Směrnice Rady 2003/8/ES
ze dne 27. ledna 2003
o zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 61 písm. c) a článek 67 uvedené smlouvy,
s ohledem na návrh Komise [1],
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu [2],
s ohledem na stanovisko Hospodářského a sociálního výboru [3],
vzhledem k těmto důvodům:
(1) Evropská unie si stanovila za cíl zachovávat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zajištěn volný pohyb osob. Pro postupné vytváření tohoto prostoru přijímá Společenství mimo jiné opatření, která se týkají soudní spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem a jsou nutná k řádnému fungování vnitřního trhu.
(2) Podle čl. 65 písm. c) Smlouvy zahrnují tato opatření odstraňování překážek řádného průběhu občanskoprávního řízení, popřípadě podporou slučitelnosti úpravy občanskoprávního řízení v členských státech.
(3) Evropská rada na zasedání ve dnech 15. a 16. října 1999 v Tampere vyzvala Radu, aby stanovila minimální pravidla zajišťující přiměřenou úroveň právní pomoci v přeshraničních sporech v celé Unii.
(4) Všechny členské státy jsou smluvními stranami Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ze dne 4. listopadu 1950. Tato směrnice respektuje uvedenou úmluvu, zejména zachovávání zásady rovnosti stran sporu.
(5) Účelem této směrnice je podpořit poskytování právní pomoci v přeshraničních sporech osobám, které nemají dostatečné finanční prostředky, je-li tato podpora nezbytná k zajištění účinného přístupu ke spravedlnosti. Obecně uznávané právo na přístup ke spravedlnosti je potvrzeno také článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie.
(6) Nedostatek finančních prostředků strany sporu, žalobce nebo odpůrce, ani obtíže vyplývající z přeshraničního rozměru sporu nesmějí bránit účinnému přístupu ke spravedlnosti.
(7) Protože cílů této směrnice nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto jich může být lépe dosaženo na úrovni Společenství, může Společenství přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou ve stejném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je pro dosažení uvedených cílů nezbytné.
(8) Hlavním účelem této směrnice je zaručit přiměřenou úroveň právní pomoci v přeshraničních sporech stanovením určitých minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech. Pro tento účel je nejvhodnějším právním nástrojem směrnice Rady.
(9) Tato směrnice se vztahuje na přeshraniční spory v občanských a obchodních věcech.
(10) Všechny osoby, jež jsou stranami v občanském nebo obchodním sporu v oblasti působnosti této směrnice, musí být schopny uplatňovat svá práva u soudů, a to i v případě, kdy jim jejich osobní finanční situace znemožňuje nést náklady soudního řízení. Právní pomoc se považuje za přiměřenou, jestliže umožňuje jejímu příjemci účinný přístup ke spravedlnosti za podmínek stanovených touto směrnicí.
(11) Právní pomoc by měla zahrnovat poradenství před zahájením soudního řízení s cílem dosáhnout mimosoudního vyrovnání, právní pomoc při podání žaloby a zastupování před soudem a částečné nebo úplné osvobození od nákladů soudního řízení.
(12) Rozhodování o tom, zda v nákladech soudního řízení mohou být zahrnuty náklady odpůrce uložené příjemci právní pomoci, se řídí vnitrostátními právními předpisy členského státu, v němž se soudní řízení koná nebo v němž má být vykonáno rozhodnutí soudu.
(13) K obdržení právní pomoci v přeshraničních sporech jsou způsobilí všichni občané Unie, kteří bydliště nebo obvyklý pobyt na území některého členského státu, jestliže splňují podmínky stanovené touto směrnicí. Totéž platí pro občany třetích zemí, kteří oprávněně pobývají na území některého členského státu.
(14) Členské státy by měly mít, za podmínek stanovených touto směrnicí, volnost při stanovení hranice, při jejímž překročení by určitá osoba byla považována za schopnou nést náklady řízení. Tato hranice by měla být stanovena s ohledem na různé objektivní faktory, např. příjem, majetek nebo rodinnou situaci.
(15) Cíle této směrnice by však nebylo možno dosáhnout, jestliže by žadatelé o právní pomoc neměli možnost prokázat, že nemohou nést náklady řízení, i když jejich finanční prostředky přesahují hranici stanovenou členským státem, v němž se koná řízení. Při posuzování otázky, zda má být z tohoto důvodu poskytnuta právní pomoc, mohou vzít orgány v členském státě, v němž se koná řízení, v úvahu informace o tom, že žadatel splňuje podmínky přiznání právní pomoci v členském státě bydliště nebo obvyklého pobytu.
(16) Možnost použít v určitém případě jiný postup k zajištění účinného přístupu ke spravedlnosti není formou právní pomoci. Může však opravňovat k domněnce, že dotyčná osoba může nést náklady řízení i přes svou nepříznivou finanční situaci.
(17) Členským státům by mělo být dovoleno zamítnout žádosti o právní pomoc, jde-li o zjevně neopodstatněné žaloby, nebo z důvodů týkajících se podstaty věci, zejména vyhlídky na úspěch, pokud byly poskytnuty právní rady před zahájením soudního řízením a je-li přístup ke spravedlnosti zaručen. Při přijímání rozhodnutí ve věci samé může členský stát žádost o právní pomoc zamítnout, jestliže žadatel žádá náhradu za poškození své dobré pověsti, ač neutrpěl žádnou hmotnou nebo finanční ztrátu, anebo týká-li se jeho žádost nároku vyplývajícího přímo z jeho obchodní činnosti nebo z jeho činnosti jako osoby samostatně výdělečně činné.
(18) Přístupu ke spravedlnosti by neměla bránit ani složitost právních systémů členských států a rozdíly mezi nimi, ani náklady spojené s přeshraniční povahou sporu. Právní pomoc by proto měla finančně pokrýt náklady přímo spojené s přehraniční povahou sporu.
(19) Při posuzování otázky, zda je nezbytná fyzická přítomnost určité osoby při jednání soudu, by soudy členského státu měly zvážit všechny možnosti, které poskytuje nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech [4].
(20) Je-li právní pomoc poskytnuta, musí zahrnovat celé řízení, včetně nákladů na prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí nebo výkon rozhodnutí. Příjemce by měl tuto pomoc dostávat nadále, i když je příjemcem nebo proti příjemci podán opravný prostředek, pokud jsou nadále splněny podmínky týkající se finančních prostředků a věci samé.
(21) Právní pomoc má být poskytována za stejných podmínek jak při běžných soudních řízeních, tak i v mimosoudních řízeních, např. při zprostředkování, je-li jejich uplatnění vyžadováno právními předpisy nebo nařízeno soudem.
(22) Právní pomoc má být poskytována také při výkonu veřejných listin v jiném členském státě za podmínek stanovených touto směrnicí.
(23) Protože právní pomoc poskytuje členský stát, v němž se koná řízení nebo v němž je navrhován výkon rozhodnutí, s výjimkou pomoci před zahájením soudního řízení, nemá-li žadatel o právní pomoc bydliště nebo obvyklý pobyt v členském státě, v němž se koná řízení, musí tento členský stát použít své právní předpisy při zachování zásad stanovených touto směrnicí.
(24) Je vhodné, aby právní pomoc poskytnul nebo zamítnul příslušný orgán členského státu, v němž se koná řízení nebo v němž má být vykonáno rozhodnutí. To platí jak v případě jednání ve věci samé, tak při rozhodování o příslušnosti soudu.
(25) Mezi členskými státy by měla být soudní spolupráce v občanských věcech upravena tak, aby podporovala šíření informací pro veřejné a profesní kruhy a zjednodušení a zrychlení zasílání žádostí o právní pomoc mezi členskými státy.
(26) Postupy oznamování a zasílání stanovené touto směrnicí jsou přímo ovlivněny postupy uvedenými v Evropské úmluvě o předávání žádostí o právní pomoc, podepsané dne 27. ledna 1977 ve Štrasburku (dále jen "úmluva z roku 1977"). Pro předávání žádostí o právní pomoc je stanovena lhůta, která není v úmluvě z roku 1977 stanovena. Stanovení poměrně krátké lhůty přispívá k řádnému výkonu spravedlnosti.
(27) Údaje předávané na základě této směrnice by měly být chráněny. Jelikož jsou použitelné směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů [5] a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/66/ES ze dne 15. prosince 1997 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví telekomunikací [6], není potřeba, aby tato směrnice obsahovala zvláštní ustanovení o ochraně údajů.
(28) Zavedení standardního formuláře pro žádosti o právní pomoc a pro předávání žádostí o právní pomoc v případě přeshraničního sporu řízení usnadní a zkrátí.
(29) Kromě toho by tyto formuláře žádostí i vnitrostátní formuláře žádostí měly být k dispozici na evropské úrovni prostřednictvím informačního systému Evropské soudní sítě (Eurojust), vytvořené v souladu s rozhodnutím 2001/470/ES [7].
(30) Opatření nezbytná pro provedení této směrnice by měla být přijata v souladu s rozhodnutím Rady 1999/468/ES ze dne 28. června 1999 o postupech pro výkon prováděcích pravomocí svěřených Komisi [8].
(31) Zavedení minimálních pravidel pro přeshraniční spory nebrání členským státům stanovit příznivější úpravy pro žadatele o právní pomoc a její příjemce.
(32) Úmluva z roku 1977 a dodatkový protokol k Evropské úmluvě o předávání žádostí o právní pomoc, podepsaný v roce 2001 v Moskvě, se i nadále použijí na vztahy mezi členskými státy a třetími zeměmi, které jsou stranami úmluvy z roku 1977 nebo uvedeného protokolu. Ve vztazích mezi členskými státy má však tato směrnice přednost před ustanoveními úmluvy z roku 1977 a protokolu k ní.
(33) Spojené království a Irsko oznámily své přání účastnit se přijímání této směrnice v souladu s článkem 3 Protokolu o postavení Spojeného království a Irska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o založení Evropského společenství.
(34) V souladu s články 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o založení Evropského společenství, se Dánsko nepodílí na přijímání této směrnice, a proto pro ně není závazná ani použitelná,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
KAPITOLA I
OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE
Článek 1
Účel a oblast působnosti
1. Účelem této směrnice je zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech.
2. Použije se na občanské a obchodní věcí v přeshraničních sporech, bez ohledu na povahu soudu. Nepoužije se zejména na daňové, celní a správní věci.
3. Pro účely této směrnice se "členskými státy" rozumějí členské státy s výjimkou Dánska.
Článek 2
Přeshraniční spory
1. Pro účely této směrnice se přeshraničním sporem rozumí takový spor, ve kterém má strana žádající o právní pomoc podle této směrnice bydliště nebo obvyklý pobyt v jiném členském státě než v tom, v němž se soudní řízení koná nebo kde má být vykonáno rozhodnutí.
2. Členský stát, v němž má strana bydliště, se určí podle článku 59 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech [9].
3. Rozhodujícím okamžikem při určení, zda jde o přeshraniční spor, je okamžik, kdy je žádost v souladu s touto směrnicí podána.
KAPITOLA II
PRÁVO NA PRÁVNÍ POMOC
Článek 3
Právo na právní pomoc
1. Každá fyzická osoba účastnící se sporu, na kterou se vztahuje tato směrnice, má právo na přiměřenou právní pomoc k zajištění svého účinného přístupu ke spravedlnosti v souladu s podmínkami stanovenými touto směrnicí.
2. Právní pomoc se považuje za přiměřenou, jestliže zaručuje
a) poradenství před zahájením soudního řízení s cílem mimosoudního vyrovnání,
b) právní pomoc a zastupování před soudem a osvobození od nákladů řízení, které nese příjemce, nebo částečnou náhrada těchto nákladů příjemce, včetně nákladů uvedených v článku 7 a poplatků osobám pověřeným soudem k provádění úkonů během soudního řízení.
V členských státech, ve kterých neúspěšná strana hradí náklady protistraně, prohraje-li příjemce pomoci spor, zahrne právní pomoc náklady protistrany, jestliže by tyto náklady příjemce nesl, kdyby měl bydliště nebo obvyklý pobyt v členském státě, v němž se koná řízení.
3. Členské státy nemusí poskytovat právní pomoc nebo právní zastoupení před soudy v řízení zvláště přizpůsobeném tomu, aby se účastníci řízení mohli sami obhajovat před soudem, kromě případů, kdy soud nebo jiný příslušný orgán rozhodne jinak z důvodu zajištění rovnosti stran nebo vzhledem ke složitosti věci.
4. Členské státy mohou požadovat, aby příjemci právní pomoci zaplatili přiměřené příspěvky na úhradu nákladů soudního řízení s přihlédnutím k podmínkám uvedeným v článku 5.
5. Členské státy mohou stanovit, že příslušný orgán může rozhodnout, že příjemci právní pomoci musí tuto pomoc plně nebo částečně nahradit, jestliže se jejich finanční situace podstatně zlepšila nebo bylo-li rozhodnutí poskytnout právní pomoc přijato na základě nepravdivých informací, které poskytl příjemce.
Článek 4
Zákaz diskriminace
Členské státy poskytují právní pomoc bez rozdílu občanům Unie a občanům třetích zemí, kteří oprávněně pobývají v členském státě.
KAPITOLA III
PODMÍNKY A ROZSAH PRÁVNÍ POMOCI
Článek 5
Podmínky týkající se finančních prostředků
1. Členské státy poskytují právní pomoc osobám uvedeným v čl. 3 odst. 1, které v důsledku své hospodářské situace nejsou částečně nebo úplně schopny nést náklady řízení uvedené v čl. 3 odst. 2, k zajištění jejich účinného přístupu ke spravedlnosti.
2. Hospodářskou situaci dané osoby zhodnotí příslušný orgán členského státu, v němž se řízení koná, s ohledem na různé objektivní faktory, např. příjem, majetek a rodinnou situaci, včetně posouzení finančních prostředků osob, které jsou na žadateli závislé.
3. Členské státy mohou určit hranice, při jejichž překročení jsou žadatelé o právní pomoc považováni za zcela nebo částečně schopné nést náklady soudního řízení uvedené v čl. 3 odst. 2. Tyto se určí na základě kritérií stanovených v odstavci 2 tohoto článku.
4. Hranice určené podle odstavce 3 tohoto článku nesmějí bránit poskytnutí právní pomoci žadatelům o právní pomoc, kteří tyto hranice překročili, jestliže prokáží, že nejsou schopni zaplatit náklady soudního řízení uvedené v čl. 3 odst. 2 v důsledku rozdílů mezi životními náklady v členském státě bydliště nebo obvyklého pobytu a členským státem soudu.
5. Právní pomoc nemusí být žadatelům poskytnuta, jestliže mají v daném případě účinný přístup k jiným způsobům úhrady nákladů řízení uvedených v čl. 3 odst. 2.
Článek 6
Podmínky týkající se podstaty sporu
1. Členské státy mohou stanovit, že příslušné orgány mohou zamítnout žádosti o právní pomoc ohledně žalob, které se jeví jako zjevně neopodstatněné.
2. Je-li právní pomoc poskytnuta před zahájením sporu, může být poskytnutí další právní pomoci zamítnuto nebo zastaveno s ohledem na vyhlídky na úspěch ve věci samé, pokud je přístup ke spravedlnosti zaručen.
3. Při přijímání rozhodnutí o podstatě žádosti, aniž je dotčen článek 5, zváží členské státy význam dané věci pro žadatele. Mohou však také vzít v úvahu povahu věci, jestliže žadatel požaduje náhradu škody na své dobré pověsti, aniž utrpěl jakoukoli hmotnou nebo finanční ztrátu, anebo týká-li se žádost pohledávky vzniklé přímo z obchodní činnosti žadatele nebo z jeho činnosti jako osoby samostatně výdělečně činné.
Článek 7
Náklady související s přeshraniční povahou sporu
Právní pomoc poskytnutá v členském státě, v němž se koná řízení, zahrnuje tyto náklady přímo spojené s přeshraniční povahou sporu
a) tlumočení;
b) překlad dokumentů vyžadovaných soudem nebo příslušným orgánem a předložených příjemcem, které jsou pro rozhodnutí dané věci nezbytné;
c) cestovní náklady, které má nést žadatel, jestliže fyzickou přítomnost osob zúčastněných na projednávání žadatelovy věci soudem vyžadují právní předpisy nebo soud dotyčného členského státu a tento soud rozhodne, že se nespokojí s jiným způsobem výslechu.
Článek 8
Náklady hrazené členským státem bydliště nebo obvyklého pobytu
Členský stát, v němž žadatel o právní pomoc bydlí nebo obvykle pobývá, poskytuje právní pomoc uvedenou v čl. 3 odst. 2, která je nezbytná k úhradě:
a) nákladů na pomoc místního advokáta nebo kterékoli jiné osoby oprávněné právními předpisy poskytovat právní poradenství, vzniklých v dotyčném členském státě v souladu s touto směrnicí, do obdržení žádosti o právní pomoc v členském státě, v němž se řízení koná;
b) překlad žádosti a podkladů potřebných při podání žádosti orgánům dotyčného členského státu.
Článek 9
Pokračování právní pomoci
1. Poskytování právní pomoci příjemcům pokračuje, plně nebo částečně, na úhradu výdajů vzniklých v souvislosti s výkonem rozhodnutí v členském státě, v němž se koná řízení.
2. Příjemce, kterému byla poskytnuta právní pomoc v členském státě, v němž se řízení koná, bude poskytnuta právní pomoc stanovená právními předpisy členského státu, v němž je navrhováno uznání nebo výkon rozhodnutí.
3. S výhradou článků 5 a 6 pokračuje poskytování právní pomoci, i když je podán opravný prostředek buď příjemcem, nebo proti němu.
4. Členské státy mohou v kterémkoli stadiu soudního řízení, včetně řízení uvedených v odstavcích 1 až 3 tohoto článku, z důvodů uvedených v čl. 3 odst. 3 a 5 a v článcích 5 a 6 znovu posoudit žádost o právní pomoc.
Článek 10
Mimosoudní řízení
Právní pomoc se vztahuje také na mimosoudní řízení za podmínek stanovených touto směrnicí, jestliže právní předpisy vyžadují od účastníků řízení, aby je použily, nebo jestliže jejich použití nařídil stranám sporu soud.
Článek 11
Veřejné listiny
Právní pomoc se poskytuje za účelem výkonu veřejných listin v jiném členském státě za podmínek stanovených touto směrnicí.
KAPITOLA IV
POSTUP
Článek 12
Orgán poskytující právní pomoc
Aniž je dotčen článek 8, právní pomoc poskytuje nebo zamítá příslušný orgán členského státu, v němž se koná řízení.
Článek 13
Podávání a předávání žádostí o právní pomoc
1. Žádosti o právní pomoc je možné podat:
a) příslušnému orgánu členského státu, v němž má žadatel bydliště nebo obvyklý pobyt (předávající orgán), nebo
b) příslušnému orgánu členského státu, v němž se koná řízení nebo v němž má být vykonáno rozhodnutí (přijímající orgán).
2. Žádosti o právní pomoc musí být vyplněny a podklady přeloženy:
a) do úředního jazyka nebo do jednoho z jazyků členského státu příslušného přijímajícího orgánu, který odpovídá jednomu z jazyků orgánů Společenství, nebo
b) do dalšího jazyka, který uvedený členský stát považuje za přijatelný v souladu s čl. 14 odst. 3.
3. Příslušné předávající orgány mohou rozhodnout, že odmítnou předat žádost, která zjevně:
a) je neopodstatněná, nebo
b) nespadá do oblasti působnosti této směrnice.
Na taková rozhodnutí se použije čl. 15 odst. 2 a 3.
4. Příslušný předávající orgán pomáhá příjemci zajistit, aby byly k žádosti přiloženy všechny podklady, o nichž je známo, že jsou nezbytné k tomu, aby bylo možno o ní rozhodnout. V souladu s čl. 8 písm. b) pomáhá žadateli také při opatřování veškerých překladů podkladů.
Příslušný předávající orgán zašle žádost příslušnému přijímajícímu orgánu ve druhém členském státě do 15 dnů od obdržení žádosti, řádně vyplněné v jednom z jazyků uvedených v odstavci 2, a podkladů, v případě potřeby přeložených do jednoho z uvedených jazyků.
5. Písemnosti zaslané podle této směrnice jsou osvobozeny od ověřování nebo jiné obdobné formality.
6. Za služby poskytnuté podle odstavce 4 nesmí členský stát účtovat poplatky. Členské státy, v nichž má žadatel o právní pomoc bydliště nebo obvyklý pobyt, mohou stanovit, že žadatel musí uhradit náklady na překlady, které nesl příslušný předávající orgán, jestliže příslušný orgán žádost o právní pomoc zamítne.
Článek 14
Příslušné orgány a jazyky
1. Členské státy určí orgán nebo orgány příslušné předávat (předávající orgány) a přijímat (přijímající orgány) žádosti.
2. Každý členský stát poskytuje Komisi tyto informace:
- jména a adresy příslušných přijímajících a předávajících orgánů uvedených v odstavci 1,
- místní příslušnost těchto orgánů,
- prostředky, kterými tyto orgány přijímají žádosti, a
- jazyky, ve kterých mohou být žádosti podány.
3. Členské státy oznámí Komisi úřední jazyk nebo jazyky Společenství jiné než jejich vlastní, ve kterých mohou být žádosti o právní pomoc podle této směrnice vyplněny a které jsou pro příslušné orgány přijatelné.
4. Členské státy sdělí údaje uvedené v odstavcích 2 a 3 Komisi do 30. listopadu 2004. Každá následná změna těchto údajů musí být oznámena Komisi nejpozději dva měsíce před vstupem dané změny v platnost v dotyčném členském státě.
5. Údaje uvedené v odstavcích 2 a 3 budou zveřejněny v Úředním věstníku Evropských společenství.
Článek 15
Vyřizování žádostí
1. Vnitrostátní orgány příslušné k rozhodování o žádostech o právní pomoc zajistí, že žadatel je plně informován o průběhu vyřizování jeho žádosti.
2. Úplné nebo částečné odmítnutí žádosti musí obsahovat odůvodnění.
3. Členské státy zajistí možnost požádat o přezkum nebo podat opravné prostředky proti rozhodnutím, jimiž byla žádost o právní pomoc zamítnuta. Členské státy mohou stanovit výjimku pro případy, kdy je žádost o právní pomoc zamítnuta soudem, proti jehož rozhodnutí ve věci není podle vnitrostátního práva možné podat opravný prostředek..
4. Mají-li opravné prostředky proti rozhodnutí, kterým se zamítá nebo zastavuje právní pomoc na základě článku 6, správní povahu, musí vždy podléhat soudnímu přezkumu.
Článek 16
Standardní formulář
1. K usnadnění zasílání se postupem podle čl. 17 odst. 2 zavádí standardní formulář pro žádosti o právní pomoc a pro předávání těchto žádostí.
2. Standardní formulář pro předávání žádostí o právní pomoc bude zaveden nejpozději do 30. května 2003.
Standardní formulář pro žádosti o právní pomoc bude zaveden nejpozději do 30. listopadu 2004.
KAPITOLA V
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 17
Výbor
1. Komisi je nápomocen výbor.
2. Odkazuje-li se na tento odstavec, použijí se články 3 a 7 rozhodnutí 1999/468/ES.
3. Výbor přijme svůj jednací řád.
Článek 18
Informace
Příslušné vnitrostátní orgány spolupracují při poskytování informací veřejnosti a odborným kruhům o jednotlivých systémech právní pomoci, zejména prostřednictvím Evropské soudní sítě, zřízené v souladu s rozhodnutím 2001/470/ES.
Článek 19
Příznivější ustanovení
Tato směrnice nebrání členským státům stanovit příznivější ustanovení pro žadatele o právní pomoc a pro její příjemce.
Článek 20
Vztah k jiným nástrojům
Pokud jde o vztahy mezi členskými státy a záležitosti, na které se vztahuje tato směrnice, mají ustanovení této směrnice přednost před ustanoveními dvoustranných a mnohostranných smluv uzavřených členskými státy včetně:
a) Evropské úmluvy o předávání žádostí o právní pomoc, podepsané dne 27. ledna 1977, ve znění dodatkového protokolu k Evropské úmluvě o předávání žádostí o právní pomoc, podepsaného v roce 2001 v Moskvě;
b) Haagské úmluvy ze dne 25. října 1980 o mezinárodním přístupu k soudům.
Článek 21
Provedení ve vnitrostátním právu
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 30. listopadu 2004, s výjimkou čl. 3 odst. 2 písm. a), který musí být proveden ve vnitrostátním právu nejpozději do 30. května 2006. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
Tato opatření přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 22
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dnem vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství.
Článek 23
Určení
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se smlouvou o založení Evropského společenství.
V Bruselu dne 27. ledna 2003.
Neuvoston direktiivi 2002/8/EY,
annettu 27 päivänä tammikuuta 2003,
oikeussuojakeinojen parantamisesta rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäisvaatimukset
EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 61 artiklan c alakohdan ja 67 artiklan,
ottaa huomioon komission ehdotuksen(1),
ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon(2),
ottaa huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon(3),
sekä katsoo seuraavaa:
(1) Euroopan unioni on ottanut tavoitteekseen toteuttaa ja kehittää vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaa aluetta, jossa taataan henkilöiden vapaa liikkuvuus. Tällaisen alueen asteittaista toteuttamista varten yhteisö toteuttaa muun muassa vaikutuksiltaan rajat ylittäviä yksityisoikeudellisia asioita koskevan oikeudellisen yhteistyön alalla toimenpiteitä, jotka ovat tarpeen sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan kannalta.
(2) Perustamissopimuksen 65 artiklan c alakohdan mukaan tällaisia toimenpiteitä ovat riita-asiain oikeudenkäyntien moitteettoman sujumisen esteiden poistaminen edistämällä tarvittaessa riita-asian oikeudenkäyntiä koskevien jäsenvaltioissa sovellettavien säännösten yhteensopivuutta.
(3) Tampereella 15 ja 16 päivänä lokakuuta 1999 kokoontunut Eurooppa-neuvosto kehotti neuvostoa laatimaan vähimmäisvaatimukset, joilla varmistettaisiin asianmukainen oikeusapu rajat ylittävissä riita-asioissa koko unionin alueella.
(4) Kaikki jäsenvaltiot ovat sopimuspuolina 4 päivänä marraskuuta 1950 tehdyssä Euroopan neuvoston yleissopimuksessa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi. Tässä direktiivissä tarkoitettujen asioiden käsittelyssä noudatetaan kyseistä yleissopimusta ja erityisesti periaatetta riita-asian molempien osapuolten yhdenvertaisuudesta.
(5) Tämän direktiivin tavoitteena on edistää maksuttoman oikeusavun soveltamista rajat ylittävissä riita-asioissa niihin henkilöihin, joilla ei ole riittäviä varoja, jos apu on tarpeen, jotta heillä olisi todellinen mahdollisuus oikeussuojaan. Yleisesti tunnustettu oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin vahvistetaan myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa.
(6) Riita-asian kantajan tai vastaajan varojen puute tai riita-asian rajat ylittävästä luonteesta johtuvat vaikeudet eivät saa olla tehokkaan oikeussuojan esteenä.
(7) Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, vaan ne voidaan saavuttaa paremmin yhteisön tasolla, joten yhteisö voi toteuttaa toimenpiteitä perustamissopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Kyseisessä artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on näiden tavoitteiden saavuttamiseksi tarpeen.
(8) Tämän direktiivin tavoitteena on ennen kaikkea taata asianmukainen oikeusapu rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapua koskevat yhteiset vähimmäisvaatimukset tällaisissa riita-asioissa. Neuvoston direktiivi on paras oikeudellinen keino tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
(9) Tätä direktiiviä sovelletaan rajat ylittäviin riita-asioihin siviili- ja kauppaoikeuden aloilla.
(10) Jokaisen tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvassa siviili- tai kauppaoikeudellisessa riita-asiassa osapuolena olevan henkilön on voitava puolustaa oikeuksiaan oikeusteitse, vaikka hän ei taloudellisen asemansa vuoksi voisi vastata menettelyjen kustannuksista. Oikeusapu vastaa tarkoitustaan silloin, kun sen avulla varmistetaan sitä saavan henkilön oikeussuoja tässä direktiivissä asetettujen edellytysten mukaisesti.
(11) Oikeusavun olisi käsitettävä ennen oikeudenkäyntiä annettava oikeudellinen neuvonta sovinnon saavuttamiseksi ennen oikeudenkäynnin vireillepanoa, oikeudellinen avustaminen asian vireillepanemiseksi tuomioistuimessa ja edustaminen oikeudenkäynnissä sekä avustaminen menettelyn kustannusten suorittamisessa tai niistä vapauttaminen.
(12) Se, voivatko oikeusavun saajan maksettavaksi määrätyt vastapuolen kulut sisältyä menettelyn kustannuksiin, jätetään sen jäsenvaltion lainsäädännössä vahvistettavaksi, jossa oikeudenkäynti pidetään tai täytäntöönpanoa haetaan.
(13) Kaikilla unionin kansalaisilla, riippumatta siitä, missä heidän koti- tai asuinpaikkansa on jäsenvaltion alueella, on oikeus saada oikeusapua rajat ylittävässä riita-asiassa, jos he täyttävät tässä direktiivissä asetetut edellytykset. Tämä pätee myös kolmansien maiden kansalaisiin, joilla on asuinpaikka ja jotka oleskelevat laillisesti jonkin jäsenvaltion alueella.
(14) On suotavaa antaa jäsenvaltioiden määrittää itse ne rajat, joiden ylittyessä henkilön edellytetään kykenevän vastaamaan menettelyn kustannuksista tässä direktiivissä asetettujen edellytysten mukaisesti. Nämä rajat asetetaan erinäisten objektiivisten tekijöiden, kuten tulojen, pääoman tai perhetilanteen perusteella.
(15) Tämän direktiivin tavoitteita ei kuitenkaan voida saavuttaa, ellei oikeusavun hakijoille anneta myös silloin mahdollisuutta näyttää toteen, että he eivät kykene vastaamaan menettelyn kustannuksista, kun heidän varansa ylittävät sen jäsenvaltion asettaman rajan, jossa oikeudenkäynti pidetään. Viranomaisten arvioidessa siinä jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään, myönnetäänkö oikeusapua tämän perusteella, ne voivat ottaa huomioon tiedot, joiden mukaan hakija täyttää taloudelliset hyväksymisperusteet jäsenvaltiossa, jossa hänen koti- tai asuinpaikkansa on.
(16) Mahdollisuutta turvautua kyseisessä riita-asiassa muihin menettelyihin, joilla oikeussuoja varmistetaan, ei voida katsoa oikeusavuksi. Tällainen mahdollisuus voi kuitenkin oikeuttaa olettamaan, että asianosainen kykenee vastaamaan menettelyn kustannuksista epäedullisesta taloudellisesta asemastaan huolimatta.
(17) Jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus hylätä oikeusapuhakemus, jos se koskee ilmeisen perusteetonta kannetta tai asian perusteisiin liittyvillä perusteilla, jos riita-asian valmisteluvaiheessa tarjotaan neuvontaa ja oikeussuojan saatavuus varmistetaan. Tehdessään päätöstä hakemuksen perusteista jäsenvaltiot voivat hylätä oikeusapuhakemukset silloin kun hakija vaatii vahingonkorvausta maineensa vuoksi, mutta hänelle ei ole aiheutunut aineellista tai taloudellista vahinkoa, tai kun hakemus koskee hakijan elinkeinoon tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toimimiseen suoraan liittyvää kannetta.
(18) Jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien erot ja monitahoisuus tai rajat ylittäviin riita-asioihin liittyvät kustannukset eivät saisi estää oikeussuojan toteutumista. Oikeusavun olisi siis katettava riita-asian rajat ylittävään luonteeseen välittömästi liittyvät kustannukset.
(19) Harkitessaan, onko henkilön henkilökohtainen läsnäolo tuomioistuimessa tarpeen, jäsenvaltioiden tuomioistuinten olisi käytettävä tehokkaasti jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa 28 päivänä toukokuuta 2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1206/2001(4) tarjoamia kaikkia mahdollisuuksia.
(20) Jos oikeusapua myönnetään, sen on katettava koko menettely, myös kulut, jotka aiheutuvat tuomion täytäntöönpanosta. Oikeusavun saajan on saatava apua edelleen, jos joko hänen hyväkseen annettuun tuomioon haetaan muutosta tai jos hän itse hakee tuomioon muutosta, mikäli varoja ja riita-asian perusteita koskevat edellytykset täyttyvät edelleen.
(21) Oikeusapua on annettava samoin edellytyksin, oli kyse perinteisistä oikeudenkäynneistä tai tuomioistuinten ulkopuolisista menettelyistä, kuten sovittelusta, mikäli laissa velvoitetaan tai tuomioistuin määrää käyttämään tuomioistuinten ulkopuolista menettelyä.
(22) Oikeusapua olisi myös myönnettävä virallisten asiakirjojen täytäntöönpanoon toisessa jäsenvaltiossa tässä direktiivissä asetettujen edellytysten mukaisesti.
(23) Oikeusapua myöntää kansallista lainsäädäntöään soveltaen ja tämän direktiivin periaatteita noudattaen se jäsenvaltio, jossa oikeudenkäynti pidetään tai täytäntöönpanoa haetaan, lukuun ottamatta apua riita-asian valmisteluvaiheessa silloin, kun oikeusavun hakijan koti- tai asuinpaikka ei ole siinä jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään.
(24) On tarkoituksenmukaista, että oikeusavun myöntää tai hylkää sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jossa oikeudenkäynti pidetään tai jossa tuomio pannaan täytäntöön. Näin on silloin, kun tuomioistuin käsittelee pääasiaa sekä silloin, kun sen on ensiksi päätettävä toimivaltaisuudestaan.
(25) Jäsenvaltioiden välillä olisi järjestettävä oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeuden alalla, jotta suurelle yleisölle ja ammattilaisille tiedotettaisiin asiasta ja jotta oikeusapuhakemusten toimittaminen jäsenvaltiosta toiseen yksinkertaistuisi ja nopeutuisi.
(26) Tässä direktiivissä säädetyt ilmoitus- ja lähettämismenettelyt perustuvat suoraan Strasbourgissa 27 päivänä tammikuuta 1977 allekirjoitetun maksutonta oikeudenkäyntiä tarkoittavien hakemusten toimittamista koskevan eurooppalaisen sopimuksen, jäljempänä "vuoden 1977 sopimus", vastaaviin menettelyihin. Oikeusapuhakemusten lähettämiselle vahvistetaan määräaika, mistä ei määrätä vuoden 1977 sopimuksessa. Suhteellisen lyhyen määräajan vahvistaminen edistää asianmukaista oikeudenhoitoa.
(27) Tämän asetuksen nojalla toimitettavat tiedot olisi suojattava. Koska yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24 päivänä lokakuuta 1995 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/46/EY(5) sekä henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta televiestinnän alalla 15 päivänä joulukuuta 1997 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/66/EY(6) ovat sovellettavissa, tässä asetuksessa ei tarvita tietosuojaa koskevia erityissäännöksiä.
(28) Vakiolomakkeen laatiminen oikeusapuhakemuksia ja niiden toimittamista varten rajat ylittävissä riita-asioissa helpottaa ja nopeuttaa menettelyjä.
(29) Tämän lisäksi näitä hakemuslomakkeita ja jäsenvaltioiden hakemuslomakkeita olisi oltava saatavilla Euroopan tasolla päätöksellä 2001/470/EY(7) perustetun Euroopan oikeudellisen verkoston tietojärjestelmän kautta.
(30) Tämän direktiivin täytäntöönpanemiseksi tarvittavista toimenpiteistä olisi päätettävä menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä 28 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen 1999/468/EY(8) mukaisesti.
(31) On täsmennettävä, että vähimmäisvaatimusten vahvistaminen rajat ylittäviä riita-asioita varten ei estä jäsenvaltioita antamasta oikeusavun hakijoille ja saajille suotuisampia järjestelyjä koskevia säännöksiä.
(32) Vuoden 1977 sopimusta ja maksutonta oikeudenkäyntiä koskevien hakemusten toimittamista koskevan eurooppalaisen sopimuksen Moskovassa vuonna 2001 allekirjoitettua lisäpöytäkirjaa sovelletaan edelleen vuoden 1977 sopimuksen tai pöytäkirjan sopimuspuolina olevien jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden kesken. Tätä direktiiviä sovelletaan kuitenkin ensisijaisesti vuoden 1977 sopimuksen ja pöytäkirjan määräyksiin nähden jäsenvaltioiden keskinäisissä suhteissa.
(33) Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan yhteisön perustamissopimukseen liitetyn, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemaa koskevan pöytäkirjan 3 artiklan mukaisesti Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti ovat ilmoittaneet haluavansa osallistua tämän direktiivin antamiseen.
(34) Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan yhteisön perustamissopimukseen liitetyn, Tanskan asemaa koskevan pöytäkirjan 1 ja 2 artiklan mukaisesti Tanska ei osallistu tämän direktiivin antamiseen, tämä direktiivi ei sido Tanskaa eikä sitä sovelleta Tanskassa,
ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:
I LUKU
SOVELTAMISALA JA MÄÄRITELMÄT
1 artikla
Tavoitteet ja soveltamisala
1. Tämän direktiivin tavoitteena on parantaa oikeussuojakeinoja rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäissäännöt.
2. Tätä direktiiviä sovelletaan rajat ylittävissä siviili- ja kauppaoikeudellisissa riita-asioissa riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään. Erityisesti direktiiviä ei sovelleta vero- tai tulliasioihin eikä hallinto-oikeudellisiin asioihin.
3. "Jäsenvaltiolla" tarkoitetaan tässä direktiivissä jäsenvaltioita Tanskaa lukuun ottamatta.
2 artikla
Rajat ylittävät riita-asiat
1. Tässä direktiivissä rajat ylittävällä riita-asialla tarkoitetaan riita-asiaa, jossa tämän direktiivin mukaisesti oikeusapua hakevan asianosaisen koti- tai asuinpaikka on muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään tai jossa tuomio on pantava täytäntöön.
2. Jäsenvaltio, jossa on asianosaisen kotipaikka, on määriteltävä tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22 päivänä joulukuuta 2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) 44/2001(9) 59 artiklan mukaisesti.
3. Se, onko riita-asia rajat ylittävä, määräytyy sen ajankohdan mukaan, jona hakemus esitetään tämän direktiivin mukaisesti.
II LUKU
OIKEUS OIKEUSAPUUN
3 artikla
Oikeus oikeusapuun
1. Tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvassa riita-asiassa asianosaisina olevilla luonnollisilla henkilöillä on oikeus saada asianmukaista oikeusapua, jotta heidän oikeussuojansa voisi toteutua, tässä direktiivissä asetettujen edellytysten mukaisesti.
2. Oikeusavun katsotaan olevan asianmukaista, kun sillä varmistetaan:
a) riita-asian valmisteluvaiheessa annettava oikeudellinen neuvonta sovinnon saavuttamiseksi ennen oikeudenkäynnin vireillepanoa;
b) oikeudellinen avustaminen ja edustaminen oikeudenkäynnissä sekä oikeusavun saajan vapauttaminen menettelyn kustannuksista tai hänen avustamisensa niiden suorittamisessa, mukaan lukien 7 artiklassa tarkoitetut kulut ja palkkiot henkilöille, jotka tuomioistuin on määrännyt suorittamaan toimia oikeudenkäynnin aikana.
Niissä jäsenvaltioissa, joissa hävinnyt osapuoli vastaa vastapuolen kuluista, oikeusapu kattaa vastapuolelle aiheutuneet kulut, jos oikeusavun saaja häviää asian ja jos vastapuolen kulut olisi korvattu, jos oikeusavun saajan koti- tai asuinpaikka olisi ollut jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään.
3. Jäsenvaltioilla ei ole velvollisuutta oikeudellisen avustamisen tai oikeudenkäyntiedustuksen järjestämiseen menettelyissä, joiden erityinen tarkoitus on, että asianosaiset voivat itse ajaa asiaansa, ellei tuomioistuin tai muu toimivaltainen viranomainen asianosaisten yhdenvertaisuuden tai asian vaikeuden vuoksi päätä toisin.
4. Jäsenvaltiot voivat vaatia oikeusavun saajaa suorittamaan kohtuullisen osuuden menettelyn kustannuksista ottaen huomioon 5 artiklassa tarkoitetut edellytykset.
5. Jäsenvaltiot voivat säätää, että toimivaltainen viranomainen voi päättää, että oikeusavun saajan on korvattava saamansa oikeusapu kokonaan tai osittain, jos hänen taloudellinen asemansa on olennaisesti kohentunut tai jos oikeusavun myöntämistä koskeva päätös tehtiin oikeusavun saajan antamien väärien tietojen perusteella.
4 artikla
Syrjintäkielto
Jäsenvaltioiden on myönnettävä oikeusapua ilman syrjintää Euroopan unionin kansalaisille ja niille kolmansien maiden kansalaisille, jotka oleskelevat laillisesti jossakin jäsenvaltiossa.
III LUKU
OIKEUSAVUN EDELLYTYKSET JA LAAJUUS
5 artikla
Varoja koskevat edellytykset
1. Jäsenvaltioiden on myönnettävä oikeusapua 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuille henkilöille, jotka eivät taloudellisen tilanteensa vuoksi itse kykene osittain tai kokonaan vastaamaan 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista menettelyn kustannuksista, jotta heillä olisi mahdollisuus oikeussuojaan.
2. Sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jossa oikeudenkäynti pidetään, arvioi henkilön taloudellista tilannetta erinäisten objektiivisten tekijöiden, kuten tulojen, pääoman tai perhetilanteen perusteella, hakijasta taloudellisesti riippuvaisten henkilöiden varojen arviointi mukaan lukien.
3. Jäsenvaltiot voivat asettaa rajoja, joiden ylittyessä oikeusavun hakijoiden katsotaan kykenevän osittain tai kokonaan vastaamaan 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista menettelyn kustannuksista. Nämä rajat määritellään tämän artiklan 2 kohdassa esitettyjä perusteita noudattaen.
4. Tämän artiklan 3 kohdan mukaisesti asetettu raja ei saa estää oikeusavun hakijaa, jonka kohdalla asetetut rajat ylittyvät, saamasta oikeusapua, jos hän näyttää toteen, ettei kykene vastaamaan 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista menettelyn kustannuksista siksi, että elinkustannukset ovat erilaiset jäsenvaltiossa, jossa hänen koti- tai asuinpaikkansa on, ja jäsenvaltiossa, jossa oikeuspaikka sijaitsee.
5. Oikeusapua ei ole tarpeen myöntää hakijalle, jolla on kyseisessä tapauksessa tosiasiassa mahdollisuus turvautua muuhun järjestelyyn, joka kattaa 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut menettelyn kustannukset.
6 artikla
Riita-asian perusteisiin liittyvät edellytykset
1. Jäsenvaltiot voivat säätää, että toimivaltaiset viranomaiset voivat hylätä oikeusapuhakemuksen, jos se koskee ilmeisen perusteetonta kannetta.
2. Jos ennen oikeudenkäyntiä annetaan apua, oikeusavun jatkumisesta voidaan tehdä kielteinen päätös tai jatkuminen voidaan peruuttaa asian perusteisiin liittyvillä perusteilla, jos oikeussuojan saatavuus varmistetaan.
3. Jäsenvaltioiden on tehdessään päätöstä hakemuksen perusteista harkittava yksittäisen tapauksen merkitystä hakijan kannalta, mutta ne voivat kuitenkin ottaa huomioon myös asian luonteen, kun hakija vaatii vahingonkorvausta maineensa vuoksi, vaikka hänelle ei ole aiheutunut aineellista tai taloudellista vahinkoa, tai jos hakemus koskee hakijan elinkeinoon tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toimimiseen suoraan liittyvää kannetta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 5 artiklan soveltamista.
7 artikla
Riita-asian rajat ylittävään luonteeseen liittyvät kustannukset
Sen jäsenvaltion, jossa oikeudenkäynti pidetään, myöntämän oikeusavun on katettava seuraavat riita-asian rajat ylittävään luonteeseen välittömästi liittyvät kulut:
a) tulkkauskulut;
b) niiden tuomioistuimen tai toimivaltaisen viranomaisen edellyttämien ja oikeusavun saajan esittämien asiakirjojen kääntämisestä aiheutuneet kulut, jotka ovat tarpeen asian ratkaisemiseksi ja
c) hakijan vastattavaksi tulevat matkakulut, kun asianomaisen jäsenvaltion laki tai asiaa käsittelevä tuomioistuin edellyttää hakijan asiaa esittävien henkilöiden henkilökohtaista läsnäoloa ja kun tuomioistuin päättää, että kyseisten henkilöiden kuuleminen ei muuten järjesty sitä tyydyttävällä tavalla.
8 artikla
Jäsenvaltion, jossa on oikeusavun hakijan koti- tai asuinpaikka, kattamat kulut
Jäsenvaltion, jossa on oikeusavun hakijan koti- tai asuinpaikka, on 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla myönnettävä oikeusapua, joka kattaa:
a) paikallisen asianajajan tai oikeudellista apua antamaan lain mukaan kelpoisen muun henkilön antaman avun kulut, jotka ovat aiheutuneet kyseisessä jäsenvaltiossa ennen oikeusapuhakemuksen vastaanottamista tämän direktiivin mukaisesti siinä jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään.
b) hakemuksen ja hakemuksen tueksi tarvittavien asiakirjojen kääntämisestä aiheutuvat kulut, kun hakemus esitetään edellä mainitun jäsenvaltion viranomaisille.
9 artikla
Oikeusavun kesto
1. Oikeusapu jatkuu kokonaan tai osittain myönnettynä siten, että se kattaa myös kulut, jotka aiheutuvat tuomion täytäntöönpanosta jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään.
2. Oikeusavun saaja, joka on saanut oikeusapua siinä jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään, saa sen jäsenvaltion lain mukaista oikeusapua, jossa tuomion tunnustamista tai täytäntöönpanoa haetaan.
3. Oikeusavun antamista jatketaan, jos joko oikeusavun saajan vastapuoli tai saaja itse hakee muutosta edellyttäen, että 5 ja 6 artiklasta ei muuta johdu.
4. Jäsenvaltiot voivat varata mahdollisuuden hakemuksen tutkimiseen uudelleen missä tahansa oikeudenkäynnin vaiheessa 3 artiklan 3 ja 5 kohdan, 5 ja 6 artiklan mukaisin perustein, myös tämän artiklan 1-3 kohdassa tarkoitetuissa menettelyissä.
10 artikla
Tuomioistuinten ulkopuoliset menettelyt
Oikeusapu on ulotettava koskemaan myös tuomioistuinten ulkopuolisia menettelyjä tässä direktiivissä asetettujen edellytysten mukaisesti, jos laissa velvoitetaan asianosaiset käyttämään tällaista menettelyä tai jos tuomioistuin määrää riita-asian osapuolet käyttämään tällaista menettelyä.
11 artikla
Viralliset asiakirjat
Oikeusapua myönnetään virallisten asiakirjojen täytäntöönpanoon toisessa jäsenvaltiossa tässä direktiivissä asetettujen edellytysten mukaisesti.
IV LUKU
MENETTELY
12 artikla
Oikeusavun myöntävä viranomainen
Oikeusavun myöntää tai epää sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jossa oikeudenkäynti pidetään, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 8 artiklan soveltamista.
13 artikla
Oikeusapuhakemusten tekeminen ja toimittaminen
1. Oikeusapuhakemukset voidaan tehdä joko:
a) sen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, jossa on hakijan koti- tai asuinpaikka (lähettävä viranomainen), tai
b) sen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, jossa oikeudenkäynti pidetään tai jossa tuomio on määrä panna täytäntöön (vastaanottava viranomainen).
2. Oikeusapuhakemukset on tehtävä ja hakemuksen tueksi esitettävät asiakirjat toimitettava käännöksinä:
a) toimivaltaisen vastaanottavan viranomaisen jäsenvaltion jollakin virallisella kielellä, joka on yksi Euroopan yhteisön toimielinten virallisista kielistä, tai
b) jollakin muulla kielellä, jonka kyseinen jäsenvaltio on ilmoittanut hyväksyvänsä 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
3. Toimivaltaiset lähettävät viranomaiset voivat päättää kieltäytyä toimittamasta hakemusta, jos se on:
a) ilmeisen perusteeton tai
b) ei selvästi kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.
Kyseisiin päätöksiin sovelletaan 15 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitettuja edellytyksiä.
4. Toimivaltaisen lähettävän viranomaisen on avustettava hakijaa sen varmistamiseksi, että hakemukseen liitetään kaikki sen tiedon mukaan hakemuksen käsittelemiseksi vaadittavat asiakirjat. Sen on myös avustettava hakijaa toimittamaan hakemuksen tueksi esitettävien asiakirjojen käännökset 8 artiklan b alakohdan mukaisesti.
Toimivaltaisen lähettävän viranomaisen on lähetettävä hakemus toisen jäsenvaltion toimivaltaiselle vastaanottavalle viranomaiselle 15 päivän kuluessa vastaanotettuaan jollakin 2 kohdassa tarkoitetuista kielistä asianmukaisesti täytetyn lomakkeen ja sen tueksi esitetyt asiakirjat käännettyinä tarvittaessa jollekin kyseisistä kielistä.
5. Tämän direktiivin mukaisesti toimitettuja asiakirjoja ei tarvitse laillistaa eikä niiltä vaadita muuta vastaavanlaista muodollisuutta.
6. Jäsenvaltiot eivät saa periä maksuja 4 kohdan mukaisesti suoritetuista palveluista. Jäsenvaltio, jossa oikeusavun hakijan koti- tai asuinpaikka on, voi säätää, että hakijan on korvattava toimivaltaiselle lähettävälle viranomaiselle kääntämisestä aiheutuneet kulut, jos toimivaltainen viranomainen hylkää oikeusapuhakemuksen.
14 artikla
Toimivaltaiset viranomaiset ja kieli
1. Jäsenvaltioiden on nimettävä viranomainen tai viranomaiset, jotka ovat toimivaltaisia toimittamaan ("lähettävät viranomaiset") ja vastaanottamaan hakemuksen ("vastaanottavat viranomaiset").
2. Kunkin jäsenvaltion on toimitettava komissiolle seuraavat tiedot:
- 1 kohdassa tarkoitettujen toimivaltaisten vastaanottavien tai lähettävien viranomaisten nimet ja osoitteet,
- maantieteelliset alueet, joilla ne ovat toimivaltaisia,
- niiden käytettävissä olevat keinot hakemusten vastaanottamiseksi ja,
- kielet, joita voidaan käyttää hakemuksen täyttämiseksi.
3. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle oman kielensä lisäksi se yhteisön toimielinten virallinen kieli tai ne viralliset kielet, joilla laaditut oikeusapuhakemukset toimivaltainen vastaanottava viranomainen suostuu vastaanottamaan tämän direktiivin mukaisesti.
4. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle 2 ja 3 kohdassa tarkoitetut tiedot ennen 30 päivää marraskuuta 2004. Näiden tietojen myöhemmistä muutoksista on ilmoitettava komissiolle viimeistään kaksi kuukautta ennen muutoksen voimaantuloa kyseisessä jäsenvaltiossa.
5. Edellä 2 ja 3 kohdassa tarkoitetut tiedot julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.
15 artikla
Hakemusten käsittely
1. Kansallisten viranomaisten, joilla on toimivalta päättää oikeusapuhakemuksista, on varmistettava, että hakija saa täydelliset tiedot hakemuksen käsittelystä.
2. Päätökset on perusteltava siinä tapauksessa, että hakemus hylätään kokonaan tai osittain.
3. Jäsenvaltioiden on säädettävä mahdollisuudesta hakea uudelleenkäsittelyä tai muutosta oikeusapuhakemuksen hylkäyspäätöksen johdosta. Jäsenvaltiot voivat jättää ilman tätä mahdollisuutta tapaukset, joissa oikeusapupyynnön hylkää tuomioistuin, jonka pääasiaa koskevaan päätökseen ei kansallisen lainsäädännön mukaan voi hakea muutosta, tai muutoksenhakutuomioistuin.
4. Jos päätökseen, jolla oikeusapu evätään tai peruutetaan 6 artiklan nojalla, haetaan muutosta hallintoteitse, muutoksenhaku on aina viime vaiheessa ohjattava tuomioistuimeen.
16 artikla
Vakiolomake
1. Oikeusapuhakemusten toimittamisen helpottamiseksi laaditaan 17 artiklan 2 kohdan mukaista menettelyä käyttäen vakiolomake oikeusapuhakemuksia ja niiden toimittamista varten.
2. Vakiolomake oikeusapuhakemusten lähettämistä varten on laadittava viimeistään 30 päivänä toukokuuta 2003.
Vakiolomake oikeusapuhakemuksia varten on laadittava viimeistään 30 päivänä marraskuuta 2004.
V LUKU
LOPPUSÄÄNNÖKSET
17 artikla
Komitea
1. Komissiota avustaa komitea.
2. Jos tähän kohtaan viitataan, sovelletaan päätöksen 1999/468/EY 3 ja 7 artiklassa säädettyä menettelyä.
3. Komitea vahvistaa työjärjestyksensä.
18 artikla
Asiasta tiedottaminen
Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on toimittava yhteistyössä, jotta yleisö ja oikeusalan ammattilaiset voisivat saada tietoa erilaisista oikeusapujärjestelmistä, varsinkin päätöksen 2001/470/EY mukaisesti perustetun Euroopan oikeudellisen verkoston välityksellä.
19 artikla
Suotuisammat säännökset
Tämän direktiivin säännösten estämättä jäsenvaltiot voivat säätää oikeusavun hakijoihin ja saajiin sovellettavista suotuisammista järjestelyistä.
20 artikla
Suhde muihin välineisiin
Tämän direktiivin säännöksillä on jäsenvaltioiden välisissä suhteissa ja sen soveltamisalaan kuuluvissa asioissa etusija jäsenvaltioiden tekemissä kahden- ja monenvälisissä sopimuksissa oleviin määräyksiin nähden, mukaan lukien:
a) Strasbourgissa 27 päivänä tammikuuta 1977 allekirjoitettu maksutonta oikeudenkäyntiä tarkoittavien hakemusten toimittamista koskeva eurooppalainen sopimus, sellaisena kuin se on muutettuna maksutonta oikeudenkäyntiä koskevien hakemusten toimittamista koskevan eurooppalaisen sopimuksen Moskovassa vuonna 2001 allekirjoitetulla lisäpöytäkirjalla,
b) Haagissa 25 päivänä lokakuuta 1980 tehty yleissopimus kansainvälisluonteisten oikeudenkäyntien helpottamisesta.
21 artikla
Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä
1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin soveltamiseksi tarvittavat lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 30 päivänä marraskuuta 2004 lukuun ottamatta 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, jonka säännökset on saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä viimeistään 30 päivänä toukokuuta 2006. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.
2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle.
22 artikla
Voimaantulo
Tämä direktiivi tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.
23 artikla
Osoitus
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille Euroopan yhteisön perustamissopimuksen mukaisesti.
Tehty Brysselissä 27 päivänä tammikuuta 2003.