ДИРЕКТИВА 2014/54/ЕС НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 16 април 2014 година
относно мерки за улесняване на упражняването на правата, предоставени на работниците в контекста на свободното движение на работници
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 46 от него,
като взеха предвид предложението на Европейската комисия,
след предаване на проекта на законодателния акт на националните парламенти,
като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (1),
след консултация с Комитета на регионите,
в съответствие с обикновената законодателна процедура (2),
като имат предвид, че:
(1)
Свободното движение на работници, установено в член 45 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС), е основна свобода на гражданите на Съюза и един от стълбовете на вътрешния пазар на Съюза. Неговото прилагане е доразвито от правото на Съюза, чиято цел е да се гарантира, че правата, предоставени на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства, се упражняват в пълна степен. Понятието „членове на техните семейства“ следва да има същото значение като понятието, определено в член 2, точка 2 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (3), и се прилага и за членовете на семействата на погранични работници.
(2)
Свободното движение на работници е и ключов елемент за развитието на истински пазар на труда в Съюза, който позволява на работниците да се местят към райони, в които има недостиг на работна ръка или повече възможности за работа, като по този начин се помага на повече хора да намерят работа, която съответства по-точно на техните умения, и се преодоляват проблемите на пазара на труда.
(3)
Свободното движение на работници дава на всеки гражданин на Съюза, независимо от неговото място на пребиваване, правото да се придвижва свободно в друга държава членка, за да работи и/или да пребивава в нея с цел работа. То ги защитава срещу дискриминация въз основа на гражданство по отношение на достъпа до заетост, условията на заетост и труд, и по-конкретно по отношение на трудовото възнаграждение, прекратяването на трудовите правоотношения, както и социалните придобивки и данъчните облекчения, като им гарантира равно третиране, съгласно националното право, практика и колективни трудови договори, с гражданите на тази държава членка. Тези права следва да се ползват без дискриминация от всички граждани на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, включително постоянните, сезонните и пограничните работници. Необходимо е да се прави разграничение между свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги, което включва правото на предприятията да предоставят услуги в друга държава членка, за което могат да командироват временно свои собствени работници в друга държава членка с цел командированите работници да извършат работата, необходима за предоставянето на услугите в тази държава членка.
(4)
С член 45 от ДФЕС се предоставят значими права по отношение на работниците на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства, които са по-детайлно определени в Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета (4).
(5)
Реалното упражняване на свободата на движение на работници обаче продължава да бъде съществено предизвикателство и много работници от Съюза в голяма част от случаите не са запознати със своето право на свободно движение. Поради факта, inter alia, че се намират в потенциално по-уязвимо положение, при придвижването си в друга държава членка работниците от Съюза могат да продължат да бъдат обект на необосновани ограничения или пречки пред упражняване на правото им на свободно движение, като непризнаване на квалификациите, дискриминация, основаваща се на гражданство, и експлоатация. Следователно между правото и неговото прилагане на практика съществува разминаване, което трябва да бъде отстранено.
(6)
През юли 2010 г. в съобщението си, озаглавено „За свободното движение на работници: права и основни аспекти на развитието“, Комисията посочи, че ще проучи възможности за намирането на решения предвид новите нужди и предизвикателства, по-специално от гледна точка на новите тенденции в сферата на мобилността, пред които са изправени работниците на Съюза и членовете на техните семейства. Комисията заяви също, че в контекста на новата стратегия за вътрешния пазар ще разгледа възможностите за развитие и усъвършенстване на механизмите за ефективно прилагане на принципа на равно третиране за работниците на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства. Освен това Комисията обобщи и тенденциите в развитието на законодателството и съдебната практика, по-конкретно по отношение на определянето на лицата, които са в обхвата на правото на Съюза за свободното движение на работници, и същността на правата, от които се ползват работниците на Съюза и членовете на техните семейства.
(7)
В доклада за гражданството на ЕС за 2010 г., озаглавен „Премахване на пречките за упражняване на правата на гражданите на ЕС“, от 27 октомври 2010 г. Комисията установи, че нееднаквото и неправилното прилагане на правото на Съюза по отношение на правото на свободно движение е една от основните пречки, с които гражданите на Съюза се сблъскват при реалното упражняване на правата си съгласно правото на Съюза. Съответно Комисията обяви намерението си да предприеме действия, за да „улесни свободното движение на граждани на ЕС и членовете на техните семейства от трети държави, като следи за стриктното прилагане на правилата на ЕС, включително по отношение на недискриминацията, като насърчава добрите практики и повишаването на осведомеността в държавите членки за правилата на ЕС и като увеличи разпространението на информация сред гражданите на ЕС относно правата им за свободно придвижване“ (действие 15 от Доклада за гражданството на ЕС за 2010 г.). Освен това в доклада за гражданството на ЕС за 2013 г., озаглавен „Граждани на ЕС: вашите права, вашето бъдеще“, Комисията разгледа необходимостта от премахване на административните пречки и опростяване на процедурите за гражданите на Съюза, които живеят, работят или пътуват в други държави членки.
(8)
В съобщение на Комисията, озаглавено „Към възстановяване и създаване на работни места“, от 18 април 2012 г. (Пакет „Заетост“) Комисията обяви намерението си да „представи законодателно предложение, за да окаже подкрепа на мобилните работници (предоставяне на информация и консултации) при упражняването на правата, произтичащи от ДФЕС и от Регламент (ЕС) № 492/2011“, и настойчиво призова държавите членки: „да повишават осведомеността и достъпа до правата, предоставени от правото на Съюза в областта на борбата с дискриминацията, равенството между половете и свободното движение на работниците, както и да предоставят по-лесен достъп на гражданите на Съюза до длъжности в своя публичен сектор в съответствие с правото на Съюза, така както се тълкува от Съда на Европейския съюз“. В този контекст Съдът последователно застъпва позицията, че ограничаването на достъпа до някои длъжности в държавната служба само до собствените граждани на държава членка следва да се тълкува стеснително и че се отнася само до длъжности, които предполагат пряко или непряко участие в упражняването на правомощия, възложени по силата на публичното право, и в изпълнението на задължения, предназначени да опазват общите интереси на държавата или на други публични органи.
(9)
Адекватното и ефективно прилагане на член 45 от ДФЕС и на Регламент (ЕС) № 492/2011, както и осведомеността за правата играят ключова роля за защитата на правата и равното третиране на работниците на Съюза и членовете на техните семейства, докато лошото прилагане подкопава ефективността на правилата на Съюза, приложими в тази област, и застрашава правата и защитата на работниците на Съюза и членовете на техните семейства.
(10)
По-ефективно и единно прилагане на правата, предоставени с правилата на Съюза в областта на свободното движение на работници, е необходимо и за правилното функциониране на вътрешния пазар.
(11)
Прилагането и мониторингът на правилата на Съюза относно свободното движение на работници следва да бъдат подобрени, за да се гарантира, че работниците на Съюза и членовете на техните семейства, както и работодателите, публичните органи и други заинтересовани лица са по-добре осведомени за правата и отговорностите, свързани със свободното движение, за да се предоставя на работниците на Съюза и членовете на техните семейства съдействие и защита при упражняването на тези права и да се противодейства на заобикалянето на тези правила от публичните органи и работодателите в държавния или частния сектор. В този контекст държавите членки могат да вземат под внимание и последиците от повишената мобилност, като например „изтичането на мозъци“ и отлива на млади хора.
(12)
За да се гарантира правилното прилагане и да се следи за спазването на материалноправните норми на Съюза относно свободното движение на работници, държавите членки следва да предприемат необходимите мерки за защита на работниците на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства както срещу дискриминация, основаваща се на гражданство, така и срещу всяко необосновано ограничение или пречка пред упражняването на това право.
(13)
За тази цел е целесъобразно да се предвидят конкретни правила за ефективно прилагане и да се улесни по-доброто и единно прилагане на материалноправните норми, уреждащи свободното движение на работници, в съответствие с член 45 от ДФЕС и с Регламент (ЕС) № 492/2011. При прилагането на тази основна свобода следва да се взема под внимание принципът за равенство между жените и мъжете и забраната за дискриминация на работниците на Съюза и членовете на техните семейства на което и да е от основанията, посочени в член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз („Хартата“).
(14)
В този контекст на работниците на Съюза и членовете на техните семейства, които са били обект на дискриминация, основаваща се на гражданство, или на необосновани ограничения или пречки при упражняването на правото им на свободно движение, следва да се гарантира реална и ефективна съдебна защита. Когато държавите членки са предвидили административни процедури като средство за правна защита, те следва да гарантират, че всяко административно решение може да бъде обжалвано пред съд по смисъла на член 47 от Хартата. Като се отчита правото на ефективна правна защита, работниците на Съюза следва да бъдат защитени срещу неблагоприятно третиране или последици, възникнали в резултат на жалба или на производство, целящо осигуряване изпълнението на защитените с настоящата директива права.
(15)
За да се осигурят по-ефективни равнища на защита, на сдруженията и правните субекти, включително социалните партньори, следва също да се предостави правото да участват в производства по начин, определен от държавите членки, от името на или в подкрепа на предполагаемите жертви на дискриминация, с тяхно съгласие. Това не следва да засяга националните процесуални правила по отношение на представителството и защитата пред съдилищата, нито други правомощия и колективни права на социалните партньори, представителите на служителите и работодателите, като например свързаните с прилагането на колективните трудови договори, когато това е приложимо, включително искове от името на колективен интерес, съгласно националното право или практика. С цел да се гарантира ефективна правна защита и без да се засягат съществуващите механизми за колективна защита, предоставени на социалните партньори, и националното право или практика, държавите членки се приканват да разгледат въвеждането на общи принципи на механизмите за колективни искове за преустановяване на нарушения и колективни искове за обезщетение.
(16)
В съответствие със съдебната практика на Съда националните правила относно сроковете за осигуряване на изпълнението на правата по настоящата директива следва да бъдат такива, че да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на тези права.
(17)
На свой ред защитата срещу дискриминация, основаваща се на гражданство, би била подобрена чрез наличието на ефективни органи с подходящ експертен опит във всяка държава членка, в чийто обхват на компетентност се включва насърчаване на равното третиране, анализ на проблемите, пред които са изправени работниците на Съюза и членовете на техните семейства, проучване на възможните решения и предоставянето им на конкретна помощ. В обхвата на компетентност на тези органи inter alia следва да се включва и предоставянето на работниците на Съюза и членовете на техните семейства на независима правна и/или друга помощ, като например правен съвет относно прилагането спрямо тях на съответните правила на Съюза и национални правила относно свободното движение на работници, информация относно процедурите за обжалване и предоставянето на помощ за защита на правата на работниците и членовете на техните семейства. Тя може да включва и помощ в съдебните производства.
(18)
Всяка държава членка следва да преценява дали задачите, които трябва да се изпълняват по настоящата директива от посочените по-горе органи, да бъдат възложени на вече съществуващи органи, които имат сходни цели на национално равнище, като например насърчаване на свободното движение на хора, прилагане на принципа на равно третиране или закрила на личните права. В случай че държава членка реши да разшири мандата на съществуващ орган, тя следва да осигури достатъчно средства на съществуващия орган за ефективното и адекватно изпълнение на съществуващите и допълнителните му задачи. Когато задачите са възложени на повече от един орган, държавите членки следва да вземат мерки за адекватната координация на тези задачи.
(19)
Държавите членки следва да направят необходимото, за да се гарантира, че един или повече от тези органи действат като точка за контакт и че си сътрудничат и споделят информация, като например данните за контакт на всички органи, средствата за защита и данните за контакт на сдруженията, организациите или други правни субекти, които предоставят информация и услуги на работници на Съюза и членове на техните семейства, с равностойни точки за контакт в други държави членки. Списъкът на точките за контакт следва да бъде обществено достъпен.
(20)
Държавите членки следва да насърчават сътрудничеството между органите, определени от тях по настоящата директива, и съществуващите услуги за информация и помощ, предоставяни от социалните партньори, сдружения, организации или други имащи отношение правни субекти, като организации с отговорности по отношение на договореностите за координация съгласно Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета (5), и където е уместно - инспекциите по труда.
(21)
Държавите членки следва да направят възможното да насърчават взаимодействието със съществуващите на равнището на Съюза инструменти за информация и подкрепа, като за тази цел следва да гарантират, че съществуващите или новосъздадените органи работят в тясно сътрудничество със съществуващите структури за информация и съдействие, като например Your Europe, SOLVIT, Enterprise Europe Network, единичните звена за контакт и EURES, включително трансграничните партньорства в рамките на EURES, ако е уместно.
(22)
Държавите членки следва да насърчават диалога със социалните партньори и с подходящи неправителствени организации с цел преодоляване и противодействие на необоснованите ограничения и пречки пред правото на свободно движение или различните форми на дискриминация, основаваща се на гражданство.
(23)
Държавите членки следва да установят по какъв начин граждани на Съюза, като например работници, студенти, наскоро дипломирали се, както и работодатели, социални партньори и други заинтересовани страни могат да получават съответната леснодостъпна информация относно разпоредбите на настоящата директива и на Регламент (ЕС) № 492/2011, включително информация за органите, определени съгласно настоящата директива, и наличните средства за защита и обезщетение. Държавите членки следва да вземат мерки за предоставянето на тази информация на повече от един от официалните езици на Съюза, като отчитат търсенето на пазара на труда. Това следва да бъде съобразено със законодателството на държавите членки относно възприетите за използване езици. Тази информация може да се предоставя посредством индивидуални консултации и следва също да бъде леснодостъпна чрез Your Europe и EURES.
(24)
С цел да се улесни упражняването на практика на правата, предоставени от правото на Съюза, следва да се осигури съгласуваното изпълнение и наблюдение на Директива 91/533/ЕИО (6) на Съвета.
(25)
С настоящата директива се определят минимални изисквания, като по този начин се предоставя възможност на държавите членки да въведат или да запазят по-благоприятни разпоредби. Държавите членки имат и възможността да разширят обхвата на компетентност на организациите, на които са възложени задачи, свързани със закрилата на работниците на Съюза срещу дискриминация, основаваща се на гражданство, така че да обхванат и правото на равно третиране без дискриминация, основаваща се на гражданство, на всички граждани на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства, както е установено в член 21 от ДФЕС и Директива 2004/38/ЕО. Прилагането на настоящата директива не следва да служи като основание за влошаване на условията в сравнение със съществуващата ситуация във всяка държава членка.
(26)
Ефективното прилагане на настоящата директива предполага, че когато държавите членки приемат съответните мерки в изпълнение на задълженията си по настоящата директива, те следва да се позовават на нея или да включват такова позоваване при официалното публикуване на мерките за изпълнение.
(27)
В съответствие със Съвместната политическа декларация на държавите членки и на Комисията от 28 септември 2011 г. относно обяснителните документи държавите членки се задължават в обосновани случаи да прилагат към съобщението за своите мерки за транспониране един или повече документи, обясняващи връзката между компонентите на дадена директива и съответните елементи от националните инструменти за транспониране. Законодателят смята, че предоставянето на тези документи е обосновано по отношение на настоящата директива.
(28)
След изтичане на достатъчно време от въвеждането на настоящата директива Комисията следва да изготви доклад за прилагането ѝ, като по-специално направи оценка на възможността да се внесе евентуално необходимо предложение, чиято цел е да гарантира по-добро прилагане на правото на Съюза в областта на свободното движение. В посочения доклад Комисията следва да разгледа възможните трудности, пред които са изправени дипломираните млади хора, търсещи работа в рамките на Съюза, и съпрузите на работници на Съюза, когато тези съпрузи са граждани на трети държави.
(29)
В настоящата директива се зачитат основните права и се съблюдават принципите, признати в Хартата, и по-конкретно свободата при избор на професия и правото на труд, правото на недискриминация, по-специално основана на гражданството, правото на колективни преговори и действия, правото на справедливи и равни условия на труд, правото на свободно движение и пребиваване и правото на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес. Директивата трябва да се изпълнява в съответствие с тези права и принципи.
(30)
Настоящата директива съблюдава различните модели на трудови пазари на държавите членки, включително моделите на трудови пазари, които се регулират от колективни трудови договори.
(31)
Доколкото целта на настоящата директива, а именно установяването на основна обща рамка от целесъобразни разпоредби, мерки и механизми, необходими за по-добро и единно прилагане и изпълнение на практика на правата за свободно движение на работници, предоставени с ДФЕС и с Регламент (ЕС) № 492/2011, не може да бъде постигната в достатъчна степен от държавите членки и следователно поради обхвата и последиците от действието може да бъде постигната по-добре на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тази цел,
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Предмет
В настоящата директива се предвиждат разпоредби, които улесняват единното прилагане и изпълнение на практика на правата, предоставени от член 45 от ДФЕС и членове 1 - 10 от Регламент (ЕС) № 492/2011. Настоящата директива се прилага за гражданите на Съюза, упражняващи тези права, и членовете на техните семейства („работниците на Съюза и членовете на техните семейства“).
Член 2
Обхват
1. Настоящата директива се прилага по отношение на следните въпроси, както са посочени в членове 1 - 10 от Регламент (ЕС) № 492/2011, в областта на свободното движение на работници:
а)
достъп до заетост;
б)
условия на заетост и труд, по-специално по отношение на трудовото възнаграждение, прекратяването на трудовите правоотношения, здравето и безопасността на работното място и в случай на безработица - на възстановяването на работа или новото наемане на работа;
в)
достъп до социални придобивки и данъчни облекчения;
г)
членство в синдикални организации и право на избиране в представителни органи на работниците;
д)
достъп до обучение;
е)
достъп до жилищно настаняване;
ж)
достъп до образование, курсове за производствено и професионално обучение за децата на работниците на Съюза;
з)
съдействие, предоставяно от бюрата по труда.
2. Обхватът на настоящата директива е идентичен с обхвата на Регламент (ЕС) № 492/2011.
Член 3
Защита на правата
1. Държавите членки гарантират, че след евентуално сезиране на други компетентни органи, включително когато те сметнат това за уместно, помирителни производства, съдебни процедури за привеждане в изпълнение на задълженията по член 45 от ДФЕС и членове 1 - 10 от Регламент (ЕС) № 492/2011 са достъпни за всички работници на Съюза и членовете на техните семейства, които смятат, че са били или са ощетени в резултат на необосновани ограничения и пречки пред правото им на свободно движение, или които смятат, че са засегнати от неспазването на принципа на равно третиране спрямо тях, дори след като отношението, при което се твърди, че са възникнали ограничение и пречка или дискриминация, е прекратено.
2. Държавите членки гарантират, че сдруженията, организациите, включително социалните партньори, или други правни субекти, които съгласно критериите, установени в националното им право, практика или колективни договори, имат законен интерес да следят за спазването на настоящата директива, могат да участват, от името или в подкрепа на работници на Съюза и членовете на техните семейства и с тяхно одобрение, във всички съдебни и/или административни процедури, предвидени с оглед осигуряване на изпълнението на правата, посочени в член 1.
3. Параграф 2 се прилага, без да се засягат другите компетенции и колективни права на социалните партньори, представителите на служителите и на работодателите, където е приложимо, включително правото на колективен иск, съгласно националното право или практика.
4. Параграф 2 се прилага, без да се засягат националните процесуални правила за представителство и защита в съдебното производство.
5. Параграфи 1 и 2 от настоящия член се прилагат, без да се засягат националните правила относно сроковете за осигуряване на изпълнението на правата, посочени в член 1. Тези национални срокове обаче са такива, че не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на посочените права.
6. Държавите членки въвеждат в националните си правни системи такива мерки, каквито са необходими за защита на работниците на Съюза от неблагоприятно третиране или неблагоприятни последици в резултат на подадена от тях жалба или на започнато от тях производство, целящи осигуряване на изпълнението на правата, посочени в член 1.
Член 4
Органи за насърчаване на равното третиране и за подкрепа на работниците на Съюза и членовете на техните семейства
1. Всяка държава членка определя една или повече структури или органи („органи“) за насърчаване, анализ, наблюдение и подкрепа на равното третиране на работниците на Съюза и членовете на техните семейства без дискриминация, основаваща се на гражданство, необосновани ограничения или пречки пред правото им на свободно движение, и осигурява необходимите условия за доброто функциониране на тези органи. Тези органи могат да бъдат част от съществуващи органи на национално равнище, които имат сходни цели.
2. Държавите членки гарантират, че тези органи имат компетентност:
а)
да предоставят или осигуряват предоставянето на независима правна и/или друга помощ на работниците на Съюза и членовете на техните семейства, без да се засягат техните права и правата на сдруженията, организациите и другите правни субекти, посочени в член 3.
б)
да действат като точка за контакт по отношение на равностойни точки за контакт в други държави членки с цел сътрудничество и споделяне на съответната информация;
в)
да извършват или възлагат извършването на независими проучвания и анализи, свързани с необосновани ограничения и пречки пред правото на свободно движение или с дискриминация, основаваща се на гражданство, по отношение на работници на Съюза и членовете на техните семейства;
г)
да правят необходимото за публикуването на независими доклади и отправянето на препоръки по въпроси, свързани с такива ограничения и пречки или дискриминация;
д)
да публикуват съответната информация относно прилагането на национално равнище на правилата на Съюза в областта на свободното движение на работници.
Във връзка с първа алинея, буква а), когато органите предоставят помощ в рамките на съдебно производство, тази помощ е безплатна за лицата, които не разполагат с достатъчно средства, в съответствие с националното право или практика.
3. Държавите членки съобщават на Комисията имената и данните за връзка на точките за контакт, както и всякаква актуализирана информация или промени в нея. Комисията поддържа списък на точките за контакт и го предоставя на държавите членки.
4. Държавите членки гарантират, че съществуващите или новосъздадените органи са запознати и са в състояние да използват и да си сътрудничат със съществуващите структури на равнището на Съюза за информация и съдействие, като например Your Europe, SOLVIT, EURES, Enterprise Europe Network и единичните звена за контакт.
5. Когато задачите, посочени в параграф 2, са възложени на повече от един орган, държавите членки вземат мерки за адекватната координация на тези задачи.
Член 5
Диалог
Държавите членки утвърждават диалога със социалните партньори и със съответните неправителствени организации, които в съответствие с тяхното национално право или практика имат законен интерес да допринасят за борбата срещу необоснованите ограничения и пречки пред правото на свободно движение и дискриминацията, основаваща се на гражданство, по отношение на работници на Съюза и членовете на техните семейства, с цел насърчаване на принципа за равно третиране.
Член 6
Достъп до и разпространяване на информация
1. Държавите членки гарантират, че разпоредбите, приети съгласно настоящата директива и съгласно членове 1 - 10 от Регламент (ЕС) № 492/2011, се свеждат до знанието на заинтересованите лица на цялата им територия, и по-конкретно работниците и работодателите на Съюза, чрез всички подходящи средства.
2. Държавите членки предоставят на повече от един от официалните езици на институциите на Съюза ясна, безплатна, леснодостъпна, подробна и актуална информация относно правата, предоставени от правото на Съюза във връзка със свободното движение на работници. Тази информация следва също да бъде леснодостъпна чрез структурите Your Europe и EURES.
Член 7
Минимални изисквания
1. Държавите членки могат да въвеждат или да запазят разпоредби, които по отношение на защитата на принципа на равното третиране са по-благоприятни от предвидените в настоящата директива.
2. Държавите членки могат да предвидят, че компетенциите на органите, посочени в член 4 от настоящата директива, за насърчаване, анализ, наблюдение и подкрепа на равното третиране на работниците на Съюза и членовете на техните семейства без дискриминация, основаваща се на гражданство, обхващат и правото на равно третиране без дискриминация, основаваща се на гражданство, за всички граждани на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства в съответствие с член 21 от ДФЕС и с Директива 2004/38/ЕО.
3. Прилагането на настоящата директива при никакви обстоятелства не представлява достатъчно основание за намаляване равнището на защита на работниците на Съюза и членовете на техните семейства в областите, попадащи в нейния обхват, без да се засяга правото на държавите членки да реагират на изменения в положението, като въведат законови, подзаконови и административни разпоредби, които се различават от тези, които са в действие към 20 май 2014 г., при условие че настоящата директива е спазена.
Член 8
Транспониране
1. Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за спазването на настоящата директива до 21 май 2016 г. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези мерки.
Когато държавите членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното право, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 9
Докладване
До 21 ноември 2018 г. Комисията представя доклад на Европейския парламент, Съвета и Европейския икономически и социален комитет за прилагането на настоящата директива с оглед на предлагането, когато е уместно, на необходими изменения.
Член 10
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 11
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Страсбург на 16 април 2014 година.
EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA 2014/54/ES
(2014. gada 16. aprīlis)
par pasākumiem, ar ko veicina darba ņēmējiem piešķirto tiesību īstenošanu darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jomā
(Dokuments attiecas uz EEZ)
EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 46. pantu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
pēc apspriešanās ar Reģionu komiteju,
saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (2),
tā kā:
(1)
Darba ņēmēju pārvietošanās brīvība ir Savienības pilsoņu pamatbrīvība, kas kā viens no Savienības iekšējā tirgus balstiem ir nostiprināta Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 45. pantā. Tās īstenošana ir precizēta ar Savienības tiesību aktiem, kuru mērķis ir garantēt Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem piešķirto tiesību pilnīgu īstenošanu. Vārdi “viņu ģimenes locekļi” būtu jāsaprot tādā pašā nozīmē kā termins, kas definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (3) 2. panta 2. punktā un kas attiecas arī uz pārrobežu darba ņēmēju ģimenes locekļiem.
(2)
Darba ņēmēju pārvietošanās brīvība ir arī būtisks elements patiesa Savienības darba tirgus izveidē, dodot iespēju darba ņēmējiem pārvietoties uz reģioniem, kuros ir vērojams darbaspēka trūkums vai lielākas nodarbinātības iespējas, palīdzot lielākam skaitam cilvēku atrast darba vietas, kas ir labāk piemērotas viņu prasmēm, un novēršot nepilnības darba tirgū.
(3)
Darba ņēmēju pārvietošanās brīvība katram Savienības pilsonim neatkarīgi no viņa vai viņas pastāvīgās dzīvesvietas dod tiesības brīvi pārvietoties uz citu dalībvalsti, lai tur strādātu un/vai uzturētos darba nolūkā. Šī brīvība aizsargā pilsoņus pret diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz piekļuvi nodarbinātībai, nodarbinātības un darba nosacījumiem, jo īpaši darba samaksu, atlaišanu un nodokļu un sociālajām priekšrocībām, atbilstīgi valsts tiesību aktiem, praksei un darba koplīgumiem nodrošinot pret viņiem vienlīdzīgu attieksmi salīdzinājumā ar attiecīgās uzņēmējdalībvalsts pilsoņiem. Šādas tiesības bez diskriminācijas būtu jānodrošina visiem Savienības pilsoņiem, kas izmanto brīvas pārvietošanās tiesības, tostarp pastāvīgajiem, sezonas un pārrobežu darba ņēmējiem. Darba ņēmēju pārvietošanās brīvība ir jānošķir no pakalpojumu sniegšanas brīvības, kura ietver uzņēmumu tiesības sniegt pakalpojumus citā dalībvalstī, uz kuru uzņēmumi var uz laiku norīkot savus darbiniekus, lai viņi šajā dalībvalstī veiktu pakalpojumu sniegšanai nepieciešamo darbu.
(4)
Attiecībā uz Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, kas īsteno savas brīvas pārvietošanās tiesības, LESD 45. pantā ir paredzētas materiālas tiesības šīs pamatbrīvības īstenošanai, kuras sīkāk precizētas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 492/2011 (4).
(5)
Efektīva darba ņēmēju pārvietošanās brīvības īstenošana tomēr vēl joprojām ir nopietna problēma, un daudzi Savienības darba ņēmēji bieži vien nav informēti par savām tiesībām uz brīvu pārvietošanos. Cita starpā arī viņu potenciāli neaizsargātākā stāvokļa dēļ Savienības darba ņēmēji joprojām var ciest no nepamatotiem savu tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanas ierobežojumiem vai šķēršļiem, piemēram, kvalifikāciju neatzīšanu, diskrimināciju pilsonības dēļ un ekspluatāciju, kad viņi pārvietojas uz citu dalībvalsti. Tādēļ starp tiesību aktiem un to piemērošanu praksē pastāv plaisa, kura ir jānovērš.
(6)
Komisija 2010. gada jūlijā paziņojumā “No jauna apstiprinot darba ņēmēju pārvietošanās brīvību: tiesības un svarīgākās norises” norādīja, ka tā pētīs veidus, kā, īpaši ņemot vērā jaunos mobilitātes veidus, apmierināt jaunās vajadzības un risināt problēmas, ar kurām saskaras Savienības darba ņēmēji un viņu ģimenes locekļi. Tā paziņoja arī, ka saistībā ar jauno iekšējā tirgus stratēģiju tā apsvērs, kā veicināt un uzlabot mehānismus, lai efektīvi piemērotu vienlīdzīgas attieksmes principu pret Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, kas īsteno savas tiesības uz brīvu pārvietošanos. Komisija apkopoja arī informāciju par tiesību aktu un judikatūras attīstību, jo īpaši par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos reglamentējošu Savienības tiesību aktu darbības jomu attiecībā uz personām, un to tiesību būtību, ko izmanto Savienības darba ņēmēji un viņu ģimenes locekļi.
(7)
Komisija 2010. gada 27. oktobrī pieņemtajā 2010. gada ziņojumā par ES pilsonību “Likvidējot šķēršļus ES pilsoņu tiesību īstenošanai” konstatēja, ka Savienības tiesību atšķirīga un nepareiza piemērošana brīvas pārvietošanās jomā ir viens no būtiskākajiem šķēršļiem, ar ko Savienības pilsoņi sastopas, efektīvi īstenojot savas tiesības saskaņā ar Savienības tiesībām. Attiecīgi Komisija paziņoja par savu nodomu rīkoties, lai “veicinātu ES pilsoņu un viņu trešo valstu ģimenes locekļu brīvu pārvietošanos, stingri īstenojot ES noteikumus, tostarp tos, kas attiecas uz diskriminācijas aizliegumu, veicinot paraugprakses pārņemšanu, vairojot zināšanas par ES noteikumiem un uzlabojot informācijas izplatīšanu ES pilsoņiem par viņu tiesībām brīvi pārvietoties” (2010. gada ziņojuma par ES pilsonību 15. pasākums). Turklāt 2013. gada ziņojumā par ES pilsonību “ES pilsoņi: jūsu tiesības, jūsu nākotne” Komisija pievērsās vajadzībai novērst administratīvos šķēršļus un vienkāršot procedūras Savienības pilsoņiem, kas dzīvo, strādā un ceļo citās dalībvalstīs.
(8)
Komisija 2012. gada 18. aprīļa paziņojumā “Virzoties uz ekonomikas atlabšanu ar daudzām jaunām darba vietām” (“Nodarbinātības tiesību aktu kopums”) paziņoja par nodomu izstrādāt leģislatīva akta projektu, lai atbalstītu mobilos darba ņēmējus (informācija un padoms) to tiesību izmantošanā, kas izriet no LESD un Regulas (ES) Nr. 492/2011, un mudināja dalībvalstis veicināt informētību par tiesībām un šo tiesību pieejamību, kas ir piešķirtas saskaņā ar Savienības tiesību aktiem attiecībā uz diskriminācijas novēršanu, dzimumu līdztiesību un darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, un darīt pieejamas un veicināt Savienības pilsoņu iespējas ieņemt publiskā sektora amatus saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, kā tos interpretējusi Eiropas Savienības Tiesa. Šajā ziņā Tiesa ir konsekventi uzsvērusi, ka piekļuves ierobežojums, ļaujot konkrētus publiskā sektora amatus ieņemt tikai dalībvalsts pašas pilsoņiem, ir jāinterpretē šauri, un tas aptver tikai amatus, kas ietver tiešu vai netiešu dalību ar publisko tiesību aktiem piešķirto pilnvaru īstenošanā, un pienākumus, kuru mērķis ir vispārējo valsts vai citu publisko struktūru interešu aizsardzība.
(9)
LESD 45. panta un Regulas (ES) Nr. 492/2011 atbilstīga un efektīva piemērošana un izpilde un izpratne par tiesībām ir Savienības darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu tiesību un vienlīdzīgas attieksmes aizsardzības pamatelementi, savukārt nepienācīga izpilde mazina šajā jomā piemērojamo Savienības noteikumu efektivitāti un apdraud Savienības darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu tiesības un aizsardzību.
(10)
Turklāt, lai nodrošinātu pienācīgu iekšējā tirgus darbību, ir vajadzīga efektīvāka un vienveidīgāka to tiesību piemērošana, kuras ar Savienības noteikumiem piešķirtas darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā.
(11)
Būtu jāuzlabo Savienības noteikumu piemērošana un pārraudzība darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā, lai nodrošinātu Savienības darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu, kā arī darba devēju, publisko iestāžu un citu attiecīgo personu labāku informētību par tiesībām uz brīvu pārvietošanos un pienākumiem, lai atbalstītu un aizsargātu Savienības darba ņēmējus un viņu ģimenes locekļus, kas īsteno šīs tiesības, un lai apkarotu iespēju publiskajām iestādēm un publiskā vai privātā sektora darba devējiem minētos noteikumus apiet. Šajā ziņā dalībvalstis var arī ņemt vērā pieaugošās mobilitātes ietekmi, piemēram, intelektuālā darbaspēka emigrāciju vai jauniešu darbaspēka aizplūšanu.
(12)
Lai nodrošinātu, ka Savienības pamatnoteikumi par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos tiek pareizi piemēroti, un pārraudzītu atbilstību tiem, dalībvalstīm būtu jāveic piemēroti pasākumi, lai Savienības darba ņēmējus un viņu ģimenes locekļus, kas izmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, aizsargātu pret diskrimināciju pilsonības dēļ un pret jebkādiem nepamatotiem ierobežojumiem vai šķēršļiem šo tiesību īstenošanā.
(13)
Šajā nolūkā ir lietderīgi paredzēt īpašus noteikumus, lai efektīvāk izpildītu un lai atvieglotu labāku un vienveidīgāku to pamatnoteikumu piemērošanu, kuri reglamentē darba ņēmēju pārvietošanās brīvību saskaņā ar LESD 45. pantu un Regulu (ES) Nr. 492/2011. Šīs pamatbrīvības izpildē būtu jāņem vērā sieviešu un vīriešu līdztiesības princips un Savienības darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu jebkāda veida diskriminācijas aizliegums, kas paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (“harta”) 21. pantā.
(14)
Šajā ziņā tiem Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, kuri bijuši pakļauti diskriminācijai pilsonības dēļ vai jebkādam nepamatotam ierobežojumam un šķēršļiem, īstenojot savas tiesības brīvi pārvietoties, vajadzētu būt nodrošinātai reālai un efektīvai tiesas aizsardzībai. Ja dalībvalstīs kā tiesiskās aizsardzības līdzekļi ir paredzētas administratīvās procedūras, tām būtu jānodrošina, lai ikvienu administratīvo lēmumu varētu apstrīdēt tiesā hartas 47. panta nozīmē. Ņemot vērā tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, Savienības darba ņēmēji būtu jāaizsargā pret negatīvu attieksmi vai sekām, kas var izrietēt no sūdzības vai tiesvedības, kuras mērķis ir īstenot šajā direktīvā nodrošinātās tiesības.
(15)
Lai nodrošinātu efektīvāku aizsardzības līmeni, apvienībām un juridiskajām personām, tostarp sociālajiem partneriem, arī vajadzētu būt tiesīgiem ikvienas cietušās personas vārdā ar tās piekrišanu vai to atbalstot iesaistīties tiesvedībā, kā to nosaka dalībvalstis. Tam nebūtu jāskar valsts procesuālie noteikumi par pārstāvību un aizstāvību tiesās un citas sociālo partneru, darba ņēmēju un darba devēju pārstāvju kompetences un kolektīvās tiesības, piemēram, attiecīgā gadījumā tādas, kas saistītas ar koplīgumu izpildi, tostarp darbības kolektīvās interesēs, saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi. Lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību un neskarot esošos sociālajiem partneriem pieejamos kolektīvās aizsardzības mehānismus, valstu tiesību aktus vai praksi, dalībvalstis tiek aicinātas apsvērt, kā īstenot kopīgos principus attiecībā uz pagaidu vai kompensējošiem kolektīvās tiesiskās aizsardzības mehānismiem.
(16)
Saskaņā ar Tiesas judikatūru valstu noteikumiem par termiņiem šajā direktīvā paredzēto tiesību izpildei vajadzētu būt tādiem, kas nevar pārāk apgrūtināt vai padarīt praktiski neiespējamu minēto tiesību īstenošanu.
(17)
Aizsardzība pret diskrimināciju pilsonības dēļ tiktu nostiprināta, ja katrā dalībvalstī būtu efektīvas struktūras ar pienācīgām zināšanām, kuru kompetencē ir vienlīdzīgas attieksmes veicināšana, ar Savienības darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu, kas izmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lietām saistītu problēmu analīze, iespējamo risinājumu izpēte un konkrētas palīdzības nodrošināšana viņiem. Šādu struktūru kompetencē būtu cita starpā jāiekļauj neatkarīgas juridiskas un/vai citas palīdzības sniegšana Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, piemēram, juridisku konsultāciju sniegšana par attiecīgo Savienības un valstu noteikumu darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā piemērošanu viņiem, informācijas sniegšana par sūdzību procedūrām un atbalsts darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu tiesību aizsardzībai. Tas var ietvert arī palīdzību tiesvedībā.
(18)
Katrai dalībvalstij būtu pašai jāizlemj, vai iepriekšminēto struktūru pienākumi, kas jāveic saskaņā ar šo direktīvu, ir jāpiešķir esošām struktūrām, kurām valsts līmenī ir līdzīgi mērķi, piemēram, personu brīvas pārvietošanās sekmēšana, vienlīdzīgas attieksmes principa īstenošana vai personas tiesību aizsardzība. Ja dalībvalsts izlemj paplašināt jau esošas struktūras pilnvaras, tai būtu jānodrošina pietiekamu resursu piešķiršana esošajai struktūrai tās esošo un papildu pienākumu efektīvai un atbilstīgai īstenošanai. Ja pienākumi tiek piešķirti vairākām struktūrām, dalībvalstīm būtu jānodrošina, lai tie būtu piemēroti koordinēti.
(19)
Dalībvalstīm būtu jānodrošina, lai viena vai vairākas no minētajām struktūrām darbotos kā kontaktpunkts, sadarbotos un izplatītu informāciju, piemēram, struktūru kontaktinformāciju, informāciju par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem un apvienību, organizāciju vai citu juridisko personu kontaktinformāciju, kuras sniedz informāciju un pakalpojumus Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem. Kontaktpunktu saraksts būtu jādara publiski pieejams.
(20)
Dalībvalstīm būtu jāveicina sadarbība starp struktūrām, kuras tās izveidojušas saskaņā ar šo direktīvu, un esošiem informācijas un palīdzības dienestiem, ko nodrošina sociālie partneri, apvienības, organizācijas vai citas attiecīgās juridiskās personas, piemēram, organizācijas, kuras atbildīgas par koordinācijas pasākumiem saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 883/2004 (5), un attiecīgā gadījumā darba inspekcijām.
(21)
Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka tiek veicināta sinerģija ar Savienības līmenī esošiem informācijas un atbalsta rīkiem un ka šādā nolūkā esošās vai jaunizveidotās struktūras cieši sadarbojas ar esošajiem informācijas un palīdzības dienestiem, piemēram, “Tava Eiropa”, SOLVIT, Eiropas Biznesa atbalsta tīklu, vienas pieturas aģentūrām un EURES, tostarp attiecīgā gadījumā EURES pārrobežu partnerībām.
(22)
Dalībvalstīm būtu jāveicina dialogs ar sociālajiem partneriem un attiecīgajām nevalstiskajām organizācijām, lai novērstu un apkarotu nepamatotus ierobežojumus un šķēršļus tiesībām uz brīvu pārvietošanos vai dažādus diskriminācijas veidus pilsonības dēļ.
(23)
Dalībvalstīm būtu jānosaka, kā Savienības pilsoņus, piemēram, darba ņēmējus, studentus un nesenus absolventus, kā arī darba devējus, sociālos partnerus un citas ieinteresētās personas, var nodrošināt ar viegli pieejamu, atbilstīgu informāciju par šīs direktīvas noteikumiem un Regulas (ES) Nr. 492/2011 noteikumiem, tostarp informāciju par struktūrām, kas izraudzītas saskaņā ar šo direktīvu, un pieejamajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem un aizsardzību. Dalībvalstīm būtu jāveic pasākumi, lai minēto informāciju darītu pieejamu vairāk nekā vienā oficiālajā Savienības valodā, ņemot vērā darba tirgū esošās prasības. Tam nebūtu jāietekmē dalībvalstu tiesību akti par valodu lietojumu. Minēto informāciju varētu nodrošināt individuālajās konsultācijās, un tai būtu jābūt viegli pieejamai, izmantojot “Tava Eiropa” un EURES.
(24)
Lai atvieglotu Savienības tiesībās nostiprināto tiesību izpildi, Padomes Direktīva 91/533/EEK (6) būtu jāīsteno un jāpārrauga saskaņoti.
(25)
Ar šo direktīvu nosaka minimālās prasības, tādējādi dodot dalībvalstīm iespēju ieviest vai saglabāt labvēlīgākus noteikumus. Turklāt dalībvalstis var paplašināt to organizāciju kompetences, kurām uzticēti uzdevumi saistībā ar Savienības darba ņēmēju aizsardzību pret diskrimināciju pilsonības dēļ, iekļaujot arī tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi bez diskriminācijas pilsonības dēļ attiecībā uz visiem Savienības pilsoņiem, kas izmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, un viņu ģimenes locekļiem, kā tas nostiprināts LESD 21. pantā un Direktīvā 2004/38/EK. Šīs direktīvas īstenošanai nevajadzētu būt attaisnojumam, lai samazinātu aizsardzības pakāpi, kas jau ir nodrošināta katrā dalībvalstī.
(26)
Efektīva šīs direktīvas īstenošana paredz, ka dalībvalstīm, pieņemot attiecīgus pasākumus, lai izpildītu šajā direktīvā noteiktos pienākumus, būtu jāsniedz atsauce uz šo direktīvu vai arī šāda atsauce jāpievieno īstenošanas pasākumu oficiālajai publikācijai.
(27)
Saskaņā ar dalībvalstu un Komisijas 2011. gada 28. septembra Kopīgo politisko deklarāciju par skaidrojošiem dokumentiem dalībvalstis ir apņēmušās pienācīgi pamatotos gadījumos paziņojumam par saviem transponēšanas pasākumiem pievienot vienu vai vairākus dokumentus, kuros ir paskaidrota saikne starp direktīvas elementiem un attiecīgajām daļām valsts transponēšanas instrumentos. Attiecībā uz šo direktīvu likumdevējs uzskata, ka šādu dokumentu iesniegšana ir pamatota.
(28)
Pēc tam, kad būs pagājis pietiekams laiks kopš šīs direktīvas īstenošanas sākuma, Komisijai būtu jāsagatavo ziņojums par tās īstenošanu, īpaši izvērtējot, vai būtu jāiesniedz kāds priekšlikums, kas nepieciešams, lai garantētu labāku Savienības tiesību aktu izpildi brīvas pārvietošanās jomā. Minētajā ziņojumā Komisijai būtu jāpievērš uzmanība iespējamajām grūtībām, ar ko saskaras jauni absolventi, kas meklē darbu Savienībā, un Savienības darba ņēmēju laulātie no trešām valstīm.
(29)
Šajā direktīvā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti hartā, jo īpaši brīvība izvēlēties profesiju un tiesības strādāt, tiesības netikt diskriminētam un jo īpaši pilsonības dēļ, tiesības uz kolektīvām sarunām un rīcību, godīgi un taisnīgi darba apstākļi, tiesības uz pārvietošanās un uzturēšanās brīvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu. Tā ir jāīsteno saskaņā ar šīm tiesībām un principiem.
(30)
Šajā direktīvā tiek ievēroti atšķirīgie darba tirgus modeļi dalībvalstīs, tostarp darba tirgus modeļi, ko reglamentē ar koplīgumiem.
(31)
Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķi, proti, izveidot vispārīgu vienotu sistēmu atbilstošiem noteikumiem, pasākumiem un mehānismiem, kuri nepieciešami, lai labāk un vienveidīgāk piemērotu un izpildītu praksē tiesības, kas saistītas ar darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un kas noteiktas ar LESD un Regulu (ES) Nr. 492/2011, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet minētās rīcības mēroga un ietekmes dēļ šo mērķi var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minētā mērķa sasniegšanai,
IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
1. pants
Priekšmets
Šajā direktīvā ir izklāstīti noteikumi, kas palīdz vienveidīgāk piemērot un īstenot praksē tiesības, kas piešķirtas ar LESD 45. pantu un Regulas (ES) Nr. 492/2011 1. līdz 10. pantu. Šo direktīvu piemēro Savienības pilsoņiem, kas īsteno minētās tiesības, un viņu ģimenes locekļiem (“Savienības darba ņēmēji un viņu ģimenes locekļi”).
2. pants
Darbības joma
1. Šo direktīvu piemēro šādiem jautājumiem, kas minēti Regulas (ES) Nr. 492/2011 1. līdz 10. pantā, darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jomā:
a)
nodarbinātības pieejamība;
b)
nodarbinātības un darba nosacījumi, jo īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu, darba drošību un veselības aizsardzību, un, ja Savienības darba ņēmēji kļūst par bezdarbniekiem, - atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā;
c)
sociālo un nodokļu priekšrocību pieejamība;
d)
dalība arodbiedrībās un tiesības piedalīties darba ņēmēju pārstāvju organizācijās;
e)
apmācības pieejamība;
f)
mājokļu pieejamība;
g)
izglītības, māceklības un profesionālās izglītības pieejamība Savienības darba ņēmēju bērniem;
h)
nodarbinātības dienestu sniegtā palīdzība.
2. Šīs direktīvas darbības joma atbilst Regulas (ES) Nr. 492/2011 darbības jomai.
3. pants
Tiesību aizsardzība
1. Dalībvalstis nodrošina, lai visiem Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, kuri uzskata, ka ir cietuši vai cieš tādēļ, ka ir saskārušies ar nepamatotiem ierobežojumiem un šķēršļiem viņu tiesībām brīvi pārvietoties vai tādēļ, ka viņiem nav piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips, arī pēc tādu attiecību izbeigšanās, kurās ir bijis apgalvotais ierobežojums un šķērslis vai diskriminācija, - pēc tam, kad, iespējams, izmantota citu kompetentu iestāžu palīdzība, tostarp gadījumos, kad dalībvalstis uzskata par lietderīgu - samierināšanas procedūras -, būtu iespēja vērsties tiesā, lai panāktu LESD 45. pantā un Regulas (ES) Nr. 492/2011 1. līdz 10. pantā paredzēto pienākumu izpildi.
2. Dalībvalstis nodrošina, ka apvienības, organizācijas, tostarp sociālie partneri, vai citas juridiskās personas, kurām saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktos, praksē vai koplīgumos noteiktajiem kritērijiem ir likumīgas intereses nodrošināt šīs direktīvas ievērošanu, Savienības darba ņēmēja un viņa ģimenes locekļu vārdā vai darba ņēmēja un viņa ģimenes locekļu atbalstam ar viņu atļauju var iesaistīties jebkurā tiesas un/vai administratīvā procedūrā, kas paredzēta, lai panāktu 1. pantā minēto tiesību īstenošanu.
3. Šā panta 2. punktu piemēro, neskarot citas sociālo partneru, darba ņēmēju un darba devēju pārstāvju kompetences un kolektīvās tiesības, tostarp attiecīgā gadījumā tiesības rīkoties kolektīvās interesēs, saskaņā ar valstu tiesību aktiem vai praksi.
4. Šā panta 2. punktu piemēro, neskarot valstu procesuālos noteikumus par pārstāvību un aizstāvību tiesvedībās.
5. Šā panta 1. un 2. punktu piemēro, neskarot valstu noteikumus par 1. pantā minēto tiesību īstenošanas termiņiem. Tomēr minētie valstu noteiktie termiņi ir tādi, ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārlieku grūtu minēto tiesību īstenošanu.
6. Dalībvalstis ievieš valstu tiesību sistēmā vajadzīgos pasākumus, lai Savienības darba ņēmējus aizsargātu pret negatīvu attieksmi vai negatīvām sekām, kas var sekot kā reakcija uz sūdzību vai tiesvedību, kuru mērķis ir nodrošināt atbilstību 1. pantā minētajām tiesībām.
4. pants
Struktūras, kas veicina vienlīdzīgu attieksmi un atbalsta Savienības darba ņēmējus un viņu ģimenes locekļus
1. Katra dalībvalsts izraugās vienu vai vairākas iestādes vai struktūras (“struktūras”), kuru pienākums ir veicināt, analizēt, pārraudzīt un atbalstīt vienlīdzīgu attieksmi pret Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem bez diskriminācijas pilsonības dēļ, nepamatotiem ierobežojumiem vai šķēršļiem viņu tiesībām uz brīvu pārvietošanos, un veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu atbilstošu šādu struktūru darbību. Šādas struktūras var ietilpt esošajās valsts līmeņa struktūrās, kurām ir līdzīgi mērķi.
2. Dalībvalstis nodrošina, lai minēto struktūru kompetencē būtu šādi uzdevumi:
a)
sniegt vai nodrošināt, ka tiek sniegta neatkarīga juridiska un/vai cita veida palīdzība Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, neskarot viņu tiesības un 3. pantā minēto apvienību, organizāciju un citu juridisko personu tiesības;
b)
darboties kā kontaktpunktam attiecībā pret līdzvērtīgiem kontaktpunktiem citās dalībvalstīs, lai sadarbotos un dalītos ar attiecīgo informāciju;
c)
veikt vai pasūtīt neatkarīgus apsekojumus un analīzes par Savienības darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu brīvas pārvietošanās tiesību nepamatotiem ierobežojumiem un šķēršļiem vai diskrimināciju pilsonības dēļ;
d)
nodrošināt neatkarīgu ziņojumu publicēšanu un sniegt ieteikumus par visiem jautājumiem, kas saistīti ar šādiem ierobežojumiem, šķēršļiem vai diskrimināciju;
e)
publicēt attiecīgu informāciju par Savienības noteikumu piemērošanu darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā valsts līmenī.
Attiecībā uz šā punkta pirmās daļas a) apakšpunktu, ja struktūras nodrošina palīdzību tiesvedībā, šāda palīdzība ir bez maksas personām, kam nav pietiekamu līdzekļu, ievērojot valsts tiesību aktus vai praksi.
3. Dalībvalstis paziņo Komisijai šo kontaktpunktu nosaukumus un kontaktinformāciju, un jebkuru atjauninātu informāciju vai izmaiņas tajā. Komisija izveido kontaktpunktu sarakstu un dara to pieejamu dalībvalstīm.
4. Dalībvalstis nodrošina, ka esošās vai jaunizveidotās struktūras ir informētas par tādiem Savienības līmenī esošajiem informācijas un palīdzības dienestiem kā “Tava Eiropa”, SOLVIT, EURES, Eiropas Biznesa atbalsta tīkls un vienas pieturas aģentūras un ka tās ir spējīgas izmantot to pakalpojumus un sadarboties ar tiem.
5. Ja 2. punktā minētie uzdevumi tiek piešķirti vairākām struktūrām, dalībvalstis nodrošina, lai šie uzdevumi būtu piemēroti koordinēti.
5. pants
Dialogs
Dalībvalstis veicina dialogu ar sociālajiem partneriem un attiecīgām nevalstiskām organizācijām, kurām saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi ir likumīgas intereses iesaistīties cīņā pret Savienības darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu tiesību uz brīvu pārvietošanos nepamatotiem ierobežojumiem un šķēršļiem un diskrimināciju pilsonības dēļ, lai veicinātu vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu.
6. pants
Informācijas iegūšana un tās izplatīšana
1. Dalībvalstis nodrošina, ka saskaņā ar šo direktīvu un Regulas (ES) Nr. 492/2011 1. līdz 10. pantu pieņemtie noteikumi tiek darīti zināmi attiecīgajām personām visā to teritorijā, jo īpaši Savienības darba ņēmējiem un darba devējiem, izmantojot visus piemērotos līdzekļus.
2. Dalībvalstis vairāk nekā vienā Savienības iestāžu oficiālajā valodā sniedz skaidru, bezmaksas, viegli pieejamu, saprotamu un atjauninātu informāciju par tiesībām, kas ar Savienības tiesībām piešķirtas attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos. Šai informācijai vajadzētu būt viegli pieejamai arī “Tava Eiropa” un EURES vietnēs.
7. pants
Minimālās prasības
1. Dalībvalstis var ieviest vai saglabāt noteikumus, kas ir labvēlīgāki vienlīdzīgas attieksmes principa aizsardzībai nekā šajā direktīvā paredzētie noteikumi.
2. Dalībvalstis var noteikt, ka šīs direktīvas 4. pantā minēto struktūru kompetences attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes veicināšanu, analīzi, pārraudzību un atbalstu bez diskriminācijas pilsonības dēļ attiecībā uz Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem ietver arī visu Savienības pilsoņu, kuri izmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, un viņu ģimenes locekļu tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi bez diskriminācijas pilsonības dēļ saskaņā ar LESD 21. pantu un Direktīvu 2004/38/EK.
3. Šīs direktīvas īstenošana nekādā gadījumā nav pietiekams pamats, lai samazinātu Savienības darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu aizsardzības līmeni jomās, uz kurām tā attiecas, neskarot dalībvalstu tiesības gadījumos, kad situācija mainās, ieviest jaunus normatīvos un administratīvos aktus, kuri atšķiras no tiem, kas ir spēkā 2014. gada 20. maijā, ar noteikumu, ka tiek ievērota šī direktīva.
8. pants
Transponēšana
1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai šīs direktīvas prasības izpildītu līdz 2016. gada 21. maijam. Dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu minēto aktu tekstu.
Kad dalībvalstis pieņem minētos aktus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
9. pants
Ziņošana
Komisija līdz 2018. gada 21. novembrim iesniedz ziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par šīs direktīvas īstenošanu, lai vajadzības gadījumā ierosinātu nepieciešamos grozījumus.
10. pants
Stāšanās spēkā
Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
11. pants
Adresāti
Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.
Strasbūrā, 2014. gada 16. aprīlī