolestaan tyytyi toteamaan, että ”rahasto toimii hyödykkeiden maailmanlaajuisilla markkinoilla yhdessä välittäjien ja erikoistuneiden rahoituslaitosten kanssa. On vaikea kuvitella markkinoita, joilla olisi enemmän kilpailua ja jotka olisivat laajemmat ja alttiimmat heilahteluille. Rahasto ei ole kuitenkaan saanut mitään hintaetua, eikä sille ole tarjottu mitään erityisedellytyksiä suhteessa muihin markkinatoimijoihin … Keskeistä on siis myönnettyjen varojen alkuperä…”. Rahasto ei siis kyseenalaista komission väitettä, että rahasto toimii kuin tavallinen futuurimarkkinoiden toimija. Lisäksi olisi huomautettava, ettei rahasto millään muotoa toimi julkisten varojen hoitajana yleisen edun nimissä. Sitä ei myöskään voida pitää valtion hankkeena tai sellaisen laitoksen hankkeena, joka on valtion vastuulla sen ominaisuudessa julkisen vallan käyttäjänä.
(50)
Rahastoa on siis pidettävä yhteisön kilpailuoikeuden mukaisena yrityksenä. Sen luonnetta tai perussääntöä ei ole tarpeen tarkastella. Sillä seikalla, että rahasto ei tavoittele voittoa, ei ole eritoten merkitystä. Lisäksi, vaikka rahaston omin sanoin se katsottaisiin ”öljytuotteiden kuluttajat yhdistäväksi tahoksi, joka pikemminkin pyrkii suojautumaan markkinoilta kuin toimimaan väliintulijana”, nämä kuluttajat ovat itse asiassa talouden toimijoita (merenkulkualan osuuskuntia ja kalastusalan yrityksiä), jotka pyrkivät alentamaan tuotantokustannuksiaan. Vaikka tämä on talouden toimijoilta täysin looginen tapa reagoida, näitä toimijoita ei kuitenkaan voida pitää perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisina yksittäisinä kuluttajina; mainitussa alakohdassa sallitaan näille yksittäisille kuluttajille myönnettävä sosiaalinen tuki. Niinpä Ranskan tai rahaston itsensä esittämiä perusteita, jotka koskevat rahaston perussääntöä, toimintatapaa, tavoitteita ja erityistilannetta öljytuotteiden markkinoilla, ei voida hyväksy.
4.1.1.2 Yksityistä sijoittajaa koskeva periaate (6)
(51)
Komissio katsoo, että kyseisessä tapauksessa on perusteltua tarkastella valtiontuen olemassaoloa soveltamalla yksityistä sijoittajaa koskevaa periaatetta.
(52)
Kolmesta ennakosta, joiden myöntämisehdot ovat tiedossa, saadut varat oli tarkoitus maksaa takaisin 4,45 prosentin korolla. Rahastolle on mahdollisesti myönnetty 12 miljoonan euron suuruinen neljäs ennakko, jonka myöntämisehtojen voidaan olettaa olevan vastaavat tai hyvin samanlaiset. Tämä valtion myöntämä tuki on käytännössä edellä mainitulla korolla myönnetty laina. Korko on kylläkin korkeampi kuin viitekorko, jota komissio käyttää arvioidessaan edullisen lainan sisältämää tukiosuutta, sillä viitekorko oli 4,43 prosenttia vuonna 2004 (7) ja se on ollut 4,08 prosenttia 1 päivästä tammikuuta 2005 alkaen (8). Myönnetyt ennakot eivät näin ollen olisi teoreettisesti sisältäneet valtiontukea, jos ennakot olisi myönnetty markkinatalouden tavanomaisin edellytyksin.
(53)
Komissio katsoo kuitenkin, ettei näitä ennakoita ole myönnetty tavanomaisissa markkinaolosuhteissa, jos yksikään yksityinen velkoja ei olisi myöntänyt näitä summia sen vuoksi, että takeet rahaston toiminnan elinkelpoisuudesta ja todennäköisestä takaisinperinnästä laina-ajan päättyessä puuttuvat.
(54)
Rahaston alkupääoma koostuu jäsenten maksamista maksuosuuksista (ks. johdanto-osan kappaleet 23 ja 25). Ranska tai rahasto eivät ole toimittaneet numerotietoja näistä maksuosuuksista saatavista varoista. Huhtikuun 21 päivänä 2006 esitettyyn vastaukseen liitetyissä perusteluissa Ranskan viranomaiset totesivat ensin, että ”kun 6 päivänä joulukuuta 2005 päivättyä vastausta laadittiin, luonnoksessa ehdotettiin näiden tietojen esittämistä, jotka kuitenkin jätettiin pois ministeriöiden välisessä kuulemisessa”, ja arvioivat sitten, että ”vastauksen esittäminen ei vaikuta nyt tarpeelliselta.”
(55)
Komissio kuitenkin olettaa, että summat ovat vaatimattomia verrattuna todennäköisiin kustannuksiin. Itse asiassa voidaan esittää karkea arvio niiden numerotietojen perusteella, jotka esitetään rahaston pääsihteerin allekirjoittamassa muistiossa, rahaston yksityiskohtaisissa toimintaperiaatteissa (marraskuulta 2004) ja tammikuun 2006 tiedotteessa. Koska jäseniä on noin 2 500 (rahaston jäsenmäärä Ranskan viranomaisten mukaan) ja liittymismaksu on 150 euroa, saadaan 375 000 euroa, johon lisätään riskien kattamiseen tarkoitetut maksut (ks. johdanto-osan kappale 25). Kulutetun polttoaineen koko määrä on vakuutettu, ja lisäksi perusteena on käytetty seuraavia tekijöitä: 24 metrin troolarin ohjeellinen kulutus sellaisena kuin rahasto on sen ilmoittanut (noin 10 tonnia polttoainetta viikossa), enimmäisoletuksena 48 toimintaviikkoa vuodessa eli kulutus on 480 tonnia (vaikka toimintaviikkojen määrä on luultavasti lähempänä 38-40 viikkoa kuin 48 viikkoa), rahastolle maksettavan maksuosuuden yksikköarvo eli 0,0035 euroa/litra, jolloin päästään 2 500 aluksen osalta yhteensä 4 200 000 euroon vuodessa. Kolmas rahoituslähde syntyy perussäännön määräyksestä, jonka mukaan ammattijärjestö voi hyväksyä jäsenekseen ”kaikki henkilöt, jotka ovat valmiit antamaan sille moraalisen tukensa”, kunhan näiden jäsenten määrä ei ylitä 5:tä prosenttia kaikista jäsenistä. Tämä summa lienee vähäinen. Koska käytössä ei ole mitään tietoja niiden henkilöiden määrästä, jotka ovat valmiit antamaan järjestölle moraalisen tukensa, eikä heidän maksamistaan maksuosuuksista, lisätulojen määrä on arvioitu hyvin korkealle eli 125 000 euroksi (125 jäsentä, jotka eivät harjoita kalastusta eli rahaston perussäännön sallima enimmäismäärä [5 prosenttia 2 500 jäsenestä] × 1 000 euroa).
(56)
Eri maksuosuuksista saatavat kokonaistulot olisivat siten 4 200 000 + 375 000 + 125 000 eli 4 700 000 euroa vuodessa. Tämä on hyvin optimistinen oletus, joka on laskettu 24 metrin troolarin ohjeellisen kulutuksen ja vuotuisen 48 toimintaviikon perusteella ja olettaen, että koko kulutettu määrä on vakuutettu. Komissio käyttää tätä oletusta vain arvioidakseen, mitkä voisivat olla rahaston teoreettiset kokonaistulot. Kun otetaan huomioon, että Ranska on ilmoittanut rahastoon kuuluvien alusten määräksi 2 385 alusta, joista merkittävä osuus on alle 12 metrin rannikkoaluksia, joiden vuotuinen polttoainekulutus on lähempänä 200 tonnia kuin edellä laskennassa käytettyä 480 tonnia, tosiasiallinen summa on luultavasti huomattavasti pienempi. Kun otetaan huomioon, että Ranskan laivastossa on noin 1 500 kappaletta yli 12 metrin aluksia ja että rahasto kattaa näistä aluksista 95,3 prosenttia (9) eli noin 1 400 alusta, voidaan päätellä, että rahasto kattaa myös noin 1 000 alusta, jotka ovat alle 12 metrin pituisia. Vuotuiset kokonaistulot jäävät siis hyvin varmasti alle tämän 4,7 miljoonan euron.
(57)
Koska tuloja koskevat oletuslaskennat on näin saatu tehtyä, komissio haluaa huomauttaa, ettei rahastolla toisaalta ole kiinteistöjä ja että toisaalta sen irtain omaisuus, joka koostuu yksinomaan jäsenten maksamista maksuosuuksista, on hyvin vähäinen. Tästä syystä komissio arvioi, että tavanomaisissa markkinatalouden olosuhteissa yksikään pankki, esimerkiksi Crédit Maritime, joka omien sanojensa mukaan on ”kalastusalan luontainen kumppani”, ei olisi koskaan lainannut (tai ”antanut ennakkoa”, jos käytetään valtion ja rahaston välisissä sopimuksissa käytettyä ilmaisua) kyseisiä summia (eikä edes osaa niistä) rahastolle sen futuurimarkkinoilla harjoittamaan toimintaan, jos se ei olisi hankkinut ennakolta kohtuullisia takeita rahaston todennäköisestä maksukyvystä laina-ajan päättyessä.
(58)
Ranska kiistää tämän päätelmän toteamalla, että ”väite ei perustu mihinkään pankeille tehtyyn tarkkaan kyselyyn, ja käyttöön olisi voitu ottaa takuujärjestelmät.” Chambre nationale des conseils et experts financiers (10) on kuitenkin tehnyt 35 pankille kyselyn, josta saa melko tarkan käsityksen ranskalaisten pankkien lainanantokäytännöistä. Koska pankinjohtajat haluavat rajoittaa luottoriskejään, he edellyttävät, että noudatetaan tiettyihin suhdelukuihin perustuvia enimmäisarvoja, joiden perusteella voidaan arvioida yrityksen vakavaraisuutta ja velanmaksukykyä. Tässä käytetään erilaisia kriteereitä, kuten omat varat, tase, yrityksen ottaman lainan määrä, liikevaihto ja rahoituskulut. Arviointi osoittaa erityisesti, että jos pankkilainojen kokonaismäärä suhteessa omiin varoihin on yli 2,50, käynnistyy riskivaroitin, joka ei toisin estä kokonaan lainan myöntämistä mutta saa pankin vaatimaan parempia takeita. Jos rahaston osalta suhteutetaan 65 miljoonan euron ennakot edellä esitettyyn optimistiseen arvioon omista varoista (4,7 miljoonaa euroa, ks. johdanto-osan kappale 56), suhdeluku on 13,82 eli lähes kuusi kertaa yli riskin ylärajan. Jos ennakkojen tosiasiallinen määrä onkin suurempi (77 miljoonaa, jos otetaan huomioon johdanto-osan kappaleessa 22 esille tuotu mahdollinen neljäs ennakko) tai omien varojen tosiasiallinen määrä on huomattavasti pienempi, tämä hypoteettinen suhdeluku kasvaa entisestään. Kun riskitaso on tällainen, mikään pankki ei olisi koskaan harkinnut lainan myöntämistä, vaikka pankit turvautuvatkin reaalivakuuksiin (kuten hankintaoptioiden antaminen vakuutena tai rahaston hankkiman polttoaineen varastointi) tai henkilökohtaisiin vakuuksiin (rahaston jäsenten henkilökohtaisten varojen kiinnittäminen ja heidän alustensa antaminen vakuutena) vähentääkseen maksukyvyttömyysriskejä. On kuitenkin todettava, että jos olisi turvauduttu jäsenten antamiin henkilökohtaisiin vakuuksiin, kalastusalan yritykset olisivat todennäköisesti olleet vastahakoisempia liittymään rahastoon. On myös muita keinoja jakaa tai siirtää asiakkaisiin liittyviä riskejä, kuten useamman pankin lainalle antama yhteisrahoitus, turvautuminen takauslaitoksiin tai kääntyminen alueellisten tai departementtitason takuurahastojen puoleen (joilla on yleensä itsellään takauslaitoksen antama vastatakaus). Joka tapauksessa takaus myönnetään yleensä ainoastaan perustaltaan terveille ja potentiaalisesti kannattaville yrityksille, eikä se ole koskaan yli 50 prosenttia velasta (rahaston osalta hieman yli 30 miljoonalle eurolle, minkä jälkeen riski ylittäisi edelleen kolmen kertaa riskin ylärajan).
(59)
Kun Ranska huomauttaa näiden järjestelyjen käytöstä, että takuujärjestelmät ”olisi voitu” ottaa käyttöön, se myöntää epäsuoraan, ettei näin tehty kyseessä olevassa tapauksessa ja että valtion ennakko myönnettiin vaatimatta senkaltaisia takuita, joita olisi edellytetty pankissa. Tällaisessa tilanteessa komissio päättelee, ettei Ranska ole toiminut yksityisen velkojan tavoin eikä Ranskalla ollut takeita siitä, että rahasto pystyy maksamaan takaisin käyttöönsä asetetut varat.
(60)
Lisäksi rahasto toteaa hallituksensa välityksellä, että se on Ranskan lainsäädännön mukaan yhteiskunnallisesti vastuussa ja että sen vastuu on rajaton, joten ammattijärjestötoimi voi johtaa vastuuseen huomattavista summista. Komissio on pannut merkille, että vaakalaudalla voivat olla huomattavat summat, kun kyseessä on rahaston kaltainen järjestö, jonka toimiin futuurimarkkinoilla liittyy tiettyjä riskejä ja jonka toimet voivat johtaa huomattaviin tappioihin. Tämä huomioon ottaen mikään ei puhu sen puolesta, että jos huomattavia tappioita syntyy, rahaston jäsenet kattavat nämä tappiot. Missään toimitetuista asiakirjoista (perussääntö, toimintaperiaatteet, tiedote) ei mainita tällaista järjestelyä. Asiakirjoissa on yksi ainoa luonteeltaan rahoitukseen liittyvä seikka, sillä maksuosuuksien osalta todetaan, että ammattijärjestö saa pitää maksuosuuden, jos jäsen eroaa (10 pykälä). Toisaalta komissio toteaa, että 21 päivänä maaliskuuta 1884 annettu laki, jonka nojalla rahasto on perustettu, mahdollistaa ammattijärjestöjen perustamisen Ranskassa. Tällaisen lain hengen mukaista ei todellakaan ole aiheuttaa asianomaisen ammattijärjestön jäsenille taloudellista ja rahoituksellista vastuuta. Sen vuoksi, jos ammattijärjestölle aiheutuisi huomattavia tappioita, komissio ei näe, kuinka jäsenet voisivat korvata nämä tappiot.
(61)
Ottaen huomioon kaikki nämä osatekijät komissio arvioi, ettei yksityistä sijoittajaa koskevaa periaatetta ole noudatettu.
4.1.1.3 Valtion varoista myönnetyn taloudellisen edun olemassaolo
(62)
Komissio katsoo, että jäsenten maksamista eri maksuosuuksista arviolta saatu summa - vaikka käytettäisiinkin korkeinta oletusarvoa - ei olisi antanut rahastolle mahdollisuutta toimia futuurimarkkinoilla ilman ulkoisia varoja. Näitä ulkoisia varoja myönsi valtio OFIMER:n välityksellä vähintään kolmena ennakkona, jotka jakautuivat marraskuun 2004 ja lokakuun 2005 väliselle ajalle ja joiden kokonaismäärä Ranskan toimittamien tietojen perusteella on 65 miljoonaa euroa. Neljäs, 12 miljoonan euron arvoinen ennakko on myös luultavasti myönnetty. Itse asiassa johdanto-osan kappaleessa 22 esitetyt perustelut antavat ymmärtää, että sopimuksen allekirjoitus oli juuri tuolloin ajankohtainen.
(63)
Ranska ei ole tuonut esille seikkoja, jotka puhuisivat tätä arviota vastaan. Perusteissa todetaan lisäksi: ”[Komissio katsoo, että] rahasto ei pysty toimimaan varojensa avulla ilman valtion myöntämää takaisinmaksettavaa ennakkoa. Tätä vastaan ei voida esittää väitteitä.” Näin ollen komissio katsoo, että ennakot on myönnetty olosuhteissa, jotka eivät vastaa tavanomaisia markkinaolosuhteita (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappaleet 51-61).
(64)
Lisäksi komissio panee merkille, etteivät Ranska tai rahasto ole toimittaneet komissiolle tietoja siitä, kuinka paljon varoja rahasto on käyttänyt futuurimarkkinoilla, eivätkä siitä, millaisiin tuloksiin se on päässyt. Perusteluista käy ilmi, että Ranskan viranomaiset ovat tarkoituksellisesti jättäneet nämä tiedot ilmoittamatta, sillä itse asiassa todetaan, että ”… nämä tiedot voitaisiin esittää komissiolle, mutta olisi arvioitava, onko niiden esittämisestä nyt hyötyä.” Komissio toteaa, ettei näitä tietoja ole toimitettu sille kyseisessä kirjeessä eikä myöhemmin.
(65)
Lopuksi voidaan todeta, että sekä Ranska että rahasto ja sen hallitus arvioivat, ettei komissio voi pitää ennakkoa valtiontukena niin kauan kuin takaisinmaksun laiminlyöntejä ei ole todettu (Ranska: ”Takaisinmaksettavaa ennakkoa ei voida pitää valtiontukea niin kauan kun takaisinmaksun määräaika ei ole päättynyt.” Rahasto: ”Voidaanko tämä summa maksaa takaisin vai ei? Tämä on keskeinen komission asettama kysymys”. MQA: ”Laina-aika ei ole päättynyt yhdessäkään Ranskan rahastolle myöntämässä lainassa. Tässä vaiheessa ei ole yhtään takaisinmaksun laiminlyöntiä eikä Ranskan valtion ilmoituksia, jotka antaisivat olettaa, että laina yksinkertaisesti perutaan kokonaisuudessaan laina-ajan päätyttyä”). Komissio muistuttaa tältä osin, että luokittelu rahastolle myönnetyksi valtiontueksi liittyy ennen kaikkea Ranskan päätökseen myöntää rahastolle laina, jota se ei olisi muuten saanut, vaikka takaisinmaksun määräaikoja olisikin noudatettu. Komissio peräänkuuluttaa rahaston maksuvalmiutta laina-ajan päättyessä nimenomaan sen vuoksi, että tämä on keskeinen kysymys arvioitaessa, mikä olisi rahaston tilanne, jos yksityinen pankki myöntäisi lainaa tavanomaisissa olosuhteissa, eikä sen vuoksi, että komissio epäilee, että laina olisi muutettu yksinkertaiseksi rahoitustueksi.
(66)
Tältä näkökannalta - jos ilmenisi, ettei ennakkoja ole maksettu takaisin määräajassa tai niitä ei maksettu takaisin lainkaan - tämä vahvistaisi samalla sen, ettei rahasto pystynyt hoitamaan perussäännössään määrättyjä tehtäviä ilman ulkoista rahoitusta ja ettei mikään pankki olisi tavanomaisissa markkinaolosuhteissa koskaan myöntänyt tällaista rahoitusta. Tältä osin komissio panee merkille, ettei Ranska ole ilmoittanut sille, että rahaston saamat ennakot olisi maksettu takaisin. Ennakot oli määrä maksaa takaisin seuraavasti: 1 päivänä marraskuuta 2006, kun kyseessä on 12 päivänä marraskuuta 2004 tehtyyn sopimukseen sisältyvä 15 miljoonan euron ennakko, 1 päivänä toukokuuta 2007, kun kyseessä on 27 päivänä toukokuuta 2005 tehtyyn sopimukseen sisältyvä 10 miljoonan euron ennakko, ja 1 päivänä heinäkuuta 2007, kun kyseessä on 11 päivänä lokakuuta 2005 tehtyyn sopimukseen sisältyvä 40 miljoonan euron ennakko (ks. johdanto-osan kappale 21). Rahaston mahdollisesti saaman neljännen ennakon (ks. johdanto-osan kappale 22) osalta tiedossa ei ole sopimuspäivämäärä eikä takaisinmaksupäivämäärä.
(67)
Takaisinmaksun kolme eräpäivää ovat jo menneet. Ensimmäinen eräpäivä oli jo mennyt, kun Ranska lähetti komissiolle viimeisimmän, 27 päivänä marraskuuta 2006 päivätyn kirjeensä sen jälkeen kun muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta oli tehty päätös. Komissio arvioi, että jos ennakko olisi todellakin maksettu takaisin, Ranska tai rahasto olisi itse ilmoittanut asiasta viipymättä komissiolle, koska yksi perusteista, joilla pyrittiin kiistämään komission asiasta esittämä arvio, oli se, että ennakkoja ei voitu pitää valtiontukena niin kauan takaisinmaksun määräaika ei ollut vielä päättynyt. Ei ole epäilystäkään sitä, että jos ensimmäinen ennakko olisi maksettu takaisin, Ranska olisi ilmoittanut asiasta komissiolle 27 päivänä marraskuuta 2006 päivätyssä kirjeessään ja olisi toiminut samoin, jos toinen ennakko olisi maksettu takaisin 1 päivänä toukokuuta 2007 ja kolmas 1 päivänä heinäkuuta 2007. Samoin olisi tehty mahdollisen neljännen ennakon osalta. Lisäksi ammattilehdistöstä kantautuneet tiedot viittaavat siihen, ettei takaisinmaksua ole vielä tapahtunut. Komissio katsoo näin ollen, että alun perin ennakkona myönnetty tuki on muutettu suoraksi tueksi.
(68)
Edellä esitetyistä syistä komissio arvioi näin ollen, että valtion myöntämät ennakot merkitsevät valtion varoista myönnettyä taloudellista etua.
4.1.1.4 Valtiosta johtuvan taloudellisen edun olemassaolo
(69)
Komissio toteaa, että valtion ja rahaston välisissä kolmessa sopimuksessa nimenomaisesti todetaan, että myönnettyjen julkisten varojen tavoitteena on ottaa käyttöön järjestely, jolla suojaudutaan öljyn kansainvälisten hintojen vaihteluilta ja että kyseisen järjestelyn turvin futuurimarkkinoilta voidaan hankkia optioita. On selvää, etteivät rahaston alkuperäiset käyttövarat, joista saatiin ainoastaan jäsenten maksamista maksuosuuksista, olisi mahdollistanut tällaista toimintaa ainakaan siinä mittakaavassa, jossa sitä harjoitettiin. Itse asiassa ensimmäisestä, 12 päivänä marraskuuta 2004 tehdystä sopimuksesta ilmenee, että F15 miljoonan euron suuruisen ennakon tarkoituksena oli ”mahdollistaa järjestelyn aloittaminen”. Eli juuri näiden ennakoiden turvin rahasto pystyi tekemään futuurimarkkinoilla merkittäviä hankintoja.
(70)
Toisin sanoen Ranska on konkreettisesti tukenut ammattijärjestönä perustetun rahaston luomista ja rahaston toimintaa öljytuotteiden futuurimarkkinoilla, vaikka tämä toiminta ei ole ammattijärjestöjen tavanomaisen toiminnan mukaista, ja näin ollen yksityiset toimijat ovat joutuneet kilpailemaan olosuhteissa, jotka eivät vastaa tavanomaisia kilpailuolosuhteita. Ranska myös totesi jo 7 päivänä lokakuuta 2005, että ”hallitus on kannustanut ammattikuntaa toimenpiteeseen, jolla perustetaan kalastukselle aiheutuvien riskien torjuntarahasto. Tämän ammattikunnan hallinnoiman rahaston ansiosta kalastajat voivat (…) yhteisvastuullistaa maksukykynsä hankkiakseen futuurimarkkinoilta optioita, jotta he voivat suojautua polttoaineen hinnanvaihtelujen riskiltä”. Ranska jätti kokonaan mainitsematta, että kalastajien maksukyky oli peräisin valtion varoista, sillä kyseiseen päivämäärään mennessä oli jo maksettu kaksi ennakkoa. Ei ole kuitenkaan epäilystä siitä, että rahaston oli otettava huomioon viranomaisten vaatimukset, kun se päätti haltuunsa asetettujen varojen käytöstä. Ministeriöiden väliselle tarkastusryhmälle annettiin tehtäväksi ”tarkastaa rahaston toiminta ja varmistaa, että varojen käyttö täyttää lainsäädännön ja julkisten varojen käyttöä koskevien sääntöjen vaatimukset samalla kun täytetään rahastonhoitajien tekemät sitoumukset”, mikä osoittaa, että valtio halusi varmistaa, että rahaston varoja käytetään asianmukaisesti sopimuksissa määrätyllä tavalla.
(71)
Niinpä komissio katsoo kaikkien näiden seikkojen perusteella, että taloudellinen etu, joka on koitunut rahastolle myönnetyistä, optioiden hankintaan öljyn futuurimarkkinoilta tarkoitetuista ennakoista, on valtiosta johtuvaa (11).
4.1.1.5 Sellaisen taloudellisen edun olemassaolo, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua
(72)
Rahasto saa taloudellista etua verrattuna muihin futuurimarkkinoilla toimiviin yrityksiin riippumatta siitä, ovatko ne näillä markkinoilla tavanomaisesti toimivia yrityksiä tai yrityksiä, jotka on muodostettu tai voitaisiin muodostaa rahaston tavoin ammattijärjestönä muissa jäsenvaltioissa tai Ranskassa.
(73)
Ranska esittää, että ”rahaston ei voida katsoa saaneen etua verrattuna muihin yksityisiin rakenteisiin, jotka olisivat voineet toimia samassa asemassa, sillä se on ainoa ranskalainen ammattialajärjestö, jonka tavoitteena on saattaa kalastusalan yritykset yhteen optioiden ostamiseksi futuurimarkkinoilta.” Komissio huomauttaa tältä osin, että rahaston asemaa suhteessa kilpailusääntöihin ei pidä tarkastella yksinomaan suhteessa muihin rakenteisiin, jotka Ranskassa saattavat kalastusalan yrityksiä yhteen ja toimivat samassa asemassa kuin rahasto, vaan suhteessa kaikkiin ranskalaisiin ja eurooppalaisiin toimijoihin, jotka voivat toimia öljytuotteiden futuurimarkkinoilla.
(74)
Rahasto kiistää lisäksi sen seikan, että se olisi hyötynyt edullisista ehdoista harjoittaessaan sijoitustoimintaa futuurimarkkinoilla. Sen omin sanoin ”Rahasto toimii hyödykkeiden maailmanlaajuisilla markkinoilla yhdessä välittäjien ja erikoistuneiden rahoituslaitosten kanssa (…) [Se] ei ole kuitenkaan saanut mitään hintaetua, eikä sille ole tarjottu mitään erityisedellytyksiä suhteessa muihin markkinatoimijoihin.” Komissio ei katso, että rahaston saama taloudellinen etu olisi peräisin siitä, että muut markkinatoimijat tarjoaisivat sille etuoikeutettua kohtelua, vaan se katsoo, että rahasto on voinut toimia näillä markkinoilla ainoastaan sen vuoksi, että sillä oli valtion myöntämä rahoituksellinen liikkumavara, joka ylittää sen oman rahoituskyvyn, kun valtio sitä vastoin ei ole myöntänyt samanlaisia edellytyksiä muille yrityksille, joiden edun mukaista rahaston tavoin voisi olla näillä markkinoilla toimiminen (esimerkiksi muilla öljyn hinnankorotuksen koskettamilla aloilla toimivat yritykset) tai jotka toimivat näillä markkinoilla taloudelliseen tai kaupalliseen strategiaansa liittyvistä syistä (esimerkiksi öljy-yhtiöt).
(75)
Rahasto myöntää, että tämä etu on olemassa. Confédération de la Coopération Maritime -keskusjärjestön asiakirjassa, jota ei ole toimitettu komissiolle mutta joka on julkaistu sivustolla ”Assises de la pêche et de l’aquaculture de la Région Bretagne” (12), pääsihteeri de Feuardent kokoaa yhteen keskeiset kohdat Bretagnen alueen kanssa 24 päivänä toukokuuta 2006 pidetystä kokouksesta. Asiakirjan mukaan: ”Valtio on tähän mennessä myöntänyt 65 miljoonaa euroa. Rahasto on lisäksi saanut hyödykemarkkinoilla usean miljoonan euron voitot optioista, mikä merkitsee kiistämätöntä lisäarvoa.” Komissio päättelee näin ollen, että rahasto on pystynyt hankkimaan öljytuotteiden futuurimarkkinoilta optioita ainoastaan sen turvin, että sillä oli käytössään julkisia varoja, joita ei ollut muilla rakenteilla tai yrityksillä, ja rahasto on näin saanut tästä suoraa etua. Näin ollen rahaston saama etu vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua.
4.1.1.6 Sellaisen taloudellisen edun olemassaolo, joka vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
(76)
Kuten pääsihteeri de Feuardent toteaa, rahasto on toiminut hyödykemarkkinoilla, joten se on toiminut öljyn kansainvälisillä markkinoilla.
(77)
Se ei siis ole toiminut pelkästään Ranskassa, joten on syytä katsoa, että myönnetyt ennakot vaikuttavat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
4.1.1.7 Päätelmä
(78)
Voidaan siis todeta, että ne neljä edellytystä, joita vaaditaan valtiontuen olemassaolon toteamiseksi, täyttyvät: rahastolle myönnetyt ennakot ovat peräisin valtion varoista, ne johtuvat valtion toiminnasta, vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua ja vaikuttavat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Rahaston saama tuki on siis EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan mukaista valtiontukea siltä osin kuin käyttövarat saadaan valtion varoista ja niitä käytetään optioiden hankkimiseen öljytuotteiden futuurimarkkinoilta.
4.1.2 Tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille
(79)
Kuten valtion ja rahaston välisistä sopimuksista käy ilmi, kyseisen ennakoina myönnetyn valtiontuen tarkoituksena oli käynnistää ja mahdollistaa rahaston toimet öljyn ja sen johdannaistuotteiden futuurimarkkinoilla. Kyseessä on siis rahaston toimintatuki. Ranska myöntää lisäksi 6 päivänä joulukuuta 2005 päivätyssä kirjeessään, että mainitut summat on myönnetty ”varmistamaan rahaston toiminta”.
(80)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan tiettyjä tukiluokkia pidetään tai voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina. Olisi tarkasteltava, voidaanko rahaston toimintatuki luokitella johonkin näistä luokista.
(81)
Komissio toteaa, ettei tuki vastaa perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdassa määrättyjä tapauksia.
(82)
Tukea ei ole tarkoitettu luonnonmullistusten tai muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korvaamiseen. Komissio muistuttaa tältä osin, että öljyn hinnanvaihtelut ovat luontainen osa taloudellista toimintaa. Hinnanvaihtelut koskettavat myös öljytuotteiden kuluttajien muita toiminta-aloja kaikissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa, eikä niitä voida pitää perustamissopimuksen 87 artiklan mukaisena luonnononnettomuutena tai poikkeuksellisena tapahtumana. Tuki ei siis ole perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti yhteismarkkinoille soveltuva tuki.
(83)
Ei voida myöskään katsoa, että tuki soveltuisi yhteismarkkinoille siltä perustalta, että sovellettaisiin suoraan perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohtaa ja siinä esitettyjä eri tapauksia.
a)
Kyseessä ei selvästikään ole tuki, joka olisi tarkoitettu tukemaan taloudellisen kehityksen edistämistä alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma (87 artiklan 3 kohdan a alakohta). Tuen tarkoituksena on mahdollistaa rahaston toiminta merkityksellisillä futuurimarkkinoilla. Sillä ei siis ole mitään yhtymäkohtaa mainitussa a alakohdassa tarkoitettuihin tukiin.
b)
Rahastoa ei voida pitää Euroopan yhteistä etua koskevana tärkeänä hankkeena eikä kyseessä ole jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen tarkoitettu tuki (87 artiklan 3 kohdan b alakohta). Rahasto on nimenomaan ranskalainen eivätkä muut jäsenvaltiot ole ilmaisseet aikomustaan perustaa samantyyppisiä rahastoja. Rahastolla ei siis ole eurooppalaista ulottuvuutta. Siltä osin, voidaanko tukea pitää jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen tarkoitettuna tukena, komissio toteaa, ettei ole olemassa mitään osatekijöitä, joiden turvin voitaisiin sanoa, että varojen ohjaaminen tämänkaltaiseen rahastoon mahdollistaisi tällaisen häiriön poistamisen. Rahastoa itseään hyödyttävästä tuesta voidaan todeta, että tuki hyödyttää ainoastaan yhtä taloudellista yksikköä, ja vaikka tuki on yhteydessä kalastusalan yrityksille myönnettyyn tukeen, se ei hyödytä jäsenvaltion koko taloutta. Lisäksi komissio muistuttaa, että se on aina katsonut, ettei ole viranomaisten tehtävä myöntää öljyn hinnannousun vuoksi rahoitustukea. Viranomaisten tehtävänä on päinvastoin kannustaa yrityksiä sopeutumaan hinnannoususta johtuviin uusiin taloudellisiin edellytyksiin. Sen vuoksi tuki, jonka turvin jokin taloudellinen yksikkö pystyy toimimaan merkityksellisillä futuurimarkkinoilla, ei ole tämän tavoitteen mukainen.
c)
Rahaston olemassaolo ei sinällään täytä perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan vaatimuksia. Kyseisen alakohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvana voidaan pitää tukea tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen, jos tuki ei muuta kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla. Itse asiassa ei ole mitään osatekijöitä, jotka osoittaisivat, että öljyn futuurimarkkinoilla tapahtuvan toiminnan kehittäminen tai lisääminen olisi suotavaa. Toiminta ei myöskään liity johonkin talousalueeseen. Sen vuoksi ei voida katsoa, että tuki soveltuisi yhteismarkkinoille edellä mainitun c alakohdan nojalla.
d)
Tämäntyyppinen tuki ei myöskään kuulu niihin tukiluokkiin, joita voitaisiin pitää yhteismarkkinoille soveltuvina 87 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaisesti tehdyn neuvoston päätöksen perusteella.
(84)
Komissio toteaa lisäksi, ettei rahaston toimintatukeen voida soveltaa mitään niistä suuntaviivoista, jotka komissio on antanut valtiontukien tarkastelemiseksi.
(85)
Tämän vuoksi on pääteltävä, ettei voida katsoa, että rahastolle optioiden hankkimiseksi futuurimarkkinoilta myönnetty tuki soveltuisi yhteismarkkinoille perustamissopimuksessa sallittujen poikkeusten turvin.
4.2 Kalastusalan yrityksiä hyödyttävä tuki: polttoainekulujen alentaminen
(86)
Ennen kuin komissio tarkastelee muodollisen tutkintamenettelyn aloittamiseen johtaneita tukia, sen on otettava kantaa rahaston väitteeseen, jonka mukaan rahastolle ja kalastusalan yrityksille myönnettyjen tukien tarkastelussa olisi otettava huomioon, että vähämerkityksisten tukien enimmäismäärää oli tarkoitus nostaa kalastusalalla. Rahaston mukaan kyseiset summat (keskimäärin noin 16 000 euroa yritystä kohden lukuun ottamatta tukea, jota rahasto pitää kalastajille myönnettynä suorana sosiaalisena tukena) jäävät huomattavasti alle sen määrän (30 000 euroa yritystä kohden), joka oli tarkoitus vahvistaa ajankohtana, jona rahasto maksoi korvaukset (13). Myös Ranskan viranomaiset viittaavat vastauksessaan vähämerkityksisen tuen enimmäismäärän nostamiseen mutta eivät vaadi määrän soveltamista kyseiseen tukeen.
(87)
Ensinnäkin komissio muistuttaa, että Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta vähämerkityksiseen tukeen maatalous- ja kalastusalalla 6 päivänä lokakuuta 2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1860/2004 (14) (voimassa ajankohtana, jona tuet myönnettiin kalastusalan yrityksille) 3 artiklan mukaan vähämerkityksistä tukea voitiin myöntää enintään 3 000 euroa yritystä kohden kolmen vuoden aikana. Tässä päätöksessä käsitellyt tuet ovat näitä summia huomattavasti suurempia, eikä Ranska ole myöskään maininnut huomautuksissaan, että tätä enimmäismäärää olisi mahdollisesti sovellettu yrityksiin, joiden osalta näin olisi voitu tehdä. Toisaalta, vaikka komission hiljattain antamassa asetuksessa (EY) N:o 875/2007 (15) vahvistettu 30 000 euron määrä ylittää rahaston edellä mainitsemat 16 000 euroa, rahaston esille tuoma summa on vain keskimäärä. Ranska on myös virheellisesti päätynyt tähän 16 000 euron summaan lukiessaan pois sen osan tukea, jota se pitää sosiaalisena tukena ja joka on otettava arvioinnissa huomioon (ks. johdanto-osan kappaleet 122 ja 123). Kun otetaan huomioon rahastoon kuuluvien kalastusalan yritysten vaihteleva koko, voidaan olla varmoja siitä, että tietyille yrityksille on myönnetty tukea yli 30 000 euroa. Esimerkiksi 20-25 metrin troolareiden saama vuotuinen korvaus on suunnilleen 35 000 euroa eli 70 000 euroa vuosina 2005 ja 2006 (16). Joka tapauksessa, kuten edellä on todettu, Ranska ei ole vaatinut vähämerkityksisen tuen uuden enimmäismäärän soveltamista eikä esitä mitään todisteita siitä, että se olisi soveltanut tätä enimmäismäärää. Kun otetaan huomioon kaikki nämä osatekijät, komission velvollisuutena on sen vuoksi osana valtiontukijärjestelmien jatkuvaa seurantaa tarkastaa, ovatko tuet perustamissopimuksen 87 artiklan määräysten mukaisia.
4.2.1 Valtiontuen olemassaolo
(88)
Ranska katsoo, että tarkastellessaan valtiontuen olemassaoloa komissiolla ei ole perusteita keskittyä rahaston toimintaan. Ranska mukaan ”luokittelussa valtiontueksi on tukeuduttava ainoastaan valtion myöntämän takaisinmaksettavan ennakon tapauskohtaiseen tarkasteluun eikä rahaston toiminnan tarkasteluun. Ranskan viranomaiset toivovat, että ainoastaan päätöksen 3.1 osaa pidettäisiin merkityksellisenä. Päätöksen 3.2. osassa kritisoidaan rahaston toimintaa - rahaston, joka on ammattijärjestö ja joka hankkii optioita suojatakseen jäseniään dieselöljyn hinnanvaihteluilta.” (17).
(89)
Tältä osin komissio muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti tukia ei määritellä syiden eikä tavoitteiden vaan vaikutusten perusteella (18). Sen lisäksi, että rahaston tehtävänä on hankkia optioita futuurimarkkinoilta, valtion kanssa tehtyjen sopimusten mukaan sen tavoitteena on maksaa kalastusalan yrityksille korvauksena erotus, joka on katetun enimmäishinnan ja asianomaisen kuukauden vertailuindeksin keskimääräisen hinnan välillä. Komissio katsoo näin ollen, että kalastusalan yritykset ovat hyötyneet rahaston käyttöönottaman järjestelmän tuomista erityisistä eduista ja että valtion myöntämien ennakoiden vaikutuksia on syytä arvioida myös kalastusalan yritysten saamien etujen kannalta sen lisäksi, että on arvioitu rahaston saamaa etua.
4.2.1.1 Valtion varoista myönnetyn taloudellisen edun olemassaolo
(90)
Kalastusalan yritykset ovat saaneet rahaston toiminnasta kaksinaista etua: toisaalta niille on tarjoutunut mahdollisuus hankkia polttoainetta edulliseen hintaan ja toisaalta ne ovat saaneet korvauksen, joka osittain kattaa niiden polttoainekulut.
(91)
Ensimmäisen näkökohdan suhteen voidaan todeta, että se seikka, että rahasto on hankkinut optioita futuurimarkkinoilta ja siirtänyt sitten futuurikaupalla hankitun polttoaineen CECOMER:lle, joka on merenkulkualan osuuskuntien hankintakeskus, on tarjonnut rahastoon kuuluville yrityksille mahdollisuuden ostaa näiden osuuskuntien hankkimaa polttoainetta tavanomaista markkinahintaa halvemmalla. Kuten edellä on todettu (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 75), tämä on ollut mahdollista ainoastaan siksi, että ”Valtio on tähän mennessä myöntänyt 65 miljoonaa euroa. Rahasto on lisäksi saanut hyödykemarkkinoilla usean miljoonan euron voitot optioista, mikä merkitsee kiistämätöntä lisäarvoa.” Komissio toteaa näin ollen, että polttoainetta on pystytty toimittamaan kalastusalan yrityksille tavanomaista markkinahintaa alhaisempaan hintaan sen turvin, että valtio on myöntänyt ennakkoja ja rahastolla on ollut omia varoja eli se on saanut tuloa jäsenten maksamista maksuosuuksista ja voittoa öljytuotteiden futuurimarkkinoilla toteuttamistaan spekulatiivisista toimista.
(92)
Myös varat, joilla kalastusalan yrityksille maksetut korvaukset on rahoitettu, ovat peräisin kahdesta rahoituslähteestä (valtion varat ja rahaston yksityisestä toiminnastaan saamat varat).
(93)
Kuten tämän päätöksen johdanto-osan kappaleessa 24 todetaan, rahasto vastaa hinnanerosta, joka on 12 päivänä marraskuuta 2004 ja 27 päivänä toukokuuta 2005 tehtyjen sopimusten mukaan ”katetun enimmäishinnan” ja vertailuindeksin kuukausittaisen keskihinnan välillä ja 11 päivänä lokakuuta 2005 tehdyn sopimuksen mukaan 30 senttiä litralta olevan hinnan ja kuukausittaisen keskimääräisen viitehinnan välillä, jos tämä viitehinta on tätä korkeampi.
(94)
Suunnitteilla oli alun perin tasoitusjärjestelmä, joka perustui oletukseen, että ne lisäkustannukset, joita aiheutuisi suhteessa viitehintaan hintojen ollessa korkealla, tasoittuisivat jäsenten maksamien maksuosuuksien turvien hintojen ollessa kohtuullisemmat. Järjestelmän oli tarkoitus olla omavarainen. Tämän päätöksen johdanto-osan kappaleessa 75 jo mainitussa de Feuardentin muistiossa todetaan, että ”rahasto oli käytännössä valmis hankkimaan ensimmäiset optionsa jo huhtikuussa 2004. CECOMER:n vuonna 2005 tarvitsema polttoainemäärä (noin 200 miljoonaa litraa) pystyttiin tuolloin kattamaan hintaan 0,28 senttiä/litra eli noin 4 miljoonalla eurolla”. Rahasto olisi siis pystynyt vuoden 2004 alussa selviämään dieselöljyvakuutuksista aiheutuvista suhteellisen vaatimattomista menoista omien varojensa turvin. Vaikuttaa siis siltä, että rahasto olisi alun perin hyvinkin voinut olla omavarainen.
(95)
Koska öljyn hinta pysytteli kuitenkin hyvin korkealla ja rahastoon liittyminen yleistyi, rahaston jäsenmäärä kasvoi nopeasti ja huomattavasti. Tämän seurauksena dieselöljyvakuutuksen kustannukset nousivat huomattavasti, ja ne voitiin kattaa ainoastaan valtion rahastolle myöntämien ennakoiden turvin.
(96)
Pyrittäessä arvioimaan, kuinka paljon rahasto tarvitsi varoja pystyäkseen maksamaan dieselöljyvakuutuksesta aiheutuvat kustannukset vuonna 2005, voidaan lähteä oletuksesta, että kulutetun polttoaineen määrä, josta kalastusalan yritykset hakivat korvausta, ylitti luultavasti 200 miljoonaa litraa (ks. johdanto-osan kappale 94) ja nousi arviolta lähes 900 miljoonaan litraan. Jos perusteeksi otetaan vuotuinen keskimääräinen kulutus, jota käytetään johdanto-osan kappaleissa 55 ja 56 esitetyissä laskelmissa, 1 000:n alle 12 metrin aluksen kulutus voidaan laskea kaavalla 1 000 alusta × 200 tonnia/alus eli 200 000 tonnia ja yli 12 metrin alusten kulutus kaavalla 1 400 alusta × 480 tonnia/alus eli 672 000 tonnia, jolloin lopputulokseksi saadaan 872 000 tonnia (tai 872 miljoonaa litraa). Todellisuudessa, kuten johdanto-osan kappaleessa 55 todetaan, jos ajatellaan, että alukset kalastavat vuodessa pikemminkin 38 viikkoa kuin 48 viikkoa, kulutus on luultavasti lähempänä 700 000 tonnia (1 000 alle 12 m:n alusta × 158 tonnia eli 158 000 tonnia ja 1 400 yli 12 m:n alusta × 380 tonnia eli 532 000 tonnia). Olettaen, että korvaus on enintään 12 senttiä litralta (kolmanteen ennakkoon sovellettu enimmäismäärä) (19), rahasto tarvitsi vuosittain noin 85 miljoonaa euroa. Kun otetaan huomioon, että kalastusalan yritykset ovat kenties vakuuttaneet vain osan polttoaineen kulutuksestaan, määrärahoja on luultavasti tarvittu vähemmän, mutta silti varoja on tarvittu vuodessa useita kymmeniä miljoonia euroja, mitä voidaan verrata vuotta 2005 koskeneeseen alkuperäiseen arvioon 4 miljoonasta eurosta. Näin ollen on selvää, ettei rahasto olisi pystynyt kattamaan suojaa, jota se tarjosi jäsenilleen vastineena niiden maksuosuuksista, ilman ulkopuolisia, valtion myöntämistä ennakoista saatuja varoja.
(97)
Pystyäkseen kattamaan dieselöljyvakuutuksen rahasto on saanut julkisia varoja, joiden moitteeton hoito on ollut sen tehtävänä. Rahaston käyttövarat koostuvat näin ollen jäsenten maksamista maksuosuuksista, valtion myöntämistä ennakoista ja mahdollisista voitoista, joita rahasto on saanut toiminnastaan öljyn futuurimarkkinoilla. Se osuus rahaston varoista, joka koostuu valtion myöntämistä ennakoista, on eittämättä peräisin valtion varoista. Niistä futuurimarkkinoilla saaduista voitoista, joiden ansiosta kalastusalan yritykset ovat voineet hankkia halvempaa polttoainetta, voidaan todeta, ettei voittoja olisi saatu ilman valtion varoja, sillä rahasto pystyi näiden varojen turvin toteuttamaan rahoitustoimia futuurimarkkinoilla. Vaikka rahaston ja CECOMER:n välisten sopimusten yksityiskohdat eivät olekaan tiedossa eikä niitä voida päätellä Ranskan toimittamista asiakirjoista, komissio otaksuu lisäksi, että jäsenyrityksille myönnetty, hinnanerotusta vastaava korvaus ei ole ollut niin korkea kuin se olisi ollut, jos CECOMER ja merenkulkualan osuuskunnat olisivat toimittaneet kalastajille tavallisilta markkinoilta ostettua polttoainetta eli jos rahasto ei olisi toiminut futuurimarkkinoilla. Rahaston futuurimarkkinoilla toteuttamista toimista saatu voitto on näin ollen siirretty CECOMER:lle, merenkulkualan osuuskuntien hankintaa hoitavalle osuuskunnalle, ja lopulta kalastusalan yrityksille, jotka hankkivat polttoaineen näiltä osuuskunnilta. Käytännössä tämä on epäilemättä näkynyt siten, että rahasto on pystynyt jatkamaan korvausten maksua kauemmin kuin jos rahasto olisi ollut pelkkä välittäjäjärjestö, jonka tehtävänä oli jakaa valtion myöntämät 65 (tai 77) miljoonaa euroa dieselöljyvakuutuksien järjestelmässä.
(98)
Komissio katsoo näin ollen, että valtion varoja on käytetty joko suoraan kasvattamaan rahaston käyttövaroja tai tuomaan voittoa, jolla käyttövaroja on sitten kasvatettu, ja nimenomaan näiden valtion varojen turvin kalastusalan yritykset ovat saaneet taloudellista etua, koska toisaalta ne ovat voineet hankkia polttoainetta edulliseen hintaan ja toisaalta ne ovat saaneet viitehintaan perustuvan korvauksen.
4.2.1.2 Valtiosta johtuvan taloudellisen edun olemassaolo
(99)
Kolmessa, mahdollisesti neljässä, valtion ja rahaston välisessä sopimuksessa määrätään, että ennakkoina myönnettyjen julkisten varojen perimmäisenä tavoitteena on kalastusalan yritysten polttoainekulujen osittainen korvaaminen. Kalastajille maksetaan korvauksena viitehinnan ja myyntihinnan välinen erotus, minkä lisäksi polttoaineen toimittaja, joka on yleensä merenkulkualan osuuskunta, tarjoaa dieselöljyä tavanomaista alhaisempaan hintaan.
(100)
Rahaston käyttövarat koostuivat alun perin jäsenten maksamista maksuosuuksista, joita sitten kasvatettiin valtion myöntämällä ensimmäisellä ennakolla, ja tarjosivat rahastolle mahdollisuuden toimia futuurimarkkinoilla ja saada toimistaan voittoa, joka ei kuitenkaan riittänyt siihen, että rahasto olisi samaan aikaan pystynyt varmistamaan korvauksen maksamisen kalastusalan yrityksille vastineena niiden maksamista maksuosuuksista. Kahden, mahdollisesti kolmen lisäennakon ansiosta rahasto pystyi jatkamaan toimintaansa ennen kuin sen oli vähitellen tehtävä vastakkaisia transaktioita saadakseen tarpeeksi käteistä korvausten maksamiseen. Komissio toteaa, että rahaston puheenjohtaja teki futuurimarkkinoilla toteutettavia toimia koskevat päätökset. Toimien konkreettinen toteuttaminen uskottiin välittäjille ja erikoistuneille rahoituslaitoksille (ks. johdanto-osan kappale 74), joille rahasto maksoi korvauksen. Korvauksen määrä ei ole kuitenkaan komission tiedossa. Rahaston perussäännössä määrätään, että puheenjohtajan on kuultava rahaston hallitusta ”päättääkseen toteutettavista hankkeista”, mutta valtio ei ole ollut mukana rahaston hallituksessa. Vaikka rahaston yleisenä velvoitteena oli ”pitää kirjanpitoa, jonka avulla voidaan pyynnöstä selvittää ennakon käyttö, varojen kohdentaminen ja kustannusten syntyminen”, valtio ei päättänyt strategiasta, jota rahasto noudatti optioiden hankinnassa, eikä yrityksille maksettavien korvausten tasosta. Tämän vuoksi vaikka 4.1.1.4 kohdassa osoitettuun tapaan ei ole epäilystä siitä, että kolmena, mahdollisesti neljänä, ennakkona myönnetty tuki on valtiosta johtuvaa, samaa ei voida sanoa lisäeduista, joista kalastusalan yritykset ovat voineet hyötyä ja jotka osittain johtuvat niiden maksamista maksuosuuksista ja osittain rahaston kaikkien käyttövarojen viisaasta hallinnasta. Jos kalastajille maksettu lopullinen tuki on ollut futuurimarkkinoilla toteutettujen toimien ansiosta suurempi kuin rahaston alun perin saamat julkiset varat, se osa tuesta, joka ylittää myönnetyt julkiset varat, ei ole itse asiassa johtunut mistään valtion tekemästä päätöksestä. Näin ollen komissio katsoo, että vaikkei kirjanpidolliselta näkökulmalta ole mahdollista erotella tarkasti, mikä osa on peräisin valtion varoista ja mikä osa rahaston omista varoista, koska käyttövaroja on kokonaisuudessaan hyödynnetty öljyn futuurimarkkinoilla toteutetuissa toimissa ja korvauksen maksamisessa, valtiosta ei kuitenkaan johdu se etu, joka vastaa erotusta, joka on kalastusalan yritysten saaman kokonaistuen ja valtion myöntämien, kalastusalan yrityksille siirrettyjen ennakkojen kokonaismäärän välillä.
4.2.1.3 Sellaisen taloudellisen edun olemassaolo, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua
(101)
Komissio katsoo, että polttoainekustannusten alennus, josta rahastoon kuuluvat kalastusalan yritykset ovat hyötyneet, tuo näille yrityksille etua, sillä nämä yritykset ovat ainoita alennuksesta hyötyneitä yrityksiä. Niiden asema on vahvistunut muihin niiden kanssa yhteisön markkinoilla kilpaileviin yrityksiin nähden, ovatpa kyseessä sitten kalastusalan yritykset tai muilla talouden aloilla toimivat yritykset, joiden edun mukaista on alentaa polttoainekuluihin sidoksissa olevia tuotantokustannuksiaan. Koska suojautumisjärjestelmä koskee lisäksi ainoastaan kalastusalan yrityksiä, näille yrityksille myönnettyä etua on tarkasteltava alakohtaisena etuna, joka ei ole muiden alojen ulottuvilla. Kaikenlainen tuki, joka suosii tiettyä alaa, kuitenkin vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua (ks. valtiontuesta, jonka Ruotsi on myöntänyt ammattikalastajille verovähennyksinä, 8 päivänä helmikuuta 2006 tehty komission päätös 2006/269/EY (20), johdanto-osan kappaleet 31 ja 35).
(102)
Ranska väittää, ettei kyseinen tuki ole suosinut rahaston jäsenyrityksiä, koska ”rahastoon liittyminen on vapaaehtoista ja avointa kaikille kalastusalan yrityksille, kunhan ne maksavat maksuosuutensa”. MQA lisää, että rahastoon liittyminen on avointa ”ilman, että huomioon otettaisiin etuyhteydessä olevan tahon rakenne tai kansalaisuus”. Rahasto täsmentää, että ”rahaston jäsenyritykset ovat ranskalaisessa, mutta myös espanjalaisessa ja alankomaisessa omistuksessa”.
(103)
Komissio toteaa tältä osin, että rahastoon voivat liittyä ainoastaan sellaiset kalastusalan yritykset, joilla on Ranskan Euroopassa sijaitsevilla alueilla tai Ranskan merentakaisissa departementeissa rekisteröityjä aluksia. Alankomaisessa tai espanjalaisessa omistuksessa olevat yritykset, joilla on ranskalaisia aluksia, voivat tosiaankin liittyä rahastoon, ja juuri näihin aluksiin Ranska ja rahasto viittaavatkin vastauksessaan. Muut yhteisön alukset eivät kuitenkaan voi liittyä rahaston.
(104)
Kaikki yritykset, jotka saavat rahastolta korvauksia, kilpailevat yhteisön markkinoilla niiden yritysten kanssa, joiden alukset purjehtivat muiden jäsenvaltioiden lipun alla ja joiden edun mukaista on myös alentaa polttoainekuluihin sidoksissa olevia tuotantokustannuksiaan mutta joiden käytössä ei ole rahaston käyttöönottaman järjestelmän kaltaista järjestelmää. Tästä syystä niiden kalastusalan yritysten saama etu, jotka kuuluvat rahastoon tai voisivat liittyä siihen vaikkeivät vielä olekaan jäseniä (eli kaikki Ranskan lipun alla purjehtivat aluksia omistavat kalastusalan yritykset), merkitsee selvää kilpailun vääristymistä.
(105)
Rahasto arvioi myös, että kilpailun vääristymiseen liittyviä tekijöitä on etsittävä muualta. Rahasto viittaa huomattaviin lisäkustannuksiin, jotka sen mukaan ovat vailla taloudellista perustaa, kuten kalastuslaivaston monivuotisten ohjausohjelmien hallinnoinnista (eli laivaston kokonaiskapasiteetin hallinnoinnista) aiheutuviin kustannuksiin tai ”tuotanto-oikeuksien” hallinnoinnista aiheutuviin kustannuksiin, ja toteaa, että ”Kansalliseen politiikkaan liittyvät oikeudet ovat (…) todellinen eurooppalaista kilpailua vääristävä tekijä [ja] ne irtautuvat pitkälti talouden alalta”.
(106)
Komissio toteaa tältä osin, että nämä kustannukset, ovatpa ne Ranskassa sitten alhaisempia tai korkeampia kuin muissa jäsenvaltiossa, johtuvat kalastusta nykyisin sääntelevän lainsäädäntökehyksen asettamista rajoitteista. Kalastusoikeusperustaisista hallinnointivälineistä kalastusalalla 26 päivänä helmikuuta 2007 antamassaan tiedonannossa (21) komissio muistuttaa, että yhteisön kalastusalalle on ominaista hallinnointivälineiden ja -mekanismien moninaisuus ja että samankaltaiset tilanteet hoidetaan usein hyvinkin eri tavoin riippuen asianomaisesta jäsenvaltiosta. Tämän seurauksena kalastusoikeuksia myydään ja ostetaan joissain jäsenvaltioissa, joko vakiintuneilla markkinoilla tai välillisesti. Rahaston mainitsemia kustannuksia aiheutuu eri jäsenvaltioiden laivastoille, ja ne liittyvät kalastusalan taloudelliseen kehitykseen. Ne johtuvat siitä, että kansallisella tasolla pannaan täytäntöön hallintotoimenpiteitä, joita yhteinen kalastuspolitiikka edellyttää tai jotka se tekee tarpeellisiksi. Tämä täytäntöönpano ei tee perustelluksi sitä, että jossakin jäsenvaltiossa otetaan käyttöön erityisiä tukia. Tämän vuoksi, toisin kuin rahasto väittää, kilpailun vääristymistä ei pidä tarkastella ainoastaan merkityksellisillä markkinoilla, esimerkiksi ”alueellisilla mikromarkkinoilla”, joihin rahasto viittaa, vaan, kuten perustamissopimuksessa määrätään, koko yhteisössä. Jos rahaston myöntämän tuen vaikutuksena alueellisen kalastuksen säilyttäminen helpottuu ja suojataan luonnonvaroja estämällä avomerialuksia hyödyntämästä lähivesiä tai troolareita suuntautumasta erikoistuneempaan kalastukseen, kuten rahasto esittää, kyseessä on todellakin tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua, ja näin ollen valtiontuki.
(107)
Edellä esitetyistä syistä komissio katsoo sen vuoksi, että valtion myöntämät varat, joista kalastusalan yritykset ovat rahaston välityksellä hyötyneet, vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua.
4.2.1.4 Sellaisen taloudellisen edun olemassaolo, joka vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
(108)
Rahasto kiistää, että ammattijärjestöön kuuluville kalastusalan yrityksille myönnetyt tuet vaikuttaisivat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Itse asiassa rahaston mukaan nämä yritykset harjoittavat toimintaansa ”markkinoilla, jotka eivät ole millään muotoa yksittäiset vaan koostuvat pikemminkin alueellisten mikromarkkinoiden muodostamasta mosaiikista”.
(109)
Komissio toteaa tältä osin, että Ranskan kalastus- ja kalanviljelytuotteiden maailmanlaajuisen viennin kokonaisarvo oli 1 290 miljoonaa euroa vuonna 2005, ja tästä viennistä 80 prosenttia suuntautui Euroopan unionin muihin jäsenvaltioihin. Näiden tuotteiden Ranskaan suuntautuvan tuonnin kokonaisarvo oli 3 693 miljoonaa euroa vuonna 2005, ja tuonnista (eri lähteiden mukaan) 40-60 prosenttia oli peräisin Euroopan unionin jäsenvaltioista (22). Vertailun vuoksi voidaan todeta, että tuotannon kokonaisarvo Ranskassa oli 1 868 miljoonaa euroa. Ilman, että olisi tarpeen tehdä erittäin yksityiskohtainen numerotietoihin perustuvaa taloudellinen erittely (23), on selvää, että riippumatta siitä, mitkä ovat Ranskan tai Euroopan satamissa todetut lajikohtaiset päivittäiset hinnanvaihtelut, Ranskan ja muun Euroopan välisen kaupan määrällä on huomattava vaikutus kalastus- ja vesiviljelytuotteiden hankintataseeseen Ranskassa. Toimenpiteet, joilla pyritään tuomaan etua useille ranskalaisille kalastusalan yrityksille (yli 30 prosenttia laivastosta) alentamalla niiden tuotantokustannuksia, vaikuttavat väistämättä jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kalastusalalla.
(110)
On siis selvää, että etu, jota kalastusalan yrityksille on koitunut siitä, että osasta niiden tuotantokustannuksia on huolehdittu, vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
4.2.1.5 Päätelmä
(111)
Ne neljä edellytystä, joita vaaditaan valtiontuen olemassaolon toteamiseksi, täyttyvät ainoastaan osittain. Kalastusalan yritysten saama etu johtuu valtion varojen käytöstä, vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua ja vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Sitä vastoin etu johtuu valtiosta vain ennakoiden osalta, sillä ennakot muodostavat ainoastaan osan rahaston käyttövaroista, ja valtio ei ole puuttunut valintoihin, joita rahasto on tehnyt kartuttaakseen käyttöönsä asetettuja varoja. Komissio voi näin ollen todeta perustamissopimuksen 87 artiklan mukaisen valtiontuen olemassaolon ainoastaan myönnettyjen julkisten varojen, eli 65 tai 77 miljoonan euron, osalta.
(112)
Komissio huomauttaa lopuksi, että sen estämättä, mitä Ranskan 7 päivänä lokakuuta 2005 ja 21 päivänä huhtikuuta 2006 esittämissä vastauksissa todetaan, Ranskan viranomaiset eivät todellisuudessa kiistä komission päätelmiä valtiontuen olemassaolosta. Kun vuoden 2007 talousarvioesitystä tarkasteltiin Ranskan kansalliskokouksessa ja maatalous- ja kalastusministeriltä kysyttiin rahaston tulevaisuudesta, ministeri itse asiassa vastasi: ”rahasto on ollut toiminnassa 1 päivästä marraskuuta 2004, mutta Euroopan komissio seuraa sitä tarkkaan, sillä kyseessä on valtiontuki.” (24).
4.2.2 Tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille
(113)
Perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan tiettyjä tukiluokkia pidetään tai voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina.
(114)
Komissio toteaa, etteivät tuet vastaa perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdassa määrättyjä tapauksia.
a)
Kun MQA toteaa, että rahasto on toiminut ”kuluttajia suojelevan järjestönä” tai ”öljytuotteiden kuluttajat yhdistävänä tahona”, vaikuttaa siltä, että se ehdottaa, että kalastusalan yrityksille myönnetyt tuet voitaisiin katsoa 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi yksittäisille kuluttajille myönnettäväksi sosiaaliseksi tueksi. Tältä osin komissio toteaa ainoastaan, että kyseisessä kohdassa tarkoitetaan nimenomaan yksittäisiä kuluttajia eikä yrityksiä ja että näin ollen sitä ei voida soveltaa tässä tapauksessa (ks. myös tämän päätöksen johdanto-osan kappale 50). Tuki ei siis ole perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti yhteismarkkinoille soveltuva tuki.
b)
Tukia ei ole tarkoitettu luonnonmullistusten tai muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korvaamiseen. Öljyn hinnanvaihtelut ovat itse asiassa luontainen osa taloudellista toimintaa. Hinnanvaihtelut koskettavat myös öljytuotteiden kuluttajien muita toiminta-aloja kaikissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa, eikä niitä voida pitää perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisena luonnononnettomuutena tai poikkeuksellisena tapahtumana. MQA kiistää kuitenkin tämän arvion todeten, että tuki liittyy poikkeukselliseen tilanteeseen, ”sillä komissio myöntää itsekin alan poikkeukselliset taloudelliset ja sosiaaliset ongelmat”. On totta, että kalastusala joutuu kohtaamaan erityisiä vaikeuksia, joita komissio on tarkastellut yksityiskohtaisesti 9 päivänä maaliskuuta 2006 antamassaan tiedonannossa (25) kalastusalan taloudellisen tilanteen parantamisesta. Tiedonannossaan komissio osoittaa, että alan taloudellisten ja sosiaalisten vaikeuksien syynä on alan rakenteellinen sopeutumattomuus toimintaan kohdistuviin rajoitteisiin. Komissio esittää tiedonannossaan erilaisia ehdotuksia kalastusalan taloudellisista vaikeuksista selviämiseksi. Tarkastellessaan tiettyjen toimintatukien soveltuvuutta yhteismarkkinoille komissio toteaa selvästi: ”Viimeaikainen polttoainehintojen nousu on pahentanut kalastusalan nykyisiä vaikeuksia. Kalastusala on esittänyt vetoomuksia tämän yhtäkkisen kustannusten nousun korvaamiseksi julkisin tuen turvin. Tällainen tuki olisi toimintatukea, joka on perustamissopimuksen vastaista. Komissio ei hyväksy tällaiseen tarkoitukseen ilmoitettua tukea.” Komissio mainitsee takuujärjestelmän, joka muistuttaa rahaston perustamishetkellä alun perin suunniteltua järjestelmää, ja lisää: ”Komissio voisi hyväksyä tällaisen ohjelman vain, jos sen tarkoituksena olisi antaa takeet kaiken julkisen tuen takaisinmaksamisesta markkinaehdoin, mikä näyttää nykyisessä taloudellisessa tilanteessa varsin epätodennäköiseltä.”. Polttoaine on osa tuotantopanoksia, joiden hinnanvaihtelut ovat luontainen osa taloudellista toimintaa, eikä näitä hinnanvaihteluja voida sinällään pitää poikkeuksellisena tapahtumana.
Edellä esitetyn perusteella komissio katsoo, etteivät kyseiset kalastusalan yrityksiä hyödyttävät valtiontuet sovellu yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla.
(115)
Ei voida myöskään katsoa, että tuet soveltuisivat yhteismarkkinoille siltä perustalta, että sovellettaisiin perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohtaa ja siinä esitettyjä eri tapauksia.
a)
Kyseessä eivät ole tuet, jotka olisi tarkoitettu tukemaan taloudellisen kehityksen edistämistä alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma (perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan a alakohta). Tukien tarkoituksena on alentaa kalastusalan yritysten toimintakustannuksia. Rahasto tosin esittää, että tukien tarkoituksena on helpottaa alueellisen kalastuksen säilyttämistä. Komissio kuitenkin toteaa, että tukia myönnetään kalastusalan yrityksille riippumatta siitä, mikä on niiden kotipaikka tai niiden omistamien alusten kotisatama. Tuilla ei siis ole mitään yhtymäkohtaa mainitussa a alakohdassa tarkoitettuihin tukiin.
b)
Tukia ei myöskään voida pitää Euroopan yhteistä etua koskevan tärkeän hankkeen toteuttamiseen tarkoitettuina tukina eikä jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen tarkoitettuina tukina. Tuilla ei ole yhteyttä mihinkään Euroopan yhteistä etua koskevaan tärkeään hankkeeseen. Tukia ei myöskään voida pitää jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen tarkoitettuna tukena. Kalastusalan yrityksille myönnettyjen tukien tarkoituksena on voittaa tietyllä talouden alalla toimivien yritysten vaikeudet eikä koko Ranskan talouden vaikeuksia. Tuen alakohtaista luonnetta ei voida kiistää, koska öljynhinnan nousu ei ole vaikuttanut yksinomaan kalastusalan yrityksiin vaan kaikkiin yrityksiin ja kaikkiin toimialoihin, joita asia koskee. Tältä osin komissio on aina katsonut, ettei ole viranomaisten tehtävä myöntää rahoitustukea hinnannousun kompensoimiseksi vaan päinvastoin kannustaa yrityksiä sopeutumaan hinnannoususta johtuviin uusiin taloudellisiin edellytyksiin. Komissio katsoo näin ollen kaikkien näiden seikkojen perusteella, ettei rahaston kalastusalan yrityksille myöntämää tukea voida pitää yhteismarkkinoille soveltuvana perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla.
c)
Polttoainekulujen alentaminen ei sinällään täytä perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan vaatimuksia. Kyseisen alakohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvana voidaan pitää tukia tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen, jos tuet eivät muuta kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla. Asianomaisilla tuilla ei itse asiassa pyritä edistämään kalastustoimien kehittymistä kestävään suuntaan, mikä olisi yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden mukaista, vaan päinvastoin säilytetään pyyntiponnistuksen taso kannustamatta kalastusalan yrityksiä alentamaan polttoainekulujaan. Sen vuoksi tuilla hidastetaan kalastusalan yritysten tarpeellista mukautumista öljyn hinnannoususta johtuviin rajoituksiin. Toiminta ei myöskään liity johonkin talousalueeseen. Sen vuoksi ei voida katsoa, että tuet soveltuisivat yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla.
d)
Nämä tukiluokat eivät myöskään kuulu tukiin, joilla edistetään kulttuuria tai kulttuuriperinnön säilyttämistä, eivätkä tukiin, joita voitaisiin pitää yhteismarkkinoille soveltuvina 87 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaisesti tehdyn neuvoston päätöksen perusteella.
(116)
Kaikista näistä seikoista johtuu, että kalastusalan yrityksille niiden polttoainekulujen alentamiseen tarkoitettu valtiontuki ei vastaa mitään perustamissopimuksen 87 artiklassa määrättyä poikkeusta.
(117)
Koska kyseessä ovat kalastusalan yrityksille myönnetyt tuet, tukia on myös tarkasteltava kalastus- ja vesiviljelyalan valtiontukien tarkastelemista koskevien yhteisön suuntaviivojen, jäljempänä ’suuntaviivat’, perusteella.
(118)
Tukien tarkoituksena on alentaa kalastusalan yritysten tuotantokustannuksia. Ne ovat luonteeltaan toimintatukia.
(119)
Komissio muistuttaa ensinnäkin, että suuntaviivojen 3.5 kohdan mukaan ”Valtiontuki ei saa vaikuttaa suojatoimenpiteen tavoin, vaan sillä on edistettävä kalastustuotteiden tuotannon ja kaupan pitämisen järkiperäistämistä ja tehostamista. Tuilla on saatava aikaan kestäviä parannuksia, jotta kalatalousala voi kehittyä pelkästään markkinoilta saatavilla tuloilla.”
(120)
Kuten tämän päätöksen johdanto-osan kappaleen 115 c alakohdassa todetaan, polttoainekulujen alentamisen tarkoituksena ei ole kehittää kalastustoimintaa kestävään suuntaan, mikä olisi yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden mukaista, vaan kalastusalan yritysten toiminnan säilyttäminen ennallaan. Sen vuoksi komissio katsoo, että tuet ovat luonteeltaan suuntaviivojen 3.5 kohdassa tarkoitettuja suojatoimenpiteitä, eikä niitä voida pitää suuntaviivoissa esitetyn periaatteen mukaisina.
(121)
Ranska esittää muodollisen tutkintamenettelyn aloittamiseen antamassaan vastauksessa, että ”rahaston toimilla on ennakoitu tarpeellisia toimenpiteitä, jotka selkeytyvät ja saavat vahvistuksen, kunhan pelastamis- ja rakenneuudistussuunnitelmat on hyväksytty”. Ranska kuitenkin ilmoitti vasta tammikuussa 2008 komissiolle kalastusalan yritysten pelastamis- ja rakenneuudistustoimenpiteinä esitetyistä toimenpiteistä, jotka komissio rekisteröi numerolla NN 09/2008 ja joita parhaillaan tarkastellaan. Vaikka hyväksyttäisiin Ranskan väite, jonka mukaan rahaston toiminta olisi tietyllä tavoin ennakoinut pelastamis- ja rakenneuudistustukia, tämä ei kuitenkaan vaikuta tukien soveltuvuuteen yhteismarkkinoille niiden olennaisten erojen vuoksi, joita on rahaston toteuttamien toimenpiteiden ja niiden edellytysten välillä, jotka pelastamis- ja rakenneuudistustukien on täytettävä ja joita kuvataan valtiontuesta vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseksi ja rakenneuudistukseksi annetuissa yhteisön suuntaviivoissa (26). Rahaston toiminnasta johtuvia tukia on suuntaviivojen vastaisesti myönnetty kaikille kalastusalan yrityksille, eikä yksinomaan vaikeuksissa oleville yrityksille. Pelastamistukia voidaan myöntää enintään kuudeksi kuukaudeksi, ja ne on myönnettävä takaisin maksettavana lainana tai takauksena. Rakenneuudistustuet on puolestaan myönnettävä tarkoin määritellyin ehdoin rajoitetuksi ajaksi. Ranskan rahaston välityksellä myöntämät tuet eivät kuitenkaan täytä mitään vaadituista edellytyksistä: kalastusalan yritykset ovat saaneet tukia vuodesta 2004, tukia ei ole myönnetty lainana tai takauksena, eikä niiden palauttamista osana rakenneuudistussuunnitelmaa ole suunniteltu.
(122)
Rahasto katsoo myös, että myönnetyt tuet tekee perustelluksi se seikka, että todellisuudessa kyse on palkansaajien tulotuesta. Rahasto kommentoi tältä osin: ”Rahasto on ’ennalta ehkäisevä ryhmittymä’, jonka tarkoitus on muodostaa siihen kuuluville 2 500 yritykselle Ranskan lainsäädännön mukainen suojeleva oikeudellinen kehys… Rakenneuudistuksen osana myönnettävä palkansaajien tulotuki on tässä mielessä sallittua. Se ei vaikuta millään muotoa kilpailusääntöihin vaan kuuluu päinvastoin niihin yhteisön periaatteisiin, jotka takaavat palkansaajille vähimmäistulotason.” Rahasto jatkaa väittämällä, että Ranskassa merimiesten palkkajärjestelmä, jossa miehistön palkka riippuu saadusta voitosta, itse asiassa riistäisi palkkaa ja jopa velkaannuttaisi merimiehiä varustamoon nähden. Rahasto toteaa lopuksi, että valtion myöntämistä 65 miljoonan euron ennakoista 25 miljoonaa euroa ”on suoraan palkansaajille myönnettyjä ennakoita, joita on pidettävä suorana sosiaalisena toimena”. MQA lisää: ”Jos lainoja pidetään tukina, joita ei ole myönnetty itse rahastolle vaan siihen kuuluville kalastusalan yrityksille, kyseessä on todellakin sosiaalinen tuki. Tällä tapaa myönnetty rahoitustuki olisi itse asiassa suoraan yhteydessä merimiesten ansiotuloihin.”
(123)
Nämä väitteet antavat komissiolle aihetta useisiin huomautuksiin:
1)
Komissiota ensinnäkin hämmästyttää lukea, että lähes 40 prosenttia (25 miljoonaa 65 miljoonasta eurosta) valtion myöntämistä ennakoista, joiden tarkoitus edellä kuvattujen kolmen sopimuksen mukaan (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 21) on mahdollistaa optioiden hankkiminen öljytuotteiden futuurimarkkinoilta, ”on suoraan palkansaajille myönnettyjä ennakoita, joita on pidettävä suorana sosiaalisena tukena”.
2)
Komissio olettaa, että kyseessä on rahaston puolelta retoriikka, jonka tarkoituksena on osoittaa, että rahaston kalastusalusten tuotantokustannusten alentamiseksi toteuttamat toimet - ottaen huomioon järjestelmä, jossa palkka riippuu saadusta voitosta - hyödyttäisivät loppujen lopuksi kyseisten yritysten palkansaajia. Näin tällaisia toimia voitaisiin pitää ”suorana sosiaalisena tukena”. Mitkään osatekijät eivät kuitenkaan viittaa siihen, että kyseessä olisivat suorat sosiaaliset tuet eli rahaston suoraan kyseisten yritysten palkansaajille maksamat tuet. Tästä ei ole myöskään määrätty rahaston perussäännössä (ks. tämän päätöksen johdanto-osan kappale 20).
3)
Joka tapauksessa, olipa tuet lopulta myönnetty suoraan palkansaajille tai hyödyttivätpä rahaston toimet näitä palkansaajia kasvattamalla heidän tulojaan ottaen huomioon saadusta voitosta riippuva palkkajärjestelmä, komissio muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (27) tuen käsite kattaa viranomaisten myöntämät edut, jotka eri muodoissa keventävät yrityksen taloutta yleensä rasittavia kustannuksia. Tältä osin palkat ovat kiistämättä osa näitä kustannuksia, eikä yritys voi odottaa saavansa julkista tukea niistä selvitäkseen. Näin ollen sillä seikalla, että rahaston ja MQA:n mukaan edut, joita kalastusalan yrityksille on koitunut mahdollisuudesta hankkia polttoainetta edulliseen hintaan ja siitä, että ne ovat saaneet osittaisen korvauksen polttoainekuluistaan, olisivat todellisuudessa hyödyttäneet näiden yritysten palkansaajia, ei ole merkitystä arvioitaessa näiden tukien soveltuvuutta yhteismarkkinoille. Riittää, kun todetaan, että kalastusalan yrityksille julkisin varoin myönnetyt edut ovat keventäneet mainittujen yrityksen taloutta yleensä rasittavia kustannuksia.
4)
Komissio ei voi myöskään hyväksyä väitettä, jonka mukaan palkansaajien tulotuki olisi hyväksyttävä toisaalta sen vuoksi, että olisi yhteisön periaatteiden mukaista taata vähimmäistoimeentulo ja toisaalta sen vuoksi, että saadusta voitosta riippuva palkkajärjestelmä olisi erityisen epäedullinen ranskalaisille merimiehille. Vähimmäispalkkaan liittyvän lainsäädännön soveltaminen kuuluu itse asiassa toissijaisuusperiaatteen mukaan yksinomaan jäsenvaltioiden toimivaltaan. Ranskassa merimiesten palkkojen osalta tästä velvoitteesta säädetään työlain (Code du travail) L.742-2, D.742-1 ja D.742-2 pykälässä. Kuten Rennesin muutoksenhakutuomioistuimen 16 päivänä kesäkuuta 1998 (28) antamassa tuomiossa muistutetaan, näitä säännöksiä sovelletaan merityölain (Code du travail maritime) piiriin kuuluviin palkansaajiin riippumatta käytetystä palkanmaksutavasta. Se seikka, että lainanvarustaja ja palkansaajat ovat lähtökohtaisesti sopineet, että merimiesten palkka määräytyy mahdollisen voiton mukaan, ei poista laivanvarustajan velvollisuutta taata merimiehille aluksellaoloaikana vähintään vähimmäispalkkaa vastaavaa palkka. Saadusta voitosta riippuvan palkan on tosin sanoen vastattava vähintään vähimmäispalkkaa. Merityölain (29) 34 pykälässä mainitaan tältä osin ”kansallinen elinkeinonharjoittajien sopimus tai toimialakohtaiset sopimukset, [joilla on tarkoitus vahvistaa] riippumatta tosiasiallisesta työskentelyajasta ajanjaksot, joita käytetään saadusta voitosta riippuvaa palkkaa saavien merimiesten vähimmäispalkan laskennassa”. Maaliskuun 28 päivänä 2001 allekirjoitetun toimialakohtaisen sopimuksen (30) 9 pykälän ensimmäisessä momentissa taataan voitosta riippuvaa palkkaa saavien merimiesten vuotuinen bruttomääräinen vähimmäispalkka. Tästä säännöksestä on tehty pakollinen kaikille kyseisen sopimuksen piiriin kuuluville työnantajille ja palkansaajille ministeriöiden välisellä 3 päivänä heinäkuuta 2003 annetulla asetuksella (31). Tästä lakisääteisestä velvoitteesta johtuvat palkkakulut kuuluvat näin ollen kalastusalan yritysten tuotantokustannuksiin polttoainekulujen tavoin. Näissä olosuhteissa komissio ei siis voi hyväksyä väitettä, jonka mukaan Ranskan valtio voi perustellusti myöntää rahoitusta sen vuoksi, että laivanvarustajat välttelevät lakisääteistä velvollisuuttaan varmistaa vähimmäispalkka palkansaajilleen, myös silloin kun kyseessä on voittoon perustava palkka.
(124)
MQA:n mukaan kyseessä voivat myös olla sosioekonomiset toimenpiteet: ”suuntaviivojen (…) mukaan sosioekonomiset toimenpiteet voidaan katsoa yhteismarkkinoille soveltuviksi. Rahasto on hallinnoltaan täysin avoin, ja komission tukena pitämät toimenpiteet ovat selkeästi luonteeltaan sosioekonomisia.”
(125)
Komissio panee merkille, ettei MQA tuo esille mitään seikkoja, joiden perusteella kyseisiä tukia voitaisiin tarkastella suuntaviivojen 4.5 kohdan perusteella. Kyseisen kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvina voidaan tapauskohtaisesti pitää työntekijöille myönnettäviä suoria tukia, jotka vastaavat sosioekonomisia toimenpiteitä. Kyseisen kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvana voidaan pitää ainoastaan ”tukea, joka on osa asetuksen (EY) N:o 2371/2002 11 artiklan 1 kohdan nojalla hyväksytyn kalastuskapasiteetin mukauttamisen aiheuttamien tulonmenetysten korvaamiseen liittyviä sosioekonomisia tukitoimenpiteitä” (elollisten vesiluonnonvarojen säilyttämisestä ja kestävästä hyödyntämisestä yhteisessä kalastuspolitiikassa 20 päivänä joulukuuta 2002 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 2371/2002 (32). Rahaston perustaminen ei kuitenkaan kuulu asetuksen (EY) N:o 2371/2002 mukaiseen, kalastuskapasiteetin mukauttamiseksi laadittuun yleissuunnitelmaan. MQA:n esittämällä väitteellä ei siis mitenkään voida perustella näiden toimintatukien myöntämistä.
(126)
MQA:n mukaan ei ole oikein todeta, että tuet olisi myönnetty ilman ehtoja. MQA:n mukaan ”Valtio on näitä lainoja myöntäessään edellyttänyt, että rahasto esittää useita perusteena olevia asiakirjoja, joiden tarkoituksena on osoittaa, että rahaston hallinnointi on kurinalaista ja että sekä rahasto että sen jäsenet määrätietoisesti pyrkivät löytämään kestävät ratkaisut kalastusalan uusiin tuotantoedellytyksiin”. MQA painottaa tätä kirjanpidon avoimuuden vaatimusta ja valtion päätöstä, jossa edellytetään ministeriöiden välisen tarkastusryhmän tekemää tarkastuskäyntiä.
(127)
Komissio panee merkille tämän avoimuuden ja valvonnan vaatimuksen, vaikka se huomauttaakin, että kyseinen vaatimus on itse asiassa perusluonteinen, koska kyseessä on julkisista varoista myönnetty tuki. Komissio pahoittelee kuitenkin sitä, että kaikesta tästä avoimuudesta huolimatta Ranskan viranomaiset eivät ole toimittaneet sille kaikkia yksityiskohtaisia numerotietoja rahaston toiminnasta, vaikka komissio on tätä menettelyn aikana pyytänyt. Komissio toteaa, ettei sille ole koskaan ilmoitettu MQA:n mainitsemasta tarkastuskäynnistä, eikä etenkään sen tuloksista, joiden Ranskan viranomaiset edellyttivät olevan käytettävissä marraskuun 2005 puolivälissä.
(128)
Näin ollen komissio katsoo, että valtion myöntämät ennakot ovat suuntaviivojen 3.7 kohdassa tarkoitettuja toimintatukia, sillä mainitun kohdan mukaan: ”Tuensaajille ilman yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteita palvelevia velvoitteita myönnetyt valtiontuet, joiden tarkoituksena on yritysten taloudellisen tilanteen ja maksuvalmiuden parantaminen (…) ovat toimintatukina yhteismarkkinoille soveltumattomia”. Nämä ennakot eivät siis sovellu yhteismarkkinoille.
5. PÄÄTELMÄ
(129)
Komissio toteaa, että Ranska on pannut sääntöjenvastaisesti täytäntöön tässä päätöksessä tarkastellut tukitoimenpiteet ja rikkonut siten perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa.
(130)
Tämän päätöksen 4.1 osassa tehdyn arvioinnin perusteella komissio katsoo, että rahaston käyttövarojen kasvattaminen kolmella, mahdollisesti neljällä ennakolla yhteensä 65 miljoonan, mahdollisesti 77 miljoonan euron edestä on yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti soveltumaton valtiontuki. Kun otetaan huomio, ettei yksikään pankki olisi myöntänyt rahaston saamien ennakoiden kaltaisia ennakoita ja että käytettävissä olevien tietojen perusteella kyseisiä ennakoita ei ole maksettu takaisin, nämä ennakot ovat muuttuneet suoraksi tueksi (ks. johdanto-osan kappale 67) ja näin ollen edellä mainitun määrän suuruiseksi valtiontueksi.
(131)
Tämän päätöksen 4.2 osassa tehdyn arvioinnin perusteella komissio katsoo, että ennakkoina rahastolle myönnetty tuki, jonka turvin kalastusalan yritykset ovat voineet hankkia polttoainetta edulliseen hintaan ja saaneet korvausta dieselöljyvakuutuksestaan, on yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 87 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti soveltumaton valtiontuki.
6. TAKAISINPERINTÄ
(132)
Ranskan käyttöönottama valtiontuki on joko 65 miljoonaa euroa tai - jos neljäs sopimus on tehty - 77 miljoonaa euroa. Asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan sääntöjenvastaista tukea koskevissa kielteisissä päätöksissä komissio päättää, että asianomaisen jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet tuen perimiseksi takaisin tuensaajalta. Tavoite on saavutettu, kun tuensaaja on palauttanut kysymyksessä olevat valtiontuet, tarvittaessa viivästyskorkoineen, tai ne yritykset, jotka tuista ovat tosiasiallisesti hyötyneet, ovat palauttaneet ne viivästyskorkoineen (33). Takaisinperintä on suoritettu, kun kyseinen 65 ja 77 miljoonan euron summa on palautettu.
(133)
Sen määrittämisessä, kuinka paljon on perittävä takaisin toisaalta rahastolta ja toisaalta kalastusalan yrityksiltä, olisi otettava huomioon se seikka, että rahaston, joka on talouden toimija futuurimarkkinoilla, tavoitteena on maksaa korvauksia kalastusalan yrityksille käyttöönottamastaan dieselöljyvakuutusten järjestelmästä ja toimittaa näille yrityksille polttoainetta edulliseen hintaan. Järjestelmän yleisestä rakenteesta tässä päätöksessä tehdyssä arvioinnista käy ilmi, että rahasto on täyttänyt tehtävänsä siten, että se on vähitellen käyttänyt valtion myöntämää tukea. Tämän vuoksi rahastolta takaisinperittävä tuki on se osa 65 tai 77 miljoonasta eurosta, jota ei ole siirretty kalastusalan yrityksille, ja kalastusalan yrityksiltä takaisinperittävä tuki on näin ollen se osa, joka on siirretty näille yrityksille.
(134)
Komission tiedossa ei ole määrä, jonka rahasto on tosiasiallisesti siirtänyt kalastusalan yrityksille. Komissio toteaa tältä osin, että vaikka Ranskalle osoitettiin määräys toimittaa komissiolle tarvittavat tiedot rahaston toiminnasta, Ranska ei ole toimittanut tietoja rahaston varojen käyttötavasta eikä kirjanpidosta. Koska näitä tietoja ei ole saatu ja jotta otettaisiin huomioon yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö (34), komissio katsoo, että on hyödyllistä esittää tiettyjä suuntaviivoja takaisinperittävien määrien määrittelyssä käytettävästä menetelmästä.
(135)
Näitä suuntaviivoja määrittäessään komissio on ottanut huomioon sen seikan, että tehtyjen sopimusten perusteella rahaston velvoitteena on pitää kirjanpitoa, jonka avulla voidaan selvittää ennakoiden käyttö, varojen kohdentaminen ja kustannusten syntyminen ja että rahasto on sitoutunut säilyttämään kirjanpitotositteet vähintään 10 vuotta sekä esittämään ne pyynnöstä valtion eri laitoksille (ks. johdanto-osan kappale 27). Tämän takaisinperintää koskevan päätöksen täytäntöönpanosta vastaavat viranomaiset tai laitokset voivat näiden seikkojen perusteella saada tietoa siitä, mihin rahaston varoja on käytetty ja kuinka paljon varoja on jäljellä tämän päätöksen täytäntöönpanohetkellä. Koska kalastusalan yritysten kirjanpitoa yleensä hoitavat rahaston hallituksessa olevaan Centre de gestion de la pêche artisanale -ohjauskeskukseen kuuluvat ohjausryhmittymät, on myös mahdollista saada yritysten kirjanpidosta selville, kuinka paljon korvauksia rahasto on niille maksanut.
6.1 Takaisinperintä rahastolta
(136)
Yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen määrä, joka on perittävä rahastolta takaisin, on se osa valtiontuesta, jota ei ole lopulta siirretty kalastusalan yrityksille, eli se osa ennakoista, jolla on joko rahoitettu rahaston toimintakuluja tai jonka rahasto on säilyttänyt käyttövaroissaan. Takaisinperinnästä vastaava viranomainen saa selville toimintakulujen kokonaismäärän rahaston kirjanpidosta. Koska raha on luonteeltaan siirrettävissä olevaa eikä käyttötarkoitus kerro rahojen alkuperästä, komissio katsoo, että se osa valtion myöntämistä ennakoista, jolla on rahoitettu toimintakuluja, on näiden toimintakulujen kokonaismäärä kerrottuna suhdeluvulla, joka on kyseisten ennakoiden ja ennakoiden määrän ja rahaston omien varojen (jäsenten maksamat maksuosuudet) välillä. Samoin käyttövaroissa säilytettyjen ennakoiden määrä voidaan määritellä kertomalla jäljellä olevat käyttövarat samalla suhdeluvulla.
6.2 Takaisinperintä kalastusalan yrityksiltä
(137)
Kuten edellä on todettu, kaikilta kalastusalan yrityksiltä takaisin perittävä määrä vastaa 65 tai 77 miljoonan euron suuruisia ennakoita vähennettynä määrällä, joka peritään takaisin rahastolta johdanto-osan kappaleessa 136 esitetyllä tavalla. Kun kyseessä on kultakin yksittäiseltä kalastusalan yritykseltä takaisin perittävä määrä, on otettava huomioon se seikka, ettei kirjanpidolliselta näkökannalta ole mahdollista erottaa toisistaan tukea, joka katsotaan valtiontueksi, ja tukea, joka ei ole valtiosta johtuvaa (ks. tämän päätöksen 4.2.1.2 kohta).
(138)
Komissio katsoo, että kultakin yritykseltä takaisin perittävä määrä voidaan laskea sen korvauksen perusteella, jonka kukin yritys on saanut dieselöljyvakuutuksesta.
(139)
Kun komissio ottaa tämän korvauksen laskentaperustaksi, se jättää huomiotta niihin säästöihin sisältyvän avustusekvivalentin, joita koitui kullekin kalastusalan yritykselle, kun yritykset pystyivät hankimaan polttoainetta markkinahintaa edullisempaan hintaan. Komissio arvioi tämän perustelluksi, koska polttoaineen edullisesta hinnasta hyötyneet yritykset ovat samoja, jotka saivat korvauksia dieselöljyvakuutuksesta, ja mittasuhteet ovat aivan verrannolliset, sillä mitä enemmän yritys ostaa polttoainetta edulliseen hintaan, sitä suuremmat korvaukset se saa, ja päinvastoin. Tällä laskentaperustalla kyseisten yritysten välille ei luoda vääristymiä niille aiheutuvien takaisinmaksuvelvoitteiden suhteen. Lisäksi komissio huomauttaa, että jos se haluaisi ottaa nämä avustusekvivalentit huomioon laskentaperustassa, olisi laskettava jokaisen sinä aikana, kun rahasto toimi öljyn futuurimarkkinoilla, tehdyn polttoainehankinnan osalta se erotus, joka vallitsi polttoaineen päivähinnan ja osuuskunnan perimän tosiasiallisen hinnan välillä, kun ensin olisi pitänyt määrittää, mikä oli hankitun polttoainetyypin kulloinenkin päivähinta hankintapaikassa. Tällainen menetelmä olisi paljon hankalampi. Tästä syystä komissio arvioi kannattavaksi suositella laskentaperustaa, joka helpottaa takaisinperinnästä tehdyn päätöksen täytäntöönpanosta vastaavien viranomaisten ja laitosten tehtävää.
(140)
Sen vuoksi komissio arvioi, että kultakin yritykseltä takaisin perittävä määrä voidaan laskea sen korvauksen perusteella, jonka yritys on saanut dieselöljyvakuutuksesta. Takaisin perittävä valtiontuki on laskettava kertomalla kyseinen korvaus prosenttiosuudella, joka vastaa kalastusalan yrityksiltä takaisinperittävän kokonaismäärän ja rahaston näille yrityksille dieselöljyvakuutuksesta maksamien korvausten kokonaismäärän välistä suhdelukua.
(141)
Kultakin kalastusalan yritykseltä takaisinperittävä määrä on laskettava seuraavan kaavan avulla:
Jossa
T*Yritys
=
kalastusalan yritykseltä takaisinperittävä määrä
I
=
kalastusalan yrityksen dieselöljyvakuutuksena saaman korvauksen määrä
Ennakot
=
65 tai 77 miljoonaa euroa
T*FPAP
=
rahastolta johdanto-osan kappaleen 136 mukaisesti takaisinperittävä määrä
Yhteensä I
=
rahaston kalastusalan yrityksille dieselöljyvakuutuksena maksamien korvauksien kokonaismäärä
(142)
Tässä kaavassa otetaan huomioon oletus, että rahasto on saanut futuurimarkkinoilla voittoa, joka on kokonaisuudessaan siirretty kalastusalan yrityksille. Kuten tässä päätöksessä on kuvattu, tämä on todennäköisin vaihtoehto. On kuitenkin myös otettava huomioon se teoreettinen tilanne, että rahasto on kärsinyt tappioita futuurimarkkinoilla, jonka seurauksena kalastusalan yritysten saamien korvausten kokonaismäärä alittaisi ennakoiden määrän vähennettynä rahastolta perittävällä määrällä. Tuolloin osamäärä ”(Ennakot - T*FPAP)/Yhteensä I” olisi tavallisesti yli 1, varsinkin jos määrä ”T*FPAP” on pieni. Edellä esitetystä kaavasta seuraisi siis, että kalastusalan yrityksiltä takaisinperittävä kokonaismäärä ylittäisi määrän, josta ne ovat hyötyneet. Tämän vuoksi tässä tapauksessa olisi säädettävä, että kalastusalan yrityksiltä takaisinperittävä määrä vastaa korvausta, jonka yritys on saanut dieselöljyvakuutuksesta. Tässä tapauksessa jäännös, joka on valtion myöntämien ennakoiden ja kalastusalan yrityksille maksettujen korvausten välillä, olisi perittävä takaisin rahastolta, joka olisi tosiasiallisesti kuluttanut tämän erotuksen.
(143)
Kalastusalan yrityksille myönnettyjä valtiontukia ei voida periä takaisin, jos tuet myöntämispäivänään täyttivät vähämerkityksistä tukea koskevissa asetuksissa (EY) N:o 1860/2004 tai (EY) N:o 875/2007 vahvistetut edellytykset,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Tuki, joka on myönnetty Fonds de prévention des aléas pêche (FPAP) -rahastolle optioiden hankkimiseksi öljyn futuurimarkkinoilta ja jonka Ranska on pannut sääntöjenvastaisesti täytäntöön ja rikkonut näin perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa, ei sovellu yhteismarkkinoille.
2 artikla
Tuki, joka on myönnetty kalastusalan yrityksille niiden polttoainekulujen alentamiseksi ja jonka Ranska on pannut sääntöjenvastaisesti täytäntöön ja rikkonut näin perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa, ei sovellu yhteismarkkinoille.
3 artikla
Neuvoston asetuksen (EY) N:o 994/98 (35) 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kalastusalan yritykselle myönnettyä yksittäistä tukea ei tarvitse periä takaisin, jos tuki myöntämisajankohtanaan täytti asetuksen (EY) N:o 994/98 2 artiklan nojalla annetussa asetuksessa vahvistetut, tuen myöntämisajankohtana sovelletut edellytykset.
4 artikla
1. Ranskan on huolehdittava siitä, että 1 ja 2 artiklassa tarkoitettujen sääntöjenvastaisten tukien saajat maksavat tuet takaisin.
2. Takaisinperittävästä tuesta on maksettava korkoa siitä lähtien, kun tuki saatettiin tuensaajien käyttöön, sen tosiasialliseen takaisinperintään asti.
3. Korko on laskettava komission asetuksen (EY) N:o 794/2004 (36) V luvun säännösten mukaisesti.
4. Ranskan on peruutettava kaikki 1 ja 2 artiklassa tarkoitettujen tukien maksamatta olevat maksut tämän päätöksen tekopäivästä alkaen.
5 artikla
1. Edellä 1 ja 2 artiklassa tarkoitettujen tukien takaisinmaksun on tapahduttava viipymättä ja tehokkaasti.
2. Ranskan on varmistettava, että tämä päätös pannaan täytäntöön neljän kuukauden kuluessa sen tiedoksiantamisesta.
6 artikla
1. Ranskan on toimitettava kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta komissiolle seuraavat tiedot:
a)
rahastolta takaisinperittävä kokonaismäärä (tuki ja siitä perittävä korko);
b)
tarkka kuvaus toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi;
c)
asiakirjat, jotka osoittavat, että rahasto on määrätty maksamaan tuki takaisin.
2. Ranskan on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä säännöllisesti siihen saakka, kun 1 artiklassa tarkoitetun tuen takaisinperintä on saatettu loppuun. Sen on annettava välittömästi komission pyynnöstä kaikki tiedot toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi. Sen on annettava myös yksityiskohtaisia tietoja rahastolta jo perityistä tukimääristä ja koroista.
7 artikla
1. Ranskan on toimitettava kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta komissiolle seuraavat tiedot:
a)
luettelo kalastusalan yrityksistä, jotka ovat saaneet 2 artiklassa tarkoitettua tukea, ja kunkin yrityksen saama kokonaissumma;
b)
kultakin tuensaajalta takaisinperittävän tuen kokonaismäärä (tuki ja siitä perittävä korko);
c)
tarkka kuvaus toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi;
d)
asiakirjat, jotka osoittavat, että tuensaajat on määrätty maksamaan tuki takaisin.
2. Ranskan on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä säännöllisesti siihen saakka, kun 2 artiklassa tarkoitetun tuen takaisinperintä on saatettu loppuun. Sen on annettava välittömästi komission pyynnöstä kaikki tiedot toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi. Sen on annettava myös yksityiskohtaisia tietoja tuensaajilta jo perityistä tukimääristä ja koroista.
8 artikla
Tämä päätös on osoitettu Ranskan tasavallalle.
Tehty Brysselissä 20 päivänä toukokuuta 2008.