ДИРЕКТИВА 2013/40/ЕС НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 12 август 2013 година
относно атаките срещу информационните системи и за замяна на Рамково решение 2005/222/ПВР на Съвета
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 83, параграф 1 от него,
като взеха предвид предложението на Европейската комисия,
след предаване на проекта на законодателния акт на националните парламенти,
като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (1),
в съответствие с обикновената законодателна процедура (2),
като имат предвид, че:
(1)
Целите на настоящата директива са да се сближи наказателното право на държавите членки в сферата на атаките срещу информационните системи посредством установяването на минимални правила относно определението на престъпленията и определянето на съответните наказания и да подобри сътрудничеството между компетентните органи, включително полицията и други специализирани правоприлагащи органи на държавите членки, както и компетентните специализирани агенции и органи на Съюза, като Евроюст, Европол и Европейския център по киберпрестъпност към него, както и Европейската агенция за мрежова и информационна сигурност (ENISA).
(2)
Информационните системи представляват ключов елемент от политическото, социалното и икономическото взаимодействие в Съюза. Все по-често и в по-голяма степен обществото зависи от тези системи. Безпроблемното функциониране и сигурността на тези системи в Съюза са от жизненоважно значение за развитието на вътрешния пазар и на конкурентоспособна и иновационна икономика. Осигуряването на подходящи равнища на защита на информационните системи следва да бъде част от цялостна ефективна рамка за превантивни мерки, съпътстваща реакцията на наказателното право спрямо киберпрестъпността.
(3)
Атаките срещу информационните системи, и по-специално атаките, свързани с организираната престъпност, представляват засилваща се опасност както в Съюза, така и в световен мащаб, а съществува и растяща загриженост от вероятни атаки по терористични или политически подбуди срещу информационните системи, които са част от критичната инфраструктура на държавите членки и на Съюза. Това представлява заплаха за постигането на едно по-безопасно информационно общество и за изграждането на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, и следователно налага ответна реакция на равнището на Съюза, а също така и по-добра координация и сътрудничество на международно равнище.
(4)
В Съюза съществува определен брой критични инфраструктури, чието нарушаване или унищожаване би имало значителни трансгранични последици. От необходимостта да се подобрят способностите за защита на критичните инфраструктури в Съюза става ясно, че мерките срещу кибератаките следва да бъдат допълнени от строги наказателни санкции, отразяващи тежестта на подобни атаки. Като критична инфраструктура могат да се разглеждат разположени в държавите членки елемент, система или части от нея, които са от основно значение за поддържането на жизненоважни обществени функции, здравето, безопасността, сигурността, икономическото или социалното благосъстояние на населението. като електроцентрали, транспортни мрежи или правителствени мрежи, и чието нарушаване или унищожаване би имало значителни последици в дадената държава членка в резултат на невъзможността да се запазят тези функции.
(5)
Има доказателства за наличието на тенденция към все по-опасни и повтарящи се широкомащабни атаки срещу информационните системи, които често могат да бъдат от решаващо значение за държавите членки или за определени функции в публичния или частния сектор. Тази тенденция е придружена от разработката на все по-усъвършенствани методи, като например създаването и използването на така наречените „ботнети“, които се състоят от няколко етапа на престъпното деяние, при които всеки етап поотделно би могъл да създаде сериозен риск за обществения интерес. Настоящата директива има за цел, inter alia, да въведе наказания за създаването на ботнет, по-конкретно за акта на установяване на контрол от разстояние върху значителен брой компютри посредством заразяването им със зловреден софтуер чрез целенасочени кибератаки. Веднъж създадена, заразената мрежа от компютри, която представлява ботнетът, може да бъде активирана без знанието на потребителите на компютрите, за да извърши широкомащабна кибератака, която обикновено е в състояние да причини сериозни вреди, както е посочено в настоящата директива. Държавите членки следва да могат да определят кое представлява сериозна вреда съгласно националното право и практика, като например нарушаване на системни услуги от важно обществено значение или причиняване на сериозни финансови разходи или загуба на лични данни или чувствителна информация.
(6)
Широкомащабните кибератаки могат да предизвикат съществени икономически вреди както поради прекъсването на информационните системи и комуникации, така и поради загуба или промяна на важна от търговска гледна точка поверителна информация или други данни. Особено внимание следва да се обърне на повишаването на осведомеността на иновативните малки и средни предприятия за заплахи, свързани с подобни атаки, и тяхната уязвимост на такива атаки, тъй като тези предприятия зависят във все по-голяма степен от правилното функциониране и наличност на информационните системи и често разполагат с ограничени ресурси за информационна сигурност.
(7)
Приемането на общи определения в тази област е важно, за да се осигури последователен подход в държавите членки при прилагането на настоящата директива.
(8)
Необходимо е да бъде постигнат общ подход към елементите, съставляващи престъпления, чрез въвеждането на общи престъпления, като незаконния достъп до информационни системи, незаконната намеса в такива системи, незаконната намеса в данни и незаконното прихващане.
(9)
Прихващането включва, но не се ограничава непременно до подслушването, проследяването или наблюдението на съдържанието на съобщения и достигането до съдържанието на данни с технически средства пряко, чрез достъп до информационни системи и тяхното използване, или непряко, чрез използване на електронно подслушване или подслушвателни устройства.
(10)
Държавите членки следва да предвидят наказания за атаките срещу информационните системи. Предвидените наказания следва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи и следва да включват лишаване от свобода и/или глоби.
(11)
Настоящата директива предвижда наказания най-малкото за случаите, които не се считат за маловажни. Държавите членки следва да могат да решат какво представлява маловажен случай в зависимост от своето национално право и практика. Даден случай може да се счете за маловажен например ако причинените от престъплението вреди и/или рискът, който то поражда за публичните или частните интереси, като например по отношение на целостта на компютърната система или компютърните данни или по отношение на неприкосновеността, правата или други интереси на дадено лице, са незначителни или от такова естество, че не е необходимо да се налага наказание в съответните предвидени в правните разпоредби предели или да се налага наказателна отговорност.
(12)
Установяването и докладването на заплахи, произтичащи от кибератаки, както и на свързаната с тях уязвимост на информационните системи са важни елементи, които имат отношение към ефективната превенция и реакция на кибератаките и към повишаването на сигурността на информационните системи. Осигуряването на стимули за докладване на пропуски по отношение на сигурността би могло да допринесе допълнително за постигането на тези цели. Държавите членки следва да полагат усилия за предоставянето на възможности за откриването в правен аспект и докладването на пропуски по отношение на сигурността.
(13)
Целесъобразно е да се предвидят по-строги наказания, когато атаката срещу дадена информационна система е извършена от престъпна организация съгласно определението в Рамково решение 2008/841/ПВР на Съвета от 24 октомври 2008 г. относно борбата с организираната престъпност (3), когато атаката е широкомащабна и е засегнала значителен брой информационни системи или е причинила сериозни щети, включително когато целта на атаката е създаването на ботнет или когато кибератаката е причинила сериозни вреди, включително когато е извършена посредством ботнет. Също така е целесъобразно да се предвидят по-строги наказания, когато атаката е извършена срещу критична инфраструктура на държавите членки или на Съюза.
(14)
Друг съществен елемент от интегрирания подход срещу киберпрестъпността представлява установяването на ефективни мерки срещу кражбата на самоличност и други престъпления, засягащи самоличността. Евентуалната нужда от действия на Съюза във връзка с този вид престъпно поведение може да се разглежда и в контекста на оценката доколко е необходим цялостен хоризонтален инструмент на Съюза.
(15)
В заключенията на Съвета от 27-28 ноември 2008 г. се посочва, че следва да се разработи нова стратегия с участието на държавите членки и Комисията, като се вземе предвид съдържанието на Конвенцията на Съвета на Европа от 2001 г. за престъпления в кибернетичното пространство. Тази конвенция е референтната правна рамка за борба с престъпленията в кибернетичното пространство, включително и с атаките срещу информационните системи. Настоящата директива се основава на споменатата конвенция. Като приоритет следва да се разглежда приключването на процеса на ратификация на тази конвенция от всички държави членки във възможно най-кратък срок.
(16)
Като се имат предвид различните начини, по които могат да бъдат извършени атаките, и с оглед на бързите промени в хардуера и софтуера, в настоящата директива се съдържа позоваване на „инструментите“, които могат да бъдат използвани за извършване на престъпленията, изброени в нея. Тези инструменти включват зловредния софтуер, включително този, с който могат да се създават ботнети, използвани за извършване на кибератаки. Макар и даден инструмент да бъде подходящ или дори да бъде особено подходящ за извършването на някое от престъпленията, предвидени в настоящата директива, възможно е той да е бил произведен със законна цел, като например за изпитване на надеждността на продукти на информационните технологии или на сигурността на информационни системи. В подобен случай не е достатъчно дадено лице да има общ умисъл за осъществяване на обективните критерии на някое от престъпленията, предвидени в настоящата директива, а то трябва да има пряк умисъл да използва инструментите за извършването на едно или повече от престъпленията, предвидени в настоящата директива.
(17)
Настоящата директива не налага наказателна отговорност в случаите, когато са изпълнени обективните критерии за престъпленията, изброени в настоящата директива, но деянията са извършени без престъпно намерение, като например при незнание, че достъпът не е разрешен, или при възложено изпитване или защита на информационните системи, например когато дружество или продавач възложи на дадено лице изпитването на устойчивостта на системата му за сигурност. В контекста на настоящата директива договорните задължения или споразуменията за ограничаване на достъпа до информационни системи посредством правила за потребителите или условия за използване на услугата, както и трудовите спорове във връзка с достъпа до информационни системи на работодателя и използването им за лични цели не следва да водят до наказателна отговорност, когато достъпът при такива обстоятелства се счита за неразрешен и това представлява единственото основание за наказателно производство. Настоящата директива не засяга правото на достъп до информация, установено в националното законодателство и законодателството на Съюза, като същевременно тя не може да се използва като оправдание за незаконен или произволен достъп до информация.
(18)
Редица обстоятелства могат да улеснят извършването на кибератаки, като например случаите, когато извършителят, в рамките на своята трудова заетост, има достъп до системите за сигурност, които са част от засегнатите информационни системи. В контекста на националното право такива обстоятелства следва да бъдат отчетени в подходяща степен в хода на наказателното производство.
(19)
Държавите членки следва да предвидят в националното си право квалифициращи обстоятелства в съответствие с приложимите правила, предвидени в техните правни системи относно квалифициращите обстоятелства. Те следва да гарантират, че съдиите разполагат с възможност да разглеждат тези квалифициращи обстоятелства при осъждането на извършителите. Съдията по своя преценка оценява тези обстоятелства заедно с останалите факти по конкретния случай.
(20)
Настоящата директива не урежда условията за упражняване на компетентност над което и да било от посочените в нея престъпления, например съобщаване от страна на жертвата на мястото, където е извършено престъплението, съобщаване от страна на държавата на мястото, където е извършено престъплението, или факта, че извършителят не е наказателно преследван на мястото, където е извършено престъплението.
(21)
В контекста на настоящата директива държавите членки и третите държави, както и техните публичните органи продължават в пълна степен да бъдат задължени да гарантират зачитането на правата на човека и основните свободи в съответствие със съществуващите задължения в Съюза и международни задължения.
(22)
С настоящата директива се засилва значението на мрежите, като мрежите на Г-8 или Съвета на Европа, съставени от звена за контакт, които са на разположение 24 часа в денонощието и седем дни в седмицата. Тези звена за контакт следва да бъдат в състояние да осигуряват ефективна помощ и по този начин да улесняват например обмена на подходяща налична информация и предоставянето на технически съвети или правна информация за целите на разследванията или производствата по престъпления, отнасящи се до информационните системи, и свързаните данни, с участието на молещата държава членка. За да се осигури гладкото функциониране на мрежите, всяко звено за контакт следва да разполага с капацитет за бързо свързване със звено за контакт на друга държава членка с помощта на, inter alia, обучен и оборудван персонал. Като се има предвид бързината, с която могат да бъдат извършени широкомащабни кибератаки, държавите членки следва да са в състояние да реагират незабавно на спешни искания, отправени по тази мрежа от звена за контакт. В подобни случаи може да бъде наложително искането за информация да се придружава от телефон за връзка, за да се гарантира, че замолената държава членка ще обработи своевременно искането и обратната информация ще бъде предоставена в рамките на осем часа.
(23)
Сътрудничеството между публичните органи, от една страна, и частния сектор и гражданското общество, от друга, е от голямо значение за превенцията и борбата с атаките срещу информационните системи. Необходимо е да се насърчава и подобрява сътрудничеството между доставчиците на услуги, производителите, правоприлагащите и съдебните органи при пълно зачитане на принципите на правовата държава. Сътрудничеството би могло да включва съдействие от доставчиците на услуги за оказване на помощ за съхраняване на евентуални доказателства, за предоставяне на елементи, които да спомогнат за идентифицирането на извършителите, и като крайна мярка, частичното или пълното спиране в съответствие с националното право и практика на информационните системи или функции, които са били засегнати или използвани за незаконни цели. Държавите членки следва да обмислят също създаването на мрежи за сътрудничество и партньорство с доставчиците на услуги и производителите за обмен на информация във връзка с престъпленията, които попадат в обхвата на настоящата директива.
(24)
Необходимо е да се събират съпоставими данни за престъпленията, посочени в настоящата директива. Съответните данни следва да се предоставят на компетентните специализирани агенции и органи на Съюза, като Европол и ЕNISA, в съответствие със задачите и информационните им потребности, за да се добие по-цялостна представа за проблема с киберпрестъпността и мрежовата и информационна сигурност на равнището на Съюза и по този начин се допринесе за изготвянето на по-ефективна реакция. Държавите членки следва да предоставят на Европол и Европейския център по киберпрестъпност към него информация за начина на действие на извършителите, за да се извършат оценка на заплахите и стратегически анализи на киберпрестъпността в съответствие с Решение 2009/371/ПВР на Съвета от 6 април 2009 г. за създаване на Европейска полицейска служба (Европол) (4). Предоставянето на информация може да улесни по-доброто разбиране на настоящите и бъдещите заплахи, като допринесе за по-подходящо и целенасочено вземане на решения относно борбата с атаките срещу информационните системи и тяхното предотвратяване.
(25)
Комисията следва да представи доклад за прилагането на настоящата директива и ако е необходимо, да направи законодателни предложения, които може да доведат до разширяване на нейния обхват, отчитайки промените в областта на киберпрестъпността. Тези промени могат да включват технологично развитие, като например такова, което позволява по-ефективно правоприлагане в областта на атаките срещу информационните системи или улеснява предотвратяването на подобни атаки или смекчаването на последиците от тях. За тази цел Комисията следва да вземе под внимание наличните анализи и доклади, изготвени от съответните заинтересовани страни, и по-специално от Европол и ENISA.
(26)
С цел ефективна борба с престъпленията в кибернетичното пространство е необходимо също така да се повиши устойчивостта на информационните системи с предприемането на подходящи мерки за по-ефективната им защита от кибератаки. Държавите членки следва да предприемат необходимите мерки за защита от кибератаки на информационните системи, които представляват част от тяхната критична инфраструктура, и следва да обмислят защитата на информационните системи и свързаните данни като част от тази защита. Осигуряването на подходящо равнище на защита и сигурност на информационните системи от юридически лица, например във връзка с предоставянето на общественодостъпни електронни съобщителни услуги в съответствие с действащото законодателство на Съюза относно неприкосновеността на личния живот, електронните съобщения и защитата на данните, представлява съществена част от цялостния подход за ефективна борба срещу киберпрестъпността. Следва да се осигуряват подходящи равнища на защита срещу заплахи и уязвимости, които могат да бъдат разумно идентифицирани, в съответствие със съвременните постижения в конкретните сектори и предвид конкретните ситуации, свързани с обработването на данни. Разходите и тежестта по осигуряване на такава защита следва да бъдат пропорционални на вероятните вреди, които евентуална кибератака може да причини на засегнатите лица. Държавите членки се насърчават да предвидят в националното си право подходящи мерки, водещи до отговорност, за случаите, когато юридическо лице явно не е осигурило подходящо равнище на защита срещу кибератаки.
(27)
Значителните пропуски и различия в законите и наказателните производства на държавите членки в областта на атаките срещу информационните системи могат да възпрепятстват борбата срещу организираната престъпност и тероризма, а също така да усложнят ефективното полицейско и съдебно сътрудничество в тази област. Транснационалният характер на съвременните информационни системи, които функционират отвъд националните граници, предполага, че атаките срещу тези системи имат трансгранично измерение, което показва още веднъж спешната необходимост от осъществяване на допълнителни действия за сближаване на наказателното право в тази област. Освен това координирането на наказателното преследване по дела за атаки срещу информационни системи следва да бъде улеснено с подходящото изпълнение и прилагане на Рамково решение 2009/948/ПВР на Съвета от 30 ноември 2009 г. относно предотвратяване и уреждане на спорове за упражняване на компетентност при наказателни производства (5). В сътрудничество със Съюза държавите членки следва също да се стремят към подобряване на международното сътрудничество, свързано със сигурността на информационните системи, компютърните мрежи и данни. При всяко международно споразумение, включващо обмен на данни, следва надлежно да се разгледа сигурността на прехвърлянето и съхраняването на данните.
(28)
По-доброто сътрудничество между компетентните правоприлагащи и съдебни органи в Съюза е изключително важно за ефективната борба срещу престъпленията в кибернетичното пространство. Във връзка с това следва да се насърчава активизирането на усилията за осигуряване на подходящо обучение за съответните органи, за да се подобри разбирането за киберпрестъпността и нейните последици, и за стимулиране на сътрудничеството и обмена на най-добри практики, например чрез компетентните специализирани агенции и органи на Съюза. Целта на подобно обучение, inter alia, следва да бъде повишаването на осведомеността за различните национални правни системи, евентуалните правни и технически предизвикателства при наказателни разследвания и разпределението на области на компетентност между съответните национални органи.
(29)
В настоящата директива следва да се зачитат правата на човека и основните свободи и да се съблюдават принципите, признати по-специално в Хартата на основните права на Европейския съюз и Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, включително защитата на личните данни, правото на личен живот, свободата на изразяване и на информация, правото на справедлив съдебен процес, презумпцията за невиновност и правото на защита, както и принципите на законност и пропорционалност между престъплението и наказанието. По-специално настоящата директива има за цел да осигури пълното спазване на тези права и принципи и трябва да бъде прилагана в съответствие с това.
(30)
Защитата на личните данни е основно право в съответствие с член 16, параграф 1 от ДФЕС и член 8 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Ето защо всяко обработване на лични данни при изпълнението на настоящата директива следва изцяло да зачита съответното законодателство на Съюза относно защитата на данните, прието въз основа на Договорите.
(31)
В съответствие с член 3 от Протокола относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към Договора за Европейския съюз и Договора за функционирането на Европейския съюз, посочените държави членки са уведомили за желанието си да вземат участие в приемането и прилагането на настоящата директива.
(32)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокола относно позицията на Дания, приложен към Договора за Европейския съюз и Договора за функционирането на Европейския съюз, Дания не участва в приемането на настоящата директива и следователно не е обвързана от нея, нито от нейното прилагане.
(33)
Доколкото целите на настоящата директива, а именно да обвърже атаките срещу информационните системи във всички държави членки с ефективни, пропорционални и възпиращи наказания, както и да подобри и насърчи сътрудничеството между съдебните и други компетентни органи, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки и затова поради техния обхват и последици могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
(34)
Настоящата директива има за цел да измени и разшири обхвата на разпоредбите на Рамково решение 2005/222/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 г. относно атаките срещу информационните системи (6). Тъй като измененията, които трябва да се направят, са значителни по брой и естество, за по-голяма яснота Рамково решение 2005/222/ПВР следва да бъде изцяло заменено по отношение на държавите членки, участващи в приемането на настоящата директива,
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Предмет
Настоящата директива установява минимални правила за определянето на престъпленията и наказанията в областта на атаките срещу информационните системи. Тя има за цел също да способства за предотвратяването на тези престъпления и да подобри сътрудничеството между съдебните и други компетентни органи.
Член 2
Определения
За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
а)
„информационна система“ означава устройство или група от взаимосвързани или сходни устройства, едно или повече от които, съобразно дадена програма, извършват автоматизирана обработка на компютърни данни, както и компютърните данни, съхранявани, обработвани, извличани или предавани от такова устройство или група от устройства с цел оперирането с тези данни и използването, защитата и поддръжката им;
б)
„компютърни данни“ означава представяне на факти, информация или понятия във форма, поддаваща се на обработка в информационни системи, включително и програма, която е в състояние да направи така, че дадена информационна система да изпълни определена функция;
в)
„юридическо лице“ означава всяко образувание, притежаващо статут на юридическо лице съгласно приложимото право, с изключение на държави членки, трети държави или други публични органи при упражняване на държавна власт, както и на публични международни организации;
г)
„неправомерно“ означава поведение, което не е разрешено от собственика или от друг притежатели на права върху системата или част от нея, или не е позволено по силата на националното право.
Член 3
Незаконен достъп до информационни системи
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато е извършен умишлено, неправомерният достъп до цялата информационна система или до части от нея е наказуем като престъпление, когато е извършен чрез нарушаване на мярка за сигурност, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 4
Незаконна намеса в система
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че сериозното възпрепятстване или спиране на функционирането на информационна система чрез въвеждане на компютърни данни, пренасяне, увреждане, изтриване, влошаване, променяне или скриване на такива данни или спиране на достъпа до компютърни данни, когато е извършено умишлено и неправомерно, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 5
Незаконна намеса в данни
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че изтриването, увреждането, влошаването, променянето, скриването на компютърни данни в дадена информационна система или спирането на достъпа до такива данни, когато е извършено умишлено и неправомерно, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 6
Незаконно прихващане
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че извършеното с технически средства прихващане на непублични компютърни данни, изпращани до дадена информационна система, от нея или в нейните рамки, включително електромагнитните емисии от информационна система, пренасящи такива компютърни данни, когато е извършено умишлено и неправомерно, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 7
Инструменти, използвани за извършване на престъпления
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че умишленото производство, продажба, набавяне за употреба, внос, разпространяване или друга форма на предоставяне на някой от следните инструменти, когато е извършено неправомерно и с намерение да се използва за извършването на което и да било от престъпленията, посочени в членове 3-6, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни:
а)
компютърна програма, проектирана или адаптирана главно с цел извършване на което и да било от престъпленията, посочени в членове 3-6;
б)
компютърна парола, код за достъп или други подобни данни, с чиято помощ може да се получи достъп до цялата информационна система или до част от нея.
Член 8
Подбудителство, помагачество и опит за извършване на престъпление
1. Държавите членки гарантират, че подбудителството или помагачеството за извършване на някое от престъпленията, посочени в членове 3-7, е наказуемо като престъпление.
2. Държавите членки гарантират, че опитът за извършване на престъпление, посочено в членове 4 и 5, е наказуем като престъпление.
Член 9
Наказания
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че престъпленията, посочени в членове 3-8, са наказуеми с ефективни, пропорционални и възпиращи наказания.
2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че престъпленията, посочени в членове 3-7, се наказват с лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от две години, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
3. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато са извършени умишлено и когато значителен брой информационни системи са били засегнати посредством използването на инструмент, посочен в член 7, проектиран или адаптиран главно за тази цел, посочените в членове 4 и 5 престъпления се наказват с лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от три години.
4. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че престъпленията, посочени в членове 4 и 5, се наказват с лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от пет години, когато:
а)
те са извършени в рамките на престъпна организация съгласно определението в Рамково решение 2008/841/ПВР, независимо от размера на наказанието, предвидено в него; или
б)
те са причинили сериозни вреди; или
в)
те са извършени срещу информационна система, която е част от критична инфраструктура.
5. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато престъпленията, посочени в членове 4 и 5, са извършени чрез злоупотреба с лични данни на друго лице, за да се спечели доверието на трето лице, и по този начин са нанесени вреди на законния собственик на самоличността, това може да се разглежда съгласно националното право като квалифициращо обстоятелство, освен ако тези обстоятелства не са вече част от друго престъпление, което е наказуемо съгласно националното право.
Член 10
Отговорност на юридическите лица
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическите лица могат да бъдат подведени под отговорност за престъпленията, посочени в членове 3-8, извършени в тяхна полза от лице, което действа самостоятелно или като част от орган на юридическото лице и което заема ръководна длъжност в това юридическо лице, въз основа на едно от следните:
а)
пълномощие да представлява юридическото лице;
б)
правомощие да взема решения от името на юридическото лице;
в)
правомощие да упражнява контрол в рамките на юридическото лице.
2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическите лица могат да бъдат подведени под отговорност, когато липсата на надзор или контрол от страна на лице, посочено в параграф 1, е направила възможно извършването от негово подчинено лице на някое от престъпленията, посочени в членове 3-8, в полза на това юридическо лице.
3. Отговорността на юридическите лица съгласно параграфи 1 и 2 не изключва образуването на наказателни производства срещу физически лица, които са извършители, подбудители или съучастници в престъпленията, посочени в членове 3-8.
Член 11
Санкции спрямо юридически лица
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическо лице, подведено под отговорност съгласно член 10, параграф 1, подлежи на санкции, които са ефективни, пропорционални и възпиращи, включват глоби по наказателното право или друг вид глоби и може да включват други санкции, като например:
а)
лишаване от правото да се ползва от публични облаги или помощи;
б)
временно или постоянно лишаване от правото да упражнява търговска дейност;
в)
поставяне под съдебен надзор;
г)
съдебна ликвидация;
д)
временно или постоянно затваряне на структури, използвани за извършване на престъплението.
2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическо лице, подведено под отговорност съгласно член 10, параграф 2, подлежи на ефективни, пропорционални и възпиращи санкции или други мерки.
Член 12
Компетентност
1. Държавите членки установяват компетентността си по отношение на престъпленията, посочени в членове 3-8, когато престъплението е извършено:
а)
изцяло или отчасти на тяхната територия; или
б)
от един от техните граждани, поне в случаите, когато деянието се явява престъпление на мястото, където е извършено.
2. При установяването на компетентност в съответствие с параграф 1, буква а) дадената държава членка гарантира, че тя има компетентност, когато:
а)
извършителят извършва престъплението, когато се намира физически на нейната територия, независимо дали престъплението е насочено срещу информационна система, намираща се на нейна територия; или
б)
престъплението е насочено срещу информационна система, намираща се на нейната територия, независимо дали извършителят се намира физически на нейна територия, когато го извършва.
3. Дадена държава членка уведомява Комисията, когато реши да установи компетентност по отношение на престъпления, посочени в членове 3-8, извършени извън нейната територия, включително когато:
а)
извършителят има обичайно местопребиваване на нейната територия; или
б)
престъплението е извършено в полза на юридическо лице, установено на нейната територия.
Член 13
Обмен на информация
1. За целите на обмена на информация, свързана с престъпленията, посочени в членове 3-8, държавите членки осигуряват наличието на оперативно национално звено за контакт и използват съществуващата мрежа от оперативни звена за контакт, които са на разположение 24 часа в денонощието и седем дни в седмицата. Държавите членки гарантират също, че разполагат с процедури, чрез които в случай на спешно искане за съдействие компетентният орган в рамките най-много на 8 часа от получаването посочва поне дали на искането за помощ ще бъде отговорено, както и формата и приблизителното време за отговор.
2. Държавите членки информират Комисията за определеното от тях звено за контакт, посочено в параграф 1. Комисията съобщава тази информация на останалите държави членки и на компетентните специализирани агенции и органи на Съюза.
3. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират наличието на подходящи канали за докладване с цел да се улесни докладването без необосновано забавяне на компетентните национални органи за престъпления, посочени в членове 3-6.
Член 14
Контрол и статистика
1. Държавите членки гарантират наличието на система за записване, производство и предоставяне на статистически данни за престъпленията, посочени в членове 3-7.
2. Статистическите данни, посочени в параграф 1, като минимум включват съществуващите данни относно броя на посочените в членове 3-7 престъпления, които са регистрирани от държавите членки, както и броя на лицата, срещу които е възбудено наказателно преследване и които са осъдени за престъпления, посочени в членове 3-7.
3. Държавите членки предават на Комисията събраните по настоящия член данни. Комисията прави необходимото консолидираният преглед на тези статистически отчети да бъде публикуван и представен на компетентните специализирани агенции и органи на Съюза.
Член 15
Замяна на Рамково решение 2005/222/ПВР
Рамково решение 2005/222/ПВР се заменя по отношение на държавите членки, които участват в приемането на настоящата директива, без да се засягат задълженията на тези държави членки във връзка със сроковете за транспониране на Рамковото решение в националното право.
По отношение на държавите членки, които участват в приемането на настоящата директива, позоваванията на Рамково решение 2005/222/ПВР се считат за позовавания на настоящата директива.
Член 16
Транспониране
1. Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, до 4 септември 2015 г.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на мерките, с които се транспонират в националното им право задълженията, наложени им с настоящата директива.
3. Когато държавите членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се придружава от подобно позоваване при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
Член 17
Докладване
До 4 септември 2017 г. Комисията представя на Европейския парламент и на Съвета доклад за оценка на степента, в която държавите членки са предприели необходимите мерки, за да се съобразят с настоящата директива, придружен при необходимост от законодателни предложения. Комисията отчита също техническото и правното развитие в областта на киберпрестъпността, по-специално по отношение на обхвата на настоящата директива.
Член 18
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 19
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите членки в съответствие с Договорите.
Съставено в Брюксел на 12 август 2013 година.
EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA 2013/40/ES
(2013. gada 12. augusts)
par uzbrukumiem informācijas sistēmām, un ar kuru aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2005/222/TI
EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 83. panta 1. punktu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (2),
tā kā:
(1)
Šīs direktīvas mērķi ir tuvināt dalībvalstu krimināltiesības attiecībā uz uzbrukumiem informācijas sistēmām, ieviešot minimālos noteikumus attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu definēšanu un attiecīgām sankcijām, un uzlabot sadarbību starp kompetentajām iestādēm, tostarp dalībvalstu policijas un citiem specializētiem tiesībaizsardzības dienestiem, kā arī kompetentajām specializētajām Savienības aģentūrām un struktūrām, piemēram, Eurojust, Eiropolu un tā Eiropas kibernoziegumu centru un Eiropas Tīklu un informācijas drošības aģentūru (ENISA).
(2)
Informācijas sistēmas ir būtisks elements Savienības politiskajā, sociālajā un ekonomiskajā mijiedarbībā. Sabiedrība ir lielā mērā atkarīga no šādām sistēmām, un šī atkarība arvien palielinās. Minēto sistēmu netraucēta darbība un drošība Savienībā ir ārkārtīgi svarīga iekšējā tirgus un konkurētspējīgas un inovatīvas ekonomikas attīstībai. Informācijas sistēmu pienācīga līmeņa aizsardzības nodrošināšanai vajadzētu būt tādu preventīvu pasākumu iedarbīgas kompleksas sistēmas sastāvdaļai, ar kuriem papildina krimināltiesisku vēršanos pret kibernoziedzību.
(3)
Uzbrukumu informācijas sistēmām un, jo īpaši uzbrukumu, kas saistīti ar organizētu noziedzību, draudi gan Savienības, gan pasaules mērogā, kā arī bažas par iespējamiem teroristiskiem vai politiski motivētiem uzbrukumiem informācijas sistēmām, kas ir dalībvalstu un Savienības kritiskās infrastruktūras sastāvdaļa, arvien pieaug. Tas apdraud drošākas informācijas sabiedrības un brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveidi, un tāpēc ir jārīkojas Savienības līmenī un jāuzlabo sadarbība un koordinācija starptautiskā līmenī.
(4)
Savienībā atrodas virkne kritisku infrastruktūru, kuru darbības pārtraukšanai vai iznīcināšanai būtu nopietna pārrobežu ietekme. Ņemot vērā nepieciešamību palielināt kritiskās infrastruktūras aizsardzības spējas Savienībā, kļuvis acīmredzams, ka pasākumi pret kiberuzbrukumiem būtu jāpapildina ar stingriem kriminālsodiem, kas būtu atbilstīgi šādu uzbrukumu smagumam. Par kritiskām infrastruktūrām varētu uzskatīt objektus, sistēmas vai to daļas, kas ir izvietotas dalībvalstīs un kas ir būtiskas svarīgu sabiedrības funkciju uzturēšanai, veselības, drošuma, drošības, saimnieciskās vai sociālās labklājības nodrošināšanai, piemēram, spēkstacijas, transporta tīkli vai valdības tīkli, un kuru darbības pārtraukšana vai kuru iznīcināšana nopietni ietekmētu dalībvalsti, jo būtu traucēta turpmāka minēto funkciju izpilde.
(5)
Ir vērojama tendence, ka plaša mēroga uzbrukumi informācijas sistēmām, kas bieži var būt kritiski svarīgas dalībvalstīm vai atsevišķām publiskā vai privātā sektora funkcijām, kļūst aizvien bīstamāki un atkārtojas aizvien biežāk. Līdztekus šai tendencei ir konstatējama arvien sarežģītāku metožu attīstība, piemēram, tā saukto “robottīklu” (“botnets”) izveide un izmantošana, kurā noziedzīgai darbībai ir vairāki posmi un kurā katrs posms atsevišķi varētu radīt nopietnu risku sabiedrības interesēm. Šajā direktīvā inter alia ir paredzēts noteikt kriminālsodus par “robottīkla” izveidošanu, proti, ievērojama skaita datoru tālvadības iespējas iegūšanu, ar mērķtiecīgiem kiberuzbrukumiem inficējot tos ar ļaunprātīgu programmatūru. Kad tas ir izveidots, inficēto datoru tīklu, kas veido “robottīklu”, var aktivizēt bez datoru lietotāju ziņas, lai izraisītu plaša mēroga kiberuzbrukumu, kurš parasti ir pietiekami spēcīgs, lai radītu nopietnu kaitējumu, kā minēts šajā direktīvā. Dalībvalstis saskaņā ar saviem tiesību aktiem un praksi var noteikt, kas ir nopietns kaitējums, piemēram, traucējumu radīšana sabiedrībai ļoti svarīgos sistēmas pakalpojumos vai lielu finansiālu izmaksu radīšana vai personas datu vai sensitīvas informācijas zaudēšana.
(6)
Plaša mēroga kiberuzbrukumi var izraisīt ievērojamu ekonomisku kaitējumu gan informācijas sistēmu darbības un sakaru pārtraukumu, gan komerciāli svarīgas konfidenciālas informācijas vai citu datu zaudēšanas vai izmainīšanas rezultātā. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš novatorisku mazo un vidējo uzņēmumu izpratnes uzlabošanai par draudiem, kas saistīti ar šādiem uzbrukumiem, un to neaizsargātību pret šādiem uzbrukumiem, jo tie arvien vairāk ir atkarīgi no informācijas sistēmu pareizas darbības un pieejamības un tiem bieži vien ir ierobežoti resursi informācijas drošībai.
(7)
Lai nodrošinātu saskaņotu pieeju šīs direktīvas piemērošanai dalībvalstīs, šajā jomā ir svarīgas vienotas definīcijas.
(8)
Ir jāpanāk kopīga pieeja noziedzīgu nodarījumu sastāvdaļām, ieviešot vienotus noziedzīgu nodarījumu sastāvus attiecībā uz nelikumīgu piekļuvi informācijas sistēmai, nelikumīgu iejaukšanos sistēmā, nelikumīgu iejaukšanos datos un nelikumīgu pārtveršanu.
(9)
Pārtveršana ietver, bet neaprobežojas ar saziņas satura noklausīšanos, uzraudzīšanu vai novērošanu, satura datu saņemšanu tiešā veidā, piekļūstot un izmantojot informācijas sistēmu, vai netieši, ar tehniskiem līdzekļiem izmantojot elektroniskas noklausīšanās vai uztveršanas ierīces.
(10)
Dalībvalstīm būtu jāparedz sodi par uzbrukumiem informācijas sistēmām. Minētajiem sodiem vajadzētu būt iedarbīgiem, samērīgiem un preventīviem, un tiem vajadzētu ietvert cietumsodu un/vai naudas sodu.
(11)
Ar šo direktīvu paredz noteikt kriminālsodus vismaz tādos gadījumos, kas nav mazsvarīgi. Katra dalībvalsts saskaņā ar saviem tiesību aktiem un praksi var noteikt, kuru pārkāpumu var uzskatīt par mazsvarīgu. Nodarījumu var uzskatīt par mazsvarīgu, piemēram, ja nodarījuma izraisītais kaitējums un/vai risks, ko tas rada publiskām vai privātām interesēm, tādām kā datortīkla vai datorizētu datu integritātei, vai personas neaizskaramībai, tiesībām vai citām personas interesēm, ir nenozīmīgs vai tāds, ka kriminālsoda piemērošana likumā paredzētajās robežās vai kriminālatbildības piemērošana nav nepieciešama.
(12)
Kiberuzbrukumu izraisītā apdraudējuma un riska, kā arī informācijas sistēmu saistītās neaizsargātības identifikācija un ziņošana par to ir būtisks elements kiberuzbrukumu efektīvā profilaksē un reaģēšanā uz tiem, kā arī informācijas sistēmu drošības uzlabošanā. Tādēļ varētu būt lietderīgi noteikt stimulus, lai ziņotu par drošības robiem. Dalībvalstīm būtu jātiecas piedāvāt šādas iespējas, lai varētu tiesiski noteikt drošības robus un ziņot par tiem.
(13)
Ir atbilstīgi noteikt bargākus sodus, ja uzbrukumu informācijas sistēmai ir veikusi noziedzīga organizācija, kā definēts Padomes Pamatlēmumā 2008/841/TI (2008. gada 24. oktobris) par cīņu pret organizēto noziedzību (3), ja kiberuzbrukums tiek veikts plašā mērogā, tādējādi skarot būtisku skaitu informācijas sistēmu, tostarp - ja uzbrukuma mērķis ir bijis izveidot “robottīklu”, vai ja kiberuzbrukums rada nopietnu kaitējumu, tostarp - ja tas izdarīts, izmantojot “robottīklu”. Ir atbilstīgi arī noteikt bargākus sodus, ja uzbrukums ir vērsts pret dalībvalstu vai Savienības kritisku infrastruktūru.
(14)
Vēl viens nozīmīgs elements integrētā pieejā kibernoziedzības apkarošanai ir efektīvu pasākumu noteikšana pret identitātes zādzību un citiem nodarījumiem saistībā ar identitāti. Novērtējot vajadzību pēc visaptveroša horizontāla Savienības instrumenta, varētu arī apsvērt, vai ir vajadzīga Savienības rīcība attiecībā uz šādu kriminālsodāmu uzvedību.
(15)
Padomes 2008. gada 27. līdz 28. novembra secinājumos ir norādīts, ka dalībvalstīm un Komisijai būtu jāizstrādā jauna stratēģija, ņemot vērā Eiropas Padomes 2001. gada Konvenciju par kibernoziedzību. Minētā konvencija ir atsauces tiesiskais regulējums cīņai pret kibernoziedzību, tostarp uzbrukumiem informācijas sistēmām. Šī direktīva ir izstrādāta, pamatojoties uz minēto konvenciju. Par prioritāti būtu jāuzskata tas, lai visas dalībvalstis pēc iespējas ātrāk pabeigtu minētās konvencijas ratificēšanas procesu.
(16)
Ņemot vērā, ka uzbrukumus ir iespējams veikt dažādos veidos, un to, cik ātri attīstās aparatūra un programmatūra, šajā direktīvā ir atsauce uz rīkiem, ko var izmantot šajā direktīvā izklāstīto nodarījumu izdarīšanai. Šādi rīki varētu būt ļaunprātīga programmatūra, tostarp arī tāda programmatūra, ar ko ir iespējams izveidot “robottīklus”, ko izmanto kiberuzbrukumu izdarīšanai. Pat ja šāds rīks ir piemērots vai īpaši piemērots kāda no šajā direktīvā izklāstīto nodarījumu veikšanai, ir iespējams, ka tas ir izstrādāts likumīgam mērķim. Lai izvairītos no kriminālatbildības piemērošanas gadījumos, kad šādi rīki ir izstrādāti un laisti tirgū likumīgiem mērķiem, piemēram, informācijas tehnoloģiju produktu izturības vai informācijas sistēmu drošības pārbaudēm, papildus prasībai par vispārīgu nodomu jābūt izpildītai arī prasībai par tiešu nodomu minētos rīkus izmantot, lai veiktu vienu vai vairākus no šajā direktīvā izklāstītajiem nodarījumiem.
(17)
Ar šo direktīvu nenosaka kriminālatbildību, ja objektīvie kritēriji šajā direktīvā izklāstītajiem nodarījumiem ir izpildīti, tomēr darbības ir veiktas bez noziedzīga nodoma, piemēram, ja persona nezina, ka piekļuve bija neatļauta, vai ja ir notikusi informācijas sistēmas aizsardzības pilnvarota pārbaude, piemēram, ja uzņēmums vai tirgotājs personai ir uzdevis pārbaudīt savas drošības sistēmas izturību. Saistībā ar šo direktīvu līgumiskas saistības vai vienošanās ierobežot piekļuvi informācijas sistēmām, izmantojot lietotāju politiku vai lietošanas noteikumus, kā arī darba strīdi attiecībā uz tiesībām piekļūt un izmantot darba devēja informācijas sistēmas privātiem mērķiem nedrīkstētu izraisīt kriminālatbildību, ja šādos apstākļos piekļuvi uzskatītu par neatļautu un tā tādējādi būtu vienīgais kriminālprocesa pamats. Šī direktīva neskar tiesības uz piekļuvi informācijai, kā noteikts valstu un Savienības tiesību aktos, lai gan tā nevar būt par attaisnojumu nelikumīgai vai patvaļīgai piekļuvei informācijai.
(18)
Kiberuzbrukumu izdarīšanu varētu atvieglot dažādi apstākļi, piemēram, ja nodarījuma izdarītājam saistībā ar viņa darbu ir piekļuve drošības sistēmām, kas ir daļa no skartajām informācijas sistēmām. Ievērojot valstu tiesību aktus, šādi apstākļi būtu attiecīgi jāņem vērā kriminālprocesa gaitā.
(19)
Dalībvalstīm savos valsts tiesību aktos būtu jāparedz atbildību pastiprinoši apstākļi saskaņā ar to tiesību sistēmā noteiktajiem piemērojamiem noteikumiem par atbildību pastiprinošiem apstākļiem. Tām būtu jānodrošina, ka minētie atbildību pastiprinošie apstākļi ir pieejami tiesnešiem apsvēršanai, nosakot sodu nodarījuma izdarītājiem. Attiecībā uz minēto apstākļu izvērtēšanu kopā ar citiem konkrētās lietas faktiem tiesnesim ir rīcības brīvība.
(20)
Šajā direktīvā nereglamentē nosacījumus jurisdikcijas īstenošanai attiecībā uz jebkuru no šeit minētajiem nodarījumiem, piemēram, cietušā iesniegumu nodarījuma izdarīšanas vietā, apsūdzību no valsts, kurā nodarījums izdarīts, vai kriminālvajāšanas neveikšanu pret nodarījuma izdarītāju nodarījuma izdarīšanas vietā.
(21)
Saistībā ar šo direktīvu valstīm un to publiskām iestādēm arvien pilnā mērā ir pienākums nodrošināt cilvēktiesību un pamatbrīvību ievērošanu saskaņā ar spēkā esošajām starptautiskajām saistībām.
(22)
Šajā direktīvā ir uzsvērta tādu tīklu nozīme kā G8 vai Eiropas Padomes kontaktpunktu tīkls, kas ir pieejami divdesmit četras stundas diennaktī, septiņas dienas nedēļā. Minētajiem kontaktpunktiem vajadzētu būt spējīgiem nodrošināt efektīvu palīdzību un tādējādi, piemēram, veicināt pieejamās attiecīgās informācijas apmaiņu vai tehnisku konsultāciju vai juridiskas informācijas sniegšanu ar nolūku veikt izmeklēšanu vai tiesvedību par noziedzīgiem nodarījumiem, kas saistīti ar informācijas sistēmām un saistītiem datiem, kas attiecas uz pieprasītāju dalībvalsti. Lai nodrošinātu tīklu netraucētu darbību, katram kontaktpunktam būtu jāspēj ātri sazināties ar citas dalībvalsts kontaktpunktu inter alia ar apmācīta un ekipēta personāla starpniecību. Ņemot vērā, cik ātri ir iespējams veikt plaša mēroga kiberuzbrukumus, dalībvalstīm vajadzētu būt spējīgām nekavējoties sniegt atbildi uz šī kontaktpunktu tīkla steidzamiem pieprasījumiem. Šādos gadījumos varētu būt lietderīgi, ka informācijas pieprasījumu papildina telefoniska sazināšanās, lai nodrošinātu, ka pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts pieprasījumu apstrādā ātri un atbildi sniedz astoņās stundās.
(23)
Publisko iestāžu sadarbība savā starpā, no vienas puses, un privātais sektors un pilsoniskā sabiedrība, no otras puses, ir ļoti nozīmīga informācijas sistēmu uzbrukumu novēršanā un apkarošanā. Ir jāpastiprina un jāuzlabo sadarbība starp pakalpojumu sniedzējiem, ražotājiem, tiesībaizsardzības struktūrām un tiesu iestādēm, pilnībā ievērojot tiesiskumu. Šāda sadarbība varētu ietvert pakalpojumu sniedzēju atbalstu, palīdzot saglabāt iespējamos pierādījumus, sniedzot informāciju, kas palīdzētu identificēt nodarījumu izdarītājus, un kā pēdējo līdzekli saskaņā ar valstu tiesību aktiem un praksi pilnībā vai daļēji izslēdzot informācijas sistēmas vai funkcijas, kuras tiek apdraudētas vai izmantotas nelikumīgiem mērķiem. Dalībvalstīm būtu arī jāapsver iespēja izveidot sadarbības un partnerības tīklus ar pakalpojumu sniedzējiem un ražotājiem, lai apmainītos ar informāciju saistībā ar nodarījumiem, uz kuriem attiecas šīs direktīvas darbības joma.
(24)
Ir jāvāc salīdzināmi dati par šajā direktīvā izklāstītajiem nodarījumiem. Atbilstīgi dati būtu jādara pieejami kompetentajām specializētajām Savienības aģentūrām un struktūrām, piemēram, Eiropolam un ENISA atbilstīgi to uzdevumiem un vajadzībai pēc informācijas, lai panāktu pilnīgāku izpratni par problemātiku saistībā ar kibernoziedzību un tīklu un informācijas drošību Savienības līmenī un tādējādi sekmētu efektīvākas atbildes rīcības sagatavošanu. Dalībvalstīm būtu jāiesniedz Eiropolam un tā Eiropas Kibernoziegumu centram informācija par nodarījumu izdarītāju darbības veidu, lai tie veiktu kibernoziedzības izraisīto draudu novērtējumu un stratēģisko analīzi atbilstīgi Padomes Lēmumam 2009/371/TI (2009. gada 6. aprīlis), ar ko izveido Eiropas Policijas biroju (Eiropolu) (4). Informācijas sniegšana var sekmēt labāku izpratni par esošajiem un nākotnē gaidāmajiem draudiem un tādējādi var veicināt piemērotāku un mērķtiecīgāku lēmumu pieņemšanu par uzbrukumu informācijas sistēmām apkarošanu un novēršanu.
(25)
Komisijai būtu jāiesniedz ziņojums par šīs direktīvas piemērošanu un jānāk klajā ar visiem vajadzīgajiem leģislatīvo aktu priekšlikumiem, ar kuriem varētu paplašināt tās darbības jomu, ņemot vērā norises kibernoziedzības jomā. Šādas norises varētu ietvert tehnoloģiju attīstību, piemēram tādu, kuras nodrošina efektīvāku izpildi attiecībā uz uzbrukumiem informācijas sistēmām vai kuras veicina šādu uzbrukumu nepieļaušanu vai to seku mazināšanu. Tālab Komisijai būtu jāņem vērā pieejamās analīzes un ziņojumi, ko izstrādājuši atbilstīgi dalībnieki un jo īpaši Eiropols un ENISA.
(26)
Kibernoziegumu efektīvai apkarošanai jāpalielina informācijas sistēmu izturība, veicot piemērotus pasākumus, lai tās efektīvāk aizsargātu pret kiberuzbrukumiem. Dalībvalstīm būtu jāveic vajadzīgie pasākumi to kritiskās infrastruktūras aizsardzībai pret kiberuzbrukumiem, tostarp apsverot iespēju aizsargāt savas informācijas sistēmas un saistītos datus. Svarīga kompleksas pieejas sastāvdaļa kibernoziedzības efektīvai apkarošanai ir juridisku personu rīcība, nodrošinot informācijas sistēmu aizsardzības un drošības piemērotu līmeni, piemēram, saistībā ar publiski pieejamu elektroniskās saziņas pakalpojumu sniegšanu atbilstīgi spēkā esošajiem Savienības tiesību aktiem par privāto dzīvi un elektroniskajiem sakariem un datu aizsardzību. Būtu jānodrošina pienācīgs aizsardzības līmenis pret iespējami identificējamiem draudiem un neaizsargātību atbilstoši augstākajam iespējamajam līmenim attiecīgajā nozarē un konkrētām datu apstrādes situācijām. Izmaksām un slogam saistībā ar šādu aizsardzību vajadzētu būt samērīgam ar iespējamo kaitējumu, ko kiberuzbrukums izraisītu ietekmētajām personām. Dalībvalstis tiek mudinātas savos valsts tiesību aktos noteikt atbilstīgus pasākumus, paredzot atbildību gadījumos, kad juridiskā persona nepārprotami nav nodrošinājusi atbilstīga līmeņa aizsardzību pret kiberuzbrukumiem.
(27)
Ievērojami trūkumi un atšķirības dalībvalstu tiesību aktos un kriminālprocesā, kas attiecas uz uzbrukumiem informācijas sistēmām, var kavēt organizētās noziedzības un terorisma apkarošanu un sarežģīt efektīvu policijas un tiesu iestāžu sadarbību šajā jomā. Modernās informācijas sistēmas ir starptautiskas, un uz tām neattiecas robežas, tādēļ uzbrukumiem šādām sistēmām ir pārrobežu raksturs, tādējādi izceļot to, ka ir steidzami vajadzīga turpmāka rīcība krimināltiesību tuvināšanai šajā jomā. Turklāt būtu jāuzlabo saistībā ar uzbrukumiem informācijas sistēmām īstenotā kriminālprocesa koordinācija, atbilstīgi īstenojot un piemērojot Padomes Pamatlēmumu 2009/948/TI (2009. gada 30. novembris) par jurisdikcijas īstenošanas konfliktu novēršanu un atrisināšanu kriminālprocesā (5). Dalībvalstīm sadarbībā ar Savienību būtu arī jātiecas uzlabot starptautisku sadarbību saistībā ar informācijas sistēmu, datortīklu un datoru datu drošību. Visos starptautiskos nolīgumos, kas aptver datu apmaiņu, būtu pienācīgi jāapsver datu pārsūtīšanas un glabāšanas drošības jautājumi.
(28)
Lai efektīvi apkarotu kibernoziegumus, ir būtiski uzlabot sadarbību starp kompetentajām tiesībaizsardzības struktūrām un tiesu iestādēm visā Savienībā. Šajā sakarā būtu jāveicina tas, ka tiek pastiprināti centieni nodrošināt atbilstīgajām iestādēm piemērotu apmācību, lai uzlabotu izpratni par kibernoziedzību un tās ietekmi, un pastiprināta sadarbība un paraugprakses apmaiņa, piemēram, ar kompetentu specializētu Savienības aģentūru un struktūru starpniecību. Ar šādu apmācību būtu inter alia jātiecas uzlabot informētību par atšķirīgajām valstu tiesību sistēmām, iespējamām juridiskām un tehniskām problēmām, ar kurām saskaras kriminālizmeklēšanā, un kompetenču sadalījumu starp atbilstīgajām valstu iestādēm.
(29)
Šajā direktīvā ir respektētas cilvēktiesības un pamatbrīvības un ievēroti principi, kas jo īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, tostarp personas datu aizsardzība, tiesības uz privāto dzīvi, vārda un informācijas brīvība, tiesības uz taisnīgu tiesu, nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību, kā arī noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma princips. Šo tiesību un principu pilnīga ievērošana ir īpašs šīs direktīvas mērķis, un tā ir attiecīgi jāīsteno.
(30)
Personas datu aizsardzība saskaņā ar LESD 16. panta 1. punktu un Pamattiesību hartas 8. pantu ir pamattiesība. Tāpēc, veicot jebkādu personas datu apstrādi saistībā ar šīs direktīvas īstenošanu, būtu pilnībā jāievēro atbilstīgie Savienības tiesību akti par datu aizsardzību.
(31)
Saskaņā ar 3. pantu Protokolā par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, minētās dalībvalstis ir informējušas par savu vēlmi piedalīties šīs direktīvas pieņemšanā un piemērošanā.
(32)
Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, Dānija nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā, un šī direktīva tai nav saistoša un nav jāpiemēro.
(33)
Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus, proti, visās dalībvalstīs par uzbrukumiem informācijas sistēmām piemērot iedarbīgus, samērīgus un atturošus kriminālsodus un uzlabot un veicināt tiesu iestāžu un citu kompetentu iestāžu sadarbību, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka paredzētās rīcības mēroga un iedarbības dēļ šos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai.
(34)
Šīs direktīvas mērķis ir grozīt un paplašināt Padomes Pamatlēmuma 2005/222/TI (2005. gada 24. februāris) par uzbrukumiem informācijas sistēmām (6) noteikumus. Tā kā veicamie grozījumi ir būtiski un to skaits ir ievērojams, skaidrības labad attiecībā uz tām dalībvalstīm, kuras piedalās šīs direktīvas pieņemšanā, Pamatlēmums 2005/222/TI būtu jāaizstāj pilnībā,
IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
1. pants
Priekšmets
Ar šo direktīvu izveido minimālos noteikumus, lai noteiktu noziedzīgus nodarījumus un sankcijas uzbrukumu informācijas sistēmām jomā. Tās mērķis ir arī veicināt šādu nodarījumu novēršanu un uzlabot tiesu iestāžu un citu kompetento iestāžu sadarbību.
2. pants
Definīcijas
Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)
“informācijas sistēma” ir ierīce vai savstarpēji savienotu vai saistītu ierīču kopums, no kurām viena vai vairākas ierīces saskaņā ar programmu automātiski apstrādā datorizētus datus, kā arī datorizēti dati, ko minētās ierīces vai ierīču kopums glabā, apstrādā, iegūst vai sūta, lai nodrošinātu savu darbību, izmantošanu, aizsargāšanu un uzturēšanu;
b)
“datorizēti dati” ir faktu, informācijas vai konceptu atveidojums formā, kas ir piemērota apstrādei informācijas sistēmā, tostarp programma, kas piemērota tam, lai informācijas sistēmā izraisītu kādu darbību;
c)
“juridiska persona” ir subjekts, kam saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem ir juridiskas personas statuss, bet kas neietver nedz valstis vai publiskas struktūras, kas darbojas, īstenojot valsts varu, nedz publisko tiesību starptautiskās organizācijas;
d)
“bez tiesībām” ir šajā direktīvā minēta darbība, tostarp piekļuve, iejaukšanās vai pārtveršana bez sistēmas vai tās daļas īpašnieka vai cita tiesību subjekta atļaujas vai kas nav atļauta saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
3. pants
Nelikumīga piekļuve informācijas sistēmām
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka gadījumos, kad tas darīts ar nodomu, piekļuve bez tiesībām visai informācijas sistēmai vai jebkādai tās daļai, pārkāpjot drošības pasākumu, un vismaz gadījumos, kas nav mazsvarīgi, ir sodāma kā noziedzīgs nodarījums.
4. pants
Nelikumīga iejaukšanās sistēmā
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka vismaz gadījumos, kas nav mazsvarīgi, informācijas sistēmas darbības būtiska kavēšana vai pārtraukšana, ievadot datorizētus datus, sūtot, bojājot, dzēšot, pasliktinot, grozot, anulējot šādus datus vai padarot šādus datus nepieejamus, ir sodāma kā noziedzīgs nodarījums, ja tas ir darīts ar nodomu un bez tiesībām.
5. pants
Nelikumīga iejaukšanās datos
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka vismaz gadījumos, kas nav mazsvarīgi, informācijas sistēmas datorizētu datu dzēšana, bojāšana, pasliktināšana, grozīšana, anulēšana vai šādu datu padarīšana par nepieejamiem ir sodāma kā noziedzīgs nodarījums, ja tas ir darīts ar nodomu un bez tiesībām.
6. pants
Nelikumīga pārtveršana
Dalībvalstis pieņem vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka vismaz gadījumos, kas nav mazsvarīgi, datu pārtveršana, kas izdarīta ar tehnisku līdzekļu palīdzību, pārtverot publiski nepieejamu datu pārraidi uz, no vai informācijas sistēmā, tostarp elektromagnētisku datu iegūšanu no informācijas sistēmas, kurā atrodas šādi dati, ir sodāma kā noziedzīgs nodarījums, ja tas darīts ar nodomu un bez tiesībām.
7. pants
Noziedzīgu nodarījumu izdarīšanas rīki
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka vismaz gadījumos, kas nav mazsvarīgi, kāda no turpmāk minēto rīku izstrāde, pārdošana, iepirkšana izmantošanai, imports, izplatīšana vai citāda veida pieejamības nodrošināšana, ja tā veikta ar nodomu, ir sodāma kā noziedzīgs nodarījums, ja to izdara bez tiesībām un ar nodomu to izmantot, lai izdarītu kādu no 3. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem:
a)
datorprogramma, kura galvenokārt paredzēta vai pielāgota 3. līdz 6. pantā minēto nodarījumu izdarīšanai;
b)
datorparole, pieejas kods vai līdzīgi dati, ar kuru palīdzību var piekļūt informācijas sistēmai vai tās daļai.
8. pants
Kūdīšana, sekmēšana un atbalstīšana, un mēģinājums
1. Dalībvalstis nodrošina, ka kūdīšana izdarīt kādu no 3. līdz 7. pantā minētajiem nodarījumiem vai tādu nodarījumu sekmēšana un atbalstīšana ir sodāma kā noziedzīgs nodarījums.
2. Dalībvalstis nodrošina, ka mēģinājums izdarīt kādu no 4. un 5. pantā minētajiem nodarījumiem ir sodāms kā noziedzīgs nodarījums.
9. pants
Sodi
1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka par 3. līdz 8. pantā minētajiem nodarījumiem ir paredzēti iedarbīgi, samērīgi un atturoši kriminālsodi.
2. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 3. līdz 7. pantā minētie nodarījumi vismaz gadījumos, kas nav mazsvarīgi, ir sodāmi ar maksimālo brīvības atņemšanas termiņu - vismaz divi gadi.
3. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 4. un 5. pantā minētie nodarījumi, ja tie izdarīti ar nodomu, ir sodāmi ar maksimālo brīvības atņemšanas termiņu - vismaz trīs gadi, ja ir ietekmēts ievērojams skaits informācijas sistēmu, izmantojot rīku, kas minēts 7. pantā un kas izstrādāts vai pielāgots galvenokārt minētajam mērķim.
4. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 4. un 5. pantā minētie nodarījumi ir sodāmi ar maksimālo brīvības atņemšanas termiņu - vismaz pieci gadi, ja:
a)
tie ir izdarīti, darbojoties noziedzīgā organizācijā, kā definēts Pamatlēmumā 2008/841/TI, bet neatkarīgi no tajā paredzētā soda;
b)
tie izraisa nopietnu kaitējumu; vai
c)
tie ir izdarīti pret kādu kritiskās infrastruktūras informācijas sistēmu.
5. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka gadījumos, kad 4. un 5. pantā minētie nodarījumi ir izdarīti, ļaunprātīgi izmantojot citu personu personas datus, lai iegūtu trešās personas uzticību, un tādējādi nodarot kaitējumu identitātes likumīgajam īpašniekam, to atbilstīgi valsts tiesību aktiem var uzskatīt par atbildību pastiprinošiem apstākļiem, izņemot, ja minētos apstākļus jau aptver cits nodarījums, kurš saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir sodāms.
10. pants
Juridisko personu atbildība
1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka juridiskas personas var saukt pie atbildības par 3. līdz 8. pantā minētajiem nodarījumiem, ko to labā, darbojoties individuāli vai kā juridiskas personas struktūras daļa, izdarījusi kāda persona, kas veic šīs juridiskās personas vadības pienākumus, pamatojoties uz vienu no turpmāk minētā:
a)
pilnvarām pārstāvēt juridisko personu;
b)
pilnvarām pieņemt lēmumus juridiskās personas vārdā;
c)
pilnvarām veikt juridiskās personas iekšējo kontroli.
2. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka juridiskas personas var saukt pie atbildības, ja 1. punktā minētās personas uzraudzības vai kontroles trūkums ir ļāvis personai, kura ir tās pakļautībā, izdarīt nodarījumu, kas minēts 3. līdz 8. pantā, minētās juridiskās personas labā.
3. Juridisku personu atbildība saskaņā ar 1. un 2. punktu neizslēdz kriminālprocesu pret fiziskām personām, kas ir kāda no 3. līdz 8. pantā minētā nodarījuma izdarītāji, uzkūdītāji vai līdzdalībnieki.
11. pants
Juridiskām personām piemērojamās sankcijas
1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka juridiskai personai, kuru sauc pie atbildības saskaņā ar 10. panta 1. punktu, tiek piemērotas iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas, kas ietver naudas sodu kā kriminālsodu vai naudas sodu bez krimināla rakstura un kas var ietvert citas sankcijas, piemēram:
a)
atņemt tiesības saņemt publiskus līdzekļus vai atbalstu;
b)
uz laiku vai pastāvīgi aizliegt veikt komercdarbību;
c)
pakļaut tiesas uzraudzībai;
d)
likvidēt ar tiesas lēmumu;
e)
uz laiku vai pavisam slēgt uzņēmējdarbības veikšanas vietas, kas izmantotas nodarījuma izdarīšanā.
2. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka juridiskai personai, kuru sauc pie atbildības saskaņā ar 10. panta 2. punktu, tiek piemērotas iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas vai citi pasākumi.
12. pants
Jurisdikcija
1. Dalībvalstis nosaka savu jurisdikciju attiecībā uz direktīvas 3. līdz 8. pantā minētajiem nodarījumiem, ja:
a)
nodarījums ir pilnīgi vai daļēji izdarīts to teritorijā; vai
b)
nodarījumu izdarījis kāds tās valstspiederīgais, vismaz gadījumos, kad darbība ir nodarījums vietā, kur tā ir izdarīta.
2. Dalībvalsts, nosakot jurisdikciju saskaņā ar 1. punkta a) apakšpunktu, nodrošina, ka tai ir jurisdikcija, ja:
a)
nodarījuma izdarītājs izdara nodarījumu, fiziski atrodoties tās teritorijā, neatkarīgi no tā, vai nodarījums ir izdarīts pret informācijas sistēmu tās teritorijā; vai
b)
nodarījums ir izdarīts pret informācijas sistēmu tās teritorijā, neatkarīgi no tā, vai nodarījuma izdarītājs izdara nodarījumu, fiziski atrodoties tās teritorijā.
3. Dalībvalsts informē Komisiju, ja tā pieņem lēmumu noteikt jurisdikciju par kādu no 3. līdz 8. pantā minētajiem nodarījumiem, kas izdarīts ārpus tās teritorijas, tostarp, ja:
a)
nodarījuma izdarītāja pastāvīgā dzīvesvieta ir tās teritorijā; vai
b)
nodarījums ir izdarīts tādas juridiskās personas labā, kas veic uzņēmējdarbību tās teritorijā.
13. pants
Informācijas apmaiņa
1. Lai apmainītos ar informāciju par 3. līdz 8. pantā minētajiem nodarījumiem, dalībvalstis nodrošina, ka tām ir valsts operatīvais kontaktpunkts un ka tās izmanto esošo operatīvo kontaktpunktu tīklu, kas ir pieejams divdesmit četras stundas diennaktī, septiņas dienas nedēļā. Dalībvalstis nodrošina arī to, ka ir ieviestas procedūras, lai steidzamu palīdzības pieprasījumu gadījumā kompetentā iestāde astoņās stundās no saņemšanas var norādīt vismaz, vai uz pieprasījumu tiks sniegta atbilde, kādā veidā tā tiks sniegta, un minēt aptuvenu šādas atbildes sniegšanas laiku.
2. Dalībvalstis informē Komisiju par 1. punktā minētajiem to izraudzītajiem kontaktpunktiem. Komisija nosūta šo informāciju pārējām dalībvalstīm un kompetentajām specializētajām Savienības aģentūrām un struktūrām.
3. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ir pieejami atbilstīgi ziņošanas kanāli, lai veicinātu ziņošanu kompetentajām valstu iestādēm par 3. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem bez nepamatotas kavēšanās.
14. pants
Uzraudzība un statistika
1. Dalībvalstis nodrošina tādas sistēmas darbību, ar kuras palīdzību reģistrē, ģenerē un sniedz statistikas datus par nodarījumiem, kas minēti 3. līdz 7. pantā.
2. Statistikas dati, kas minēti 1. punktā, aptver vismaz pastāvošos datus par 3. līdz 7. pantā minēto nodarījumu skaitu, ko reģistrējušas dalībvalstis, un to personu skaitu, pret kurām uzsākts kriminālprocess un kas notiesātas par 3. līdz 7. pantā minētajiem nodarījumiem.
3. Saskaņā ar šo pantu savāktos datus dalībvalstis nosūta Komisijai. Komisija nodrošina šo statistikas ziņojumu konsolidēta pārskata publicēšanu un iesniegšanu kompetentajām specializētajām Savienības aģentūrām un struktūrām.
15. pants
Pamatlēmuma 2005/222/TI aizstāšana
Ar šo Pamatlēmums 2005/222/TI tiek aizstāts attiecībā uz dalībvalstīm, kas piedalās šīs direktīvas pieņemšanā, neskarot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz termiņu pamatlēmuma transponēšanai valsts tiesību aktos.
Attiecībā uz dalībvalstīm, kuras piedalās šīs direktīvas pieņemšanā, atsauces uz Pamatlēmumu 2005/222/TI uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu.
16. pants
Transponēšana
1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2015. gada 4. septembrim.
2. Dalībvalstis nosūta Komisijai to pasākumu tekstu, ar kuriem to tiesību aktos transponē pienākumus, kas tām uzlikti saskaņā ar šo direktīvu.
3. Kad dalībvalstis pieņem minētos pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāma šāda atsauce.
17. pants
Ziņošana
Komisija līdz 2017. gada 4. septembrim sniedz ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei, izvērtējot, cik lielā mērā dalībvalstis veikušas pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šo direktīvu, vajadzības gadījumā pievienojot leģislatīvu aktu priekšlikumus. Komisija arī ņem vērā tehniskās un juridiskās norises kibernoziedzības jomā, jo īpaši attiecībā uz šīs direktīvas darbības jomu.
18. pants
Stāšanās spēkā
Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
19. pants
Adresāti
Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm saskaņā ar Līgumiem.
Briselē, 2013. gada 12. augustā