ДИРЕКТИВА 2014/48/ЕС НА СЪВЕТА
от 24 март 2014 година
за изменение на Директива 2003/48/ЕО относно данъчното облагане на доходи от спестявания под формата на лихвени плащания
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 115 от него,
като взе предвид предложението на Европейската комисия,
като взе предвид становището на Европейския парламент (1),
като взе предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (2),
като има предвид, че:
(1)
Директива 2003/48/ЕО на Съвета (3) се прилага в държавите членки от 1 юли 2005 г. и през първите три години от прилагането ѝ показа ефективността си в определените от обхвата ѝ граници. От първия доклад на Комисията от 15 септември 2008 г. за прилагането ѝ обаче става ясно, че тя не отговаря изцяло на амбициите, изразени в заключенията, приети единодушно от Съвета на заседанието му от 26-27 ноември 2000 г. По-конкретно, от приложното поле на директивата са изключени някои финансови инструменти, които са равностойни на лихвоносни ценни книжа, както и някои непреки форми на притежаване на лихвоносни ценни книжа.
(2)
За да се постигне по-добре целта на Директива 2003/48/ЕО, е необходимо първо да се повиши качеството на информацията, използвана за установяване на самоличността и местожителството на бенефициерите. Във връзка с това агентът по плащанията следва да използва както датата и мястото на раждане, така и данъчния идентификационен или еквивалентен на него номер, определен от държавите членки, ако има такъв. Директива 2003/48/ЕО не налага задължение на държавите членки да въвеждат данъчни идентификационни номера. Във връзка с това информацията за общи сметки и други случаи на съсобственост при бенефициерите също следва да се подобри.
(3)
Директива 2003/48/ЕО се прилага само спрямо лихвените плащания, извършени в пряка полза на физически лица с местожителство в Съюза. Тези физически лица могат да заобикалят Директива 2003/48/ЕО, като използват като посредник правен субект или правна договореност, и по-специално такива, които са установени в юрисдикция, където данъчното облагане на изплатения на този правен субект или договореност доход не е гарантирано. С оглед и на мерките против изпирането на пари, определени в Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (4), е целесъобразно от агентите по плащанията да се изисква да прилагат „подход на прозрачност“ спрямо плащанията, извършвани към някои субекти или правни договорености, които са установени или имат място на действително управление в някои държави или територии, в които Директива 2003/48/ЕО или мерки, със същия или равностоен ефект, не се прилагат. Тези агенти по плащанията следва да използват информацията, с която разполагат, относно действителния(те) бенефициер(и) на такива субекти или правни договорености, за да се гарантира прилагането на разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО, когато така определеният бенефициер е физическо лице с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията. За да се намали административната тежест върху агентите по плащанията, следва да се изготви примерен списък на правните субекти и правните договорености в трети страни и юрисдикции, засегнати от тази мярка.
(4)
Следва също да се избегне заобикалянето на Директива 2003/48/ЕО чрез изкуствено насочване на лихвеното плащане посредством икономически оператор, установен извън Съюза. Затова е необходимо да се уточнят отговорностите на икономическите оператори, когато им е известно, че лихвено плащане към оператор, установен извън териториалния обхват на Директива 2003/48/ЕО, е извършено в полза на физическо лице, за което те знаят, че има местожителство в друга държава членка, и което може да се счита, че е техен клиент. При тези обстоятелства следва да се счита, че посочените икономически оператори действат като агенти по плащанията. Това би спомогнало също за предотвратяване на евентуалната злоупотреба с международната мрежа от финансови институции, а именно клонове, дъщерни дружества, асоциирани или холдингови дружества с цел заобикаляне на разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО.
(5)
Опитът показа, че е необходима по-голяма яснота относно задължението да се действа като агент по плащанията при получаване на лихвено плащане. По-специално следва да бъдат ясно определени посредническите структури, които имат такова задължение. Правните субекти и правните договорености, които не подлежат на ефективно данъчно облагане, следва да прилагат разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО при получаване на каквото и да било лихвено плащане от който и да било предходен икономически оператор. Примерен списък на тези субекти и правни договорености във всяка държава членка ще улесни прилагането на новите разпоредби.
(6)
От първия доклад за прилагането на Директива 2003/48/ЕО става ясно, че тя може да бъде заобикаляна чрез използването на финансови инструменти, които, предвид нивото на риска, гъвкавостта и договорената възвращаемост, са равностойни на вземания по дългове. По тази причина е необходимо да се гарантира, че тя обхваща не само лихвите, но и друг равностоен по своята същност доход.
(7)
По същия начин животозастрахователните договори, които съдържат гаранция за възвръщаемост на доходите или чиято доходност е над 40 % свързана с доходи от вземания по дългове или равностойни доходи, обхванати от Директива 2003/48/ЕО, следва да бъдат включени в обхвата на посочената директива.
(8)
Относно установените в Съюза инвестиционни фондове Директива 2003/48/ЕО понастоящем обхваща само дохода, получен чрез предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК), получили разрешение в съответствие с Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (5), която inter alia, отмени и замени Директива 85/611/ЕИО на Съвета (6). Равностойният доход от предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, попада в обхвата на Директива 2003/48/ЕО само когато предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, са субекти без юридическа правосубектност и поради това действат като агенти по плащанията при получаване на лихвени плащания. За да се гарантира прилагането на едни и същи правила за всички инвестиционни фондове или схеми, независимо от правната им форма, позоваването в Директива 2003/48/ЕО на Директива 85/611/ЕИО следва да се замени с позоваване на тяхната регистрация в съответствие с правото на държава членка или на съответния им правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от правото на някоя от държавите членки. Освен това следва да се осигури равно третиране, като се вземе предвид Договорът за Европейското икономическо пространство.
(9)
Относно инвестиционните фондове, които не са установени в държава членка на Европейския съюз или на Европейското икономическо пространство, е необходимо да се изясни, че директивата обхваща дохода от лихвите и равностоен доход от всички такива фондове, независимо от правната им форма и от начина им на предлагане на инвеститорите.
(10)
Следва да се изясни определението за лихвено плащане, за да се гарантира, че не само преките инвестиции във вземания по дългове, но и непреките инвестиции се вземат предвид при изчисляването на процента на инвестираните в такъв инструмент активи. Освен това, за да се улесни прилагането на Директива 2003/48/ЕО от агентите по плащанията по отношение на доход, възникващ от предприятия за колективно инвестиране, установени в други страни, следва да се изясни, че изчислението на състава на активите за третирането на някои доходи от такива предприятия се регулира от правилата, определени от държавата - членка на Европейския съюз, или на Европейското икономическо пространство, в която те са установени.
(11)
Имат основания както процедурата за представяне на удостоверение, която позволява на бенефициерите, чието местожителство за данъчни цели е в една държава членка, да избегнат налагането на данък при източника върху лихвените плащания, получени в държава членка, включена в списъка от член 10, параграф 1 от Директива 2003/48/ЕО, така и алтернативната процедура на доброволно деклариране пред държавата по местожителство на бенефициера. Въпреки това процедурата на доброволно деклариране носи по-малка тежест за бенефициера и по тази причина е целесъобразно бенефициерите да могат да избират процедурата.
(12)
Държавите членки следва да предоставят относима статистическа информация за прилагането на Директива 2003/48/ЕО, така че да се подобри качеството на информацията, с която разполага Комисията, за да подготви представяния на Съвета на всеки три години доклад за прилагането на посочената директива.
(13)
В съответствие с точка 34 от Междуинституционалното споразумение за по-добро законотворчество (7) държавите членки се насърчават да съставят за себе си и в интерес на Европейския съюз свои собствени таблици, които илюстрират, доколкото е възможно, съответствието между настоящата директива и мерките за транспониране, и да предоставят публичен достъп до тях
(14)
За да се гарантират еднакви условия за изпълнение на Директива 2003/48/ЕО, на Комисията следва да бъдат предоставени изпълнителни правомощия. Тези правомощия следва да бъдат упражнявани в съответствие с Регламент (ЕС) № 182/2011 на Европейския парламент и на Съвета (8).
(15)
Доколкото целите на настоящата директива, а именно осигуряване на ефективно данъчно облагане на доходи от спестявания във формата на трансгранични лихвени плащания, които обикновено са включени във всички държави членки в облагаемия доход на местните физически лица, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки, а поради мащаба на действието могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
(16)
Директива 2003/48/ЕО следва да бъде изменена,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Директива 2003/48/ЕО се изменя, както следва:
1)
В член 1 параграф 2 се заменя със следното:
„2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че задачите, необходими за прилагане на настоящата директива, се изпълняват от агентите по плащанията и другите икономически оператори, установени на тяхна територия или, където е уместно, които имат място на действително управление на тяхна територия, независимо от мястото на установяване на длъжника по вземането, от което произтича лихвеното плащане.“
2)
Вмъква се следният член:
„Член 1а
Определения на някои термини
За целите на настоящата директива:
а)
„икономически оператор“ означава кредитна или финансова институция или всяко друго юридическо или физическо лице, което редовно или в определени случаи извършва или гарантира лихвено плащане по смисъла на настоящата директива, докато действа при упражняване на професионалната си дейност;
б)
„място на действително управление“ на правен субект, притежаващ или непритежаващ качеството на юридическо лице, означава адресът, на който се вземат основните управленски решения, необходими за осъществяване на дейността на правния субект като цяло. Когато тези решения се вземат в повече от една държава или юрисдикция, за място на действително управление се счита адресът, на който се вземат повечето от основните управленски решения във връзка с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива;
в)
„място на действително управление“ на тръст или друга правна договореност означава:
i)
постоянният адрес на физическото лице, което носи основната отговорност за основните управленски решения, свързани с активите на правната договореност, като при тръст това е постоянният адрес на попечителя. Когато повече от едно физическо лице носи основната отговорност, за място на действително управление се счита постоянният адрес на лицето, което носи основната отговорност за повечето от основните управленски решения, свързани с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива; или
ii)
адресът, на който юридическото лице, което има основната отговорност да управлява активите на правната договореност, взема повечето от основните управленски решения, свързани с тези активи, като при тръст това е попечителят. Когато основните управленски решения се вземат в повече от една държава или юрисдикция, за място на действително управление се счита адресът, на който се вземат повечето от основните управленски решения във връзка с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива;
г)
„подлежат на ефективно данъчно облагане“ означава, че правният субект или правната договореност подлежат на данъчно облагане на целия си доход или на тази част от дохода си, която възниква за участници с местожителство в други държави, включително на каквито и да било лихвени плащания.“
3)
Член 2 се заменя със следното:
„Член 2
Определение за „бенефициер“
1. За целите на настоящата директива и без да се засягат параграфи 2 - 4, „бенефициер“ означава всяко физическо лице, което получава лихвено плащане, или всяко физическо лице, на което е гарантирано лихвено плащане, освен ако не представи доказателства, че то не е било извършено или гарантирано в негова полза, с други думи:
а)
то действа като агент по плащанията по смисъла на член 4, параграф 1;
б)
то действа от името на правен субект, притежаващ или непритежаващ юридическа правосубектност, и разкрива - пред икономическия оператор, извършващ или гарантиращ лихвеното плащане - името, правната форма, адреса на мястото на установяване на правния субект и, ако същият се намира в различна държава или юрисдикция, адреса на мястото на действително управление на правния субект;
в)
то действа от името на правна договореност, и разкрива - пред икономическия оператор, извършващ или гарантиращ лихвеното плащане - името, ако има такова, правната форма, адреса на мястото на действително управление на правната договореност, както и името на юридическото или физическото лице, посочено в член 1а, буква в); или
г)
то действа от името на друго физическо лице, което е бенефициерът, и разкрива пред агента по плащанията самоличността на този бенефициер съгласно член 3, параграф 2.
2. Когато агент по плащанията има информация, която предполага, че физическото лице, което получава лихвено плащане или в полза на което има гарантирано лихвено плащане, може да не е бенефициерът, и когато към това физическо лице не се прилага параграф 1, букви а), б) или в), той предприема разумни мерки за установяване самоличността на бенефициера съгласно член 3, параграф 2. Ако агентът по плащанията не може да идентифицира бенефициера, той разглежда въпросното лице като бенефициер.
3. Когато икономически оператор, попадащ също така в обхвата на член 2 от Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (*1), извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане на правен субект или правна договореност, които не подлежат на ефективно данъчно облагане и които са установени или чието място на действително управление е в държава или юрисдикция извън посочената в член 7 от настоящата директива територия и извън териториалния обхват на споразуменията и разпоредбите, предвиждащи същите или равносилни на посочените в настоящата директива мерки, се прилагат втора до пета алинея от настоящия параграф.
Плащането се счита за извършено или гарантирано, в пряка полза на което и да било физическо лице, което има местожителство в държава членка, различна от тази на икономическия оператор, и което е определено в член 3, параграф 6 от Директива 2005/60/ЕО като действителен бенефициер на правния субект или правната договореност. Самоличността на това физическо лице се установява в съответствие с мерките за комплексна проверка на клиента, предвидени в член 7 и член 8, параграф 1, буква б) от посочената директива. За целите на настоящата директива физическото лице се счита също за бенефициер.
За целите на първата алинея се счита, че категориите правни субекти и правни договорености, посочени в примерния списък в приложение I, не подлежат на ефективно данъчно облагане.
Икономическият оператор, посочен в първа алинея, установява правната форма и мястото на установяване или, където е уместно, мястото на действително управление на правния субект или правната договореност, като си служи с информацията, разкрита от всяко физическо лице, действащо от името на правния субект или правната договореност, по-специално в съответствие с параграф 1, букви б) и в), освен ако не разполага с по-достоверна информация, която да сочи, че получените данни са неточни или непълни за целите на прилагането на настоящия параграф.
Когато правен субект или правна договореност не попадат в категориите, посочени в приложение I, или когато попадат в тези категории, но твърдят, че подлежат на ефективно данъчно облагане, икономическият оператор, посочен в първата алинея, установява дали те подлежат на ефективно данъчно облагане на базата на общопризнати факти или официални документи, представени от правния субект или правната договореност или налични посредством мерките за комплексна проверка на клиента, взети в съответствие с Директива 2005/60/ЕО.
4. Когато правен субект или правна договореност се разглежда като агент по плащанията при получаване на лихвено плащане или при гарантиране на такова плащане в съответствие с член 4, параграф 2, лихвеното плащане се счита за дължимо на следните физически лица, които се считат за бенефициери за целите на настоящата директива:
а)
всяко физическо лице, което има право да получи дохода, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или от други активи, представляващи плащането, при получаването от правния субект или правната договореност на плащането или при гарантирането му от тяхно име, в съответствие с правото му на този доход;
б)
при липса на такива физически лица, посочени в буква а), за всяка част от дохода, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или от други активи, представляващи плащането, при получаването от правния субект или правната договореност на плащането или при гарантирането му от тяхно име, всяко физическо лице, което пряко или косвено е допринесло за активите на съответния правен субект или правна договореност, независимо дали това физическо лице има право на активите или доходите на правния субект или правната договореност;
в)
при липса на физически лица, посочени в букви а) или б), които колективно или поотделно да имат право на целия доход, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или на всички други активи, представляващи плащането, при получаването или гарантирането на лихвеното плащане, всяко физическо лице, в съответствие с правото му на този доход, което на по-късен етап придобива право върху всички или част от активите, пораждащи лихвеното плащане, или върху други активи, представляващи такова лихвено плащане. Общата сума, която се счита за дължима на такова физическо лице, не надхвърля сумата на лихвените плащания, получени от или гарантирани за правния субект или правната договореност, след удръжка на всяка част, която в съответствие с този параграф е била предназначена за физическо лице, посочено в букви а) или б).
(*1) Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 г. за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм (ОВ L 309, 25.11.2005 г., стр. 15).“"
4)
Членове 3 и 4 се заменят със следното:
„Член 3
Самоличност и местожителство на бенефициерите
1. Всяка държава членка приема и гарантира на своята територия прилагането на необходимите процедури, които да позволят на агента по плащанията да идентифицира бенефициерите и тяхното местожителство за целите на членове 8-12.
Тези процедури съответстват на минималните стандарти, установени в параграфи 2 и 3.
2. Агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера на базата на минимални стандарти, които се различават в зависимост от това кога са започнали отношенията между агента по плащанията и бенефициера, както следва:
а)
за договорни отношения, установени преди 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера, т.е. името и адреса, като използва информацията, с която разполага, по-специално съгласно действащите закони в държавата, в която се е установил, и съгласно Директива 2005/60/ЕО;
б)
за договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, на или след 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера, т.е. неговото име, адрес, дата и място на раждане и, в съответствие със списъка, посочен в параграф 4, данъчния идентификационен или еквивалентен на него номер, определен от държавата членка, в която е местожителството за данъчни цели на бенефициера. За договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, преди 1 юли 2015 г. информация за датата и мястото на раждане се изисква единствено когато липсва такъв данъчен идентификационен или еквивалентен на него номер.
Данните, посочени в първа алинея, буква б), се установяват въз основа на паспорт, официална лична карта или какъвто и да е друг официален документ за самоличност, където е приложимо в съответствие със списъка по параграф 4, представен от бенефициера. Данните, които не фигурират в тези документи, се установяват на базата на каквото и да е друго писмено доказателство за самоличност, представено от бенефициера.
3. Когато бенефициерът доброволно представи удостоверение за местожителство за данъчни цели, издадено от компетентния орган на дадена страна в рамките на три години преди датата на плащането, или на по-късна дата, когато плащането се счита за дължимо на бенефициера, се счита, че неговото местожителство е в тази страна. В противен случай се счита, че местожителството му е в страната, където е постоянният му адрес. Агентът по плащанията трябва да установи постоянния адрес на бенефициера въз основа на следните минимални стандарти:
а)
за договорни отношения, установени преди 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява настоящия постоянен адрес на бенефициера, като използва най-надеждната информация, с която разполага, по-специално съгласно действащите закони в държавата, в която се е установил, и съгласно Директива 2005/60/ЕО;
б)
за договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, на и след 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява настоящия постоянен адрес на бенефициера въз основа на адреса, открит чрез процедурите по установяване на самоличността, посочени в параграф 2, първа алинея, буква б), който се актуализира въз основа на актуалната документация, с които разполага агентът по плащанията.
В случаите по първа алинея, буква б), когато бенефициери представят паспорт, официална лична карта или какъвто и да е друг официален документ за самоличност, издадени от държава членка, и се обявяват за жители на трета страна, местожителството се установява чрез удостоверение за местожителство за данъчни цели, издадено в рамките на три години преди датата на плащането или преди по-късна дата, когато плащането се счита за дължимо на бенефициера, от компетентния орган на третата страна, в която бенефициерът твърди, че живее. Ако такова удостоверение не бъде представено, се приема, че държавата членка, която е издала паспорта, официалната лична карта или друг официален документ за самоличност, е държавата по местожителство. За бенефициери, за които агентът по плащанията разполага с официална документация, която доказва, че местожителството им за данъчни цели е в страна, различна от тази, в която е постоянният им адрес, поради привилегии, свързани с дипломатически статут или други международно договорени правила, местожителството се установява посредством официалните документи, с които разполага агентът по плащанията.
4. Най-късно до 31 декември 2014 г. всяка държава членка, която определя данъчни идентификационни или еквивалентни на тях номера, уведомява Комисията за структурата и формата на тези номера, както и за официална документация, съдържаща информация за определените идентификационни номера. Всяка държава членка също така информира Комисията за евентуални промени в това отношение. Комисията изготвя и публикува в Официален вестник на Европейския съюз списък с получената информация.
Член 4
Агенти по плащанията
1. Икономически оператор, установен в държава членка, който извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане в пряка полза на бенефициера, се счита за агент по плащанията за целите на настоящата директива.
За целите на настоящия параграф няма значение дали съответният икономически оператор е длъжник или емитент на вземането по дълга или ценната книга, от които възниква доходът, или е икономическият оператор, който е натоварен от длъжника или емитента или от бенефициера с изплащането на дохода или с гарантирането му.
Икономически оператор, установен в държава членка, също се счита за агент по плащанията за целите на настоящата директива, когато са изпълнени следните условия:
а)
той извършва лихвено плащане или гарантира плащането му на друг икономически оператор, включително по място на стопанска дейност или дъщерно дружество на първия икономически оператор, установени извън посочената в член 7 територия и извън териториалния обхват на споразуменията и разпоредбите, предвиждащи същите или равносилни на предвидените в настоящата директива мерки; и
б)
първият икономически оператор има основание да счита на базата на налична информация, че вторият икономически оператор ще изплати дохода или ще гарантира плащането му в пряка полза на бенефициер, който е физическо лице, за което първият икономически оператор знае, че има местожителство в друга държава членка, като има предвид член 3.
Когато са изпълнени посочените в първа алинея, букви а) и б) условия, плащането, извършено или гарантирано от първия икономически оператор, се счита за извършено или гарантирано в пряка полза на бенефициера, посочен в буква б) от същата алинея.
2. Правен субект или правна договореност, чието място на действително управление се намира в рамките на държава членка и които не подлежат на ефективно данъчно облагане съгласно общите правила за пряко данъчно облагане, приложими или в тази държава членка или в държавата членка, в която са установени, или във всяка държава или юрисдикция, в която са установени за данъчни цели, се считат за агент по плащанията при получаването на лихвено плащане или гарантирането на такова плащане.
За целите на настоящия параграф се счита, че категориите правни субекти и правни договорености, посочени в примерния списък в приложение II, не подлежат на ефективно данъчно облагане.
Когато правен субект или правна договореност не принадлежат към никоя от категориите, посочени в примерния списък в приложение II, или когато попадат в обхвата на приложението, но твърдят, че подлежат на ефективно данъчно облагане, икономическият оператор установява дали подлежат на ефективно данъчно облагане на базата на общопризнати факти или официални документи, представени от правния субект или правната договореност или налични посредством мерките за комплексна проверка на клиента, приети в съответствие с Директива 2005/60/ЕО.
Всеки икономически оператор, установен в държава членка, който извършва лихвено плащане или гарантира плащането му на правен субект или правна договореност, посочени в настоящия параграф и чието място на действително управление се намира в държава членка, различна от държавата, в която е установен икономическият оператор, уведомява компетентния орган на своята държава членка за установяването - при използване на посочената в член 2, параграф 3, четвърта алинея информация или на друга налична информация - за следното:
i)
име на правния субект или правната договореност, ако има такова;
ii)
неговата/нейната правна форма;
iii)
неговото/нейното място на действително управление;
iv)
общата сума на лихвеното плащане, уточнена в съответствие с член 8, което е извършено или гарантирано за правния субект или правната договореност;
v)
датата на последното лихвено плащане.
Физическите лица, които се считат за бенефициери на лихвеното плащане, извършено или гарантирано за посочените в първа алинея от настоящия параграф правен субект или правна договореност, се определят в съответствие с правилата, предвидени в член 2, параграф 4. Когато се прилага член, 2, параграф 4, буква в), правният субект или правната договореност - винаги когато физическо лице придобие на по-късен етап право върху активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане - предоставят на компетентния орган на държавата членка, в която се намира мястото им на действително управление, информацията, посочена в член 8, параграф 1, втора алинея. Правният субект или правната договореност информират още съответния компетентен орган относно всяка евентуална промяна на мястото на действително управление.
Задълженията по пета алинея остават валидни за 10 години от датата на последното лихвено плащане, извършено или гарантирано от правния субект или правната договореност, или от последната дата, на която физическо лице е придобило право върху активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане, която от двете дати е по-късна.
Ако правен субект или правна договореност, когато се прилага член 2, параграф 4, буква в), премести мястото си на ефективно управление в друга държава членка, компетентният орган на първата държава членка докладва следната информация на компетентния орган на втората държава членка:
i)
сумата на лихвените плащания, получени от или гарантирани за правния субект или правната договореност, която все още не попада в обхвата на съществуващи в миналото права върху съответните активи;
ii)
датата на последното лихвено плащане, получено от или гарантирано за правния субект или правната договореност, или последната дата, на която физическо лице е придобило право върху всички или част от активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане, която от двете дати е по-късна.
Настоящият параграф не се прилага, ако правният субект или правната договореност представят доказателства, че попадат в един от следните случаи:
а)
те са предприятия за колективно инвестиране или друг колективен инвестиционен фонд или схема, както е посочено в член 6, параграф 1, първа алинея, буква г), подточки i) и iii) или член 6, параграф 1, първа алинея, буква д), подточки i) и iii);
б)
те са институции, предоставящи пенсионни или застрахователни услуги, или са предприятия, на които подобна институция е възложила да управляват активите ѝ;
в)
съгласно процедурите, приложими в държавата членка, в която са установени за данъчни цели или където е мястото им на действително управление, са признати за освободени от ефективно данъчно облагане съгласно общите правила за пряко данъчно облагане, тъй като служат изключително за благотворителни цели в полза на обществото;
г)
съставляват съсобственост, за което икономическият оператор, който извършва или гарантира плащането, е установил самоличността и местожителството на всички бенефициери в съответствие с член 3, и поради това икономическият оператор се явява агентът по плащанията съгласно параграф 1 от настоящия член.
3. На правните субекти по параграф 2, които са подобни на предприятия за колективно инвестиране или колективен инвестиционен фонд или схема, посочени в параграф 2, осма алинея, буква а), се предоставя възможност за целите на настоящата директива да бъдат третирани като подобни предприятия, колективен инвестиционен фонд или схема.
Когато правните субекти използват възможността, посочена в първа алинея от настоящия параграф, държавата членка, в която се намира действителното им управление, издава удостоверение за това. Правните субекти представят това удостоверение на икономическия оператор, който извършва или гарантира лихвеното плащане. В такъв случай икономическият оператор се освобождава от задълженията, посочени в параграф 2, четвърта алинея.
Държавите членки съставят подробни правила относно посочената в първа алинея от настоящия параграф възможност за правните субекти, чието действително управление се намира на тяхната територия, с оглед на това да гарантират ефективното прилагане на настоящата директива.“
5)
Член 6 се заменя със следното:
„Член 6
Определение за лихвено плащане
1. За целите на настоящата директива „лихвено плащане“ означава:
а)
лихви, платени или кредитирани по сметка, свързани с вземане по дълг от всякакъв род, независимо от това дали е обезпечен с ипотека и независимо от това дали носи право на участие в печалбите на длъжника, и по-специално доходи от държавни ценни книжа и доходи от облигации или дългосрочни необезпечени облигации, включително премии, свързани с такива ценни книжа, облигации или дългосрочни необезпечени облигации; неустойките за закъснели плащания не се считат за лихвени плащания;
б)
всеки доход, изплатен или реализиран, или кредитиран по сметка, свързан с ценни книжа от всякакъв вид, освен когато доходът пряко се счита за лихвено плащане в съответствие с букви а), в), г) или д), и по отношение на който:
i)
условията за възвръщаемост на капитала, определени на датата на емитиране, включват ангажимент към инвеститора да получи в края на периода най-малко 95 % от инвестирания капитал, или
ii)
условията, определени на датата на емитиране, осигуряват свързване на най-малко 95 % от дохода от ценната книга към лихва или доход от видовете, посочени в букви а), в), г) или д);
в)
лихви, натрупани или капитализирани при продажбата, изплащането или откупуването на вземания по дълг, посочени в буква а), и всеки доход, натрупан или капитализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на ценните книжа, посочени в буква б);
г)
доход, произтичащ от плащанията, посочени в букви а), б) или в) от настоящия параграф, пряко или непряко, в т.ч. чрез правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, ако е разпределен от някой от следните:
i)
предприятия за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани като такива в съответствие с правото на която и да е държава членка или на държавите от Европейското икономическо пространство, които не членуват в Съюза, или които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от законодателството в областта на колективните инвестиционни фондове или схеми на една от тези държави или страни. Това се прилага независимо от правната форма на такива предприятия, фондове или схеми, а така също независимо от всякакви ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите им единици;
ii)
правни субекти, упражнили възможността съгласно член 4, параграф 3;
iii)
всеки колективен инвестиционен фонд или схема, установени извън посочената в член 7 територия и извън Европейското икономическо пространство. Това се прилага независимо от правната форма на този фонд или схема и независимо от възможните ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите му единици;
д)
доход, реализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове в следните предприятия, правни субекти, инвестиционни фондове или схеми, ако те инвестират пряко или непряко чрез други подобни предприятия, фондове или схеми, или чрез правни субекти или правни договорености, посочени в член 4, параграф 2, повече от 40 % от своите активи във вземания по дългове, посочени в буква а) от настоящия параграф или в ценни книжа, посочени в буква б) от него:
i)
предприятия за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани като такива в съответствие с правото на която и да е държава членка или на държавите от Европейското икономическо пространство, които не членуват в Съюза, които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от законодателството в областта на колективните инвестиционни фондове или схеми на една от тези държави или страни. Това се прилага независимо от правната форма на такива предприятия, фондове или схеми, а така също независимо от всякакви ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите им единици;
ii)
правни субекти, упражнили възможността съгласно член 4, параграф 3;
iii)
всеки колективен инвестиционен фонд или схема, установени извън посочената в член 7 територия и извън Европейското икономическо пространство. Това се прилага независимо от правната форма на този фонд или схема и независимо от възможните ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите му единици.
За целите на настоящата буква активите, които предприятията или правните субекти, или инвестиционните фондове или схеми, е необходимо да държат като гаранция по силата на техни споразумения, договори или друга правна документация, за да им се даде възможност да постигнат своите инвестиционни цели, и спрямо които активи инвеститорът не се явява страна и няма законни права, не се считат за вземания по дългове, посочени в буква а), или ценни книжа, посочени в буква б);
е)
доходи от животозастрахователен договор, ако:
i)
договорът съдържа гаранция за възвръщаемост на доходите, или
ii)
действителната доходност на договора е над 40 %, свързана с лихва или доход, посочени в букви а), б), в), г) и д).
За целите на настоящата буква, сумата над което и да е изплащане или частично изплащане, направено от животозастрахователното дружество преди датата на падежа на животозастрахователния договор, както и сумата, изплатена от животозастрахователното дружество над сбора от всички плащания, извършени към животозастрахователното дружество по силата на същия животозастрахователен договор, се счита за доход от животозастрахователен договор. В случай на пълно или частично прехвърляне на животозастрахователен договор на трета страна, разликата между стойността на прехвърления договор и сумата на всички плащания, направени към животозастрахователното дружество, също се счита за доход от животозастрахователен договор. Доход от животозастрахователен договор, който предвижда единствено пенсия или фиксиран анюитет, които да се изплащат в продължение на най-малко пет години, се счита за такава единствено ако представлява изплащане или прехвърляне на трета страна, извършени преди края на петгодишния срок. Сума, изплатена единствено във връзка със смърт, инвалидност или болест, не се счита за доход от животозастрахователен договор.
Държавите членки обаче имат възможност да включат дохода, посочен в буква д) от първа алинея, в определението за лихвено плащане в случая с предприятията за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани в съответствие с техните правила, или имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от тяхното законодателство, само до степента, до която този доход съответства на печалбите, произтичащи пряко или непряко от лихвени плащания по смисъла на букви а), б) или в) от посочената алинея.
Във връзка с буква д), подточка ii), от първа алинея дадена държава членка може да избира дали да включи в определението за лихвено плащане дохода, независимо от състава на доходността, ако е изплатен или получен от животозастрахователно дружество, установено в тази държава.
Когато държава членка упражни едната или и двете възможности, посочени във втора и трета алинея, тя уведомява Комисията за това. Комисията публикува в Официален вестник на Европейския съюз факта, че тази възможност е упражнена и че, считано от датата на съответната публикация, упражняването на възможността става обвързващо за другите държави членки.
2. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква б), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на дохода, която се изплаща, реализира или кредитира, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква в), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на лихвите или дохода, натрупана или капитализирана при продажбата, изплащането или откупуването на вземания по дълг, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, букви г) и д), когато агент по плащанията няма информация, отнасяща се до тази част от дохода, която произтича от лихвени плащания по смисъла на букви а), б) или в) от посочената алинея, общата сума на дохода се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква е), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на печалбата от животозастрахователен договор, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
3. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква д), когато агент по плащанията не разполага с информация относно процента на активите, инвестирани във вземания по дългове или в съответните ценни книжа, или в акции или дялове, определени в посочената буква, се счита, че този процент е над 40 %. Когато той не може да определи сумата на дохода, реализиран от бенефициера, се счита, че доходът съответства на постъпленията от продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква е), подточка ii), когато агент по плащанията не разполага с информация относно процента на доходността, свързан с лихвени плащания по смисъла на букви а), б), в), г) или д) от посочената алинея, се счита, че този процент е над 40 %.
4. Когато лихвено плащане съгласно определението в параграф 1 е извършено към правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, или кредитирано по притежавана от такъв правен субект или правна договореност сметка, то се счита за дължимо на физическо лице по член 2, параграф 4. За правен субект това се прилага единствено ако правният субект не е упражнил възможността съгласно член 4, параграф 3.
5. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, букви в) и д), държавите членки могат да изискват от агентите по плащанията на тяхна територия да изчислят на годишна база лихвите за период от време, който не може да надвишава една година, и да разглеждат такава лихва, изчислена на годишна база, като лихвено плащане, дори ако през този период от време няма продажба, изплащане или изкупуване.
6. Чрез дерогация от параграф 1, първа алинея, букви г) и д), държавите членки могат да изключат от определението за лихвено плащане всеки доход, посочен в тези разпоредби, от предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от тяхното законодателство, когато преките или непреките инвестиции на такива предприятия, правни субекти, фондове или схеми във вземания по дългове, посочени в буква а) от посочената алинея, или в ценни книжа, посочени в буква б) от същата алинея, не надвишават 15 % от техните активи.
Чрез дерогация от параграф 4 държавите членки могат да изключат от определението за лихвено плащане в параграф 1 лихвените плащания, извършени или кредитирани по сметка на правен субект или правна договореност, които са посочени в член 4, параграф 2 и чието място на действително управление е на тяхна територия, когато преките или непреките инвестиции на такъв правен субект или правна договореност във вземания по дългове, посочени в параграф 1, първа алинея, буква а), или в ценни книжа, посочени в буква б) от същата алинея, не надвишават 15 % от техните активи. За правен субект това се прилага единствено ако правният субект не е упражнил възможността съгласно член 4, параграф 3.
Когато държава членка упражни едната или двете възможности, посочени в първа и втора алинея, тя уведомява Комисията за това. Комисията публикува в Официален вестник на Европейския съюз факта, че тази възможност е упражнена и че, считано от датата на съответната публикация, упражняването на възможността става обвързващо за другите държави членки.
7. Праговете от 40 %, посочени в параграф 1, първа алинея, буква д) и буква е), подточка ii) и в параграф 3, се фиксират на 25 %, считано от 1 януари 2016 г.
8. Процентите, посочени в параграф 1, първа алинея, буква д) и в параграф 6, се определят въз основа на инвестиционната политика или въз основа на инвестиционната стратегия и цели, формулирани в документацията, регулираща работата на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми.
За целите на настоящия параграф документацията включва:
а)
правилника на фонда или учредителните актове на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми;
б)
всяко споразумение, договор или друга правна документация, подписани от съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, които са предоставени от тях на даден икономически оператор; както и
в)
всякакви проспекти или подобни документи, използвани от съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, или от тяхно име, които се предоставят на инвеститорите им.
Когато документацията не определя инвестиционна политика или инвестиционната стратегия и цели, тези проценти се определят според действителния състав на активите на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, като резултат от средната стойност на активите в началото или на датата на първия им 6-месечен доклад и в края на последния им отчетен период преди датата на извършване или гарантиране на лихвеното плащане от агента по плащанията към бенефициера. За новоучредени предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми този действителен състав е резултат от средната стойност на активите на началната дата и на датата на първата оценка на активите, посочена в документацията, регулираща работата на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми.
Съставът на активите се установява в съответствие с правилата, приложими в държавата членка или в държава от Европейското икономическо пространство, която не членува в Съюза, в която дадено предприятие за колективно инвестиране или друг колективен инвестиционен фонд или схема са регистрирани като такива, или съгласно правото на която се регулират техният правилник на фонда или учредителни актове. Така установеният състав става обвързващ за други държави членки.
9. Посоченият в параграф 1, първа алинея, буква б) доход се счита за лихвено плащане само при условие че ценните книжа, от които той възниква, са първоначално емитирани на или след 1 юли 2014 г. Ценните книжа, издадени преди тази дата, не се вземат предвид за процентите, посочени в буква д) от същия параграф и в параграф 6.
10. Доходите от животозастрахователен договор се считат за лихвени плащания в съответствие с параграф 1, първа алинея, буква е) само доколкото животозастрахователният договор, от който произтичат, е първоначално подписан на или след 1 юли 2014 г.
11. Държавите членки имат възможност да разглеждат дохода, посочен в параграф 1, първа алинея, буква д), подточка i), реализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове в учредени предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКПИЦК, получили разрешение съгласно Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (*2), като лихвено плащане, само при условие че е бил натрупан от тези предприятия на или след 1 юли 2014 г.
(*2) Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно предприятията за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) (ОВ L 302, 17.11.2009 г., стр. 32).“"
6)
Член 8 се заменя със следното:
„Член 8
Информация, докладвана от агента по плащанията
1. Когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията, минималната информация, която трябва да бъде докладвана от агента по плащанията на компетентния орган на държавата членка, в която е установен, включва:
а)
самоличността и местожителството на бенефициера, установени в съответствие с член 3, или, в случаите на съсобственост, самоличността и местожителството на всички бенефициери, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1;
б)
името и адреса на агента по плащанията;
в)
номера на сметката на бенефициера или, когато няма такава, идентификация на вземането по дълга, от което възниква лихвеното плащане, или на животозастрахователния договор, ценната книга или акцията, или дяловата единица, даващи основание за такова плащане;
г)
информация за лихвено плащане в съответствие с параграф 2.
Когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от държавата членка, в която е мястото на действително управление на агента по плащането съгласно член 4, параграф 2, такъв агент по плащанията предоставя на компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление, информацията, посочена в настоящия параграф, първа алинея,букви а)-г). В допълнение, такъв агент по плащанията докладва следното:
i)
общата сума на получените или гарантираните лихвени плащания, която се счита за дължима на неговите бенефициери;
ii)
когато физическо лице стане бенефициер съгласно член 2, параграф 4, буква в), сумата, която се счита за дължима на въпросното лице, и датата на това начисляване.
2. Минималната информация, свързана с лихвеното плащане, която трябва да бъде докладвана от агента по плащанията, прави разграничение между следните категории лихвени плащания и посочва:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква а): сумата на платените или кредитираните лихви;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква б): или сумата на всички платени, реализирани или кредитирани доходи, или общата сума на плащането;
в)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): или сумата на лихвата или дохода, посочени в тези букви, или общия размер на постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането;
г)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква г): или размера на посочения в тази буква доход, или общата сума за разпределение;
д)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 4: размера на лихвата за всеки от бенефициерите, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1;
е)
когато държава членка упражнява възможността съгласно член 6, параграф 5: размера на изчислената на годишна основа лихва или друг имащ отношение доход;
ж)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): или печалбата, изчислена в съответствие с посочената разпоредба, или общата сума на плащането. Ако при прехвърляне на трета страна агентът по плащането няма информация относно прехвърлената стойност: сумата от плащанията, извършени към животозастрахователното дружество по силата на същия животозастрахователен договор.
Когато докладва общите суми съгласно настоящия параграф, първа алинея, букви б), в), г) и ж), агентът по плащанията уведомява компетентния орган на държавата членка, в която е установен или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, той уведомява компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление.
3. В случай на съсобственост агентът по плащанията информира компетентния орган на държавата членка, в която е установен, или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, той уведомява компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление, дали докладваната за всеки бенефициер сума е пълната сума общо за всички бенефициери, действителният дял, който се полага на съответния бенефициер, или равен дял.
4. Независимо от разпоредбите на параграф 2 държавите членки могат да позволят на агентите по плащанията да докладват само следното:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви а, б) или г): общата сума на лихвата или дохода;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): общата сума на постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането във връзка с такива плащания;
в)
за лихвени плащания по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): или печалбите, за които компетентният орган на държавата членка на местожителство на бенефициера не е информиран другояче от агента по плащанията, пряко или чрез данъчния си представител или компетентния орган на друга държава членка, съгласно каквато и да било законодателна разпоредба, различна от разпоредбите, необходими за прилагането на настоящата директива, или общата сума, изплатена по животозастрахователните договори, от които възникват такива плащания.
Агентът по плащанията уведомява дали докладва общите суми съгласно настоящия параграф, първа алинея, букви а), б) и в).“
7)
Член 9 се изменя, както следва:
а)
добавят се следните параграфи:
„1а. Компетентният орган на държавата членка, в която е установен икономическият оператор, съобщава информацията, посочена в член 4, параграф 2, четвърта алинея, на компетентния орган на държавата членка, в която се намира мястото на действително управление на правния субект или правната договореност.
1б. Когато агент по плащанията по смисъла на член 4, параграф 2 премести мястото си на ефективно управление в друга държава членка, компетентният орган на първата държава членка съобщава информацията, посочена в член 4, параграф 2, седма алинея, на компетентния орган на новата държава членка.“;
б)
параграф 2 се заменя със следното:
„2. Съобщаването на информацията става автоматично и се извършва веднъж годишно в рамките на шест месеца след края на данъчната година на държавата членка на агента по плащанията или икономическия оператор, и обхваща следните събития, които са се състояли през въпросната година:
i)
всички лихвени плащания;
ii)
всички случаи, при които физически лица са станали бенефициери съгласно член 2, параграф 4;
iii)
всички промени на мястото на действително управление на агент по плащанията по член 4, параграф 2.“
8)
Член 10 се изменя, както следва:
а)
параграф 1 се заменя със следното:
„1. По време на преходния период, започващ от датата, посочена в член 17, параграфи 2 и 3, и ако е изпълнено условието по член 13, параграф 1, от Люксембург и Австрия не се изисква да прилагат разпоредбите на глава II.
Те обаче получават информация от другите държави членки в съответствие с глава II.
По време на преходния период целта на настоящата директива е да гарантира минимално ефективно данъчно облагане на спестяванията под формата на лихвени плащания в една държава членка към бенефициери, които са физически лица с местожителство за данъчни цели в друга държава членка.“;
б)
параграф 3 се заменя със следното:
„3. В края на преходния период от Люксембург и Австрия се изисква да прилагат разпоредбите на глава II и те преустановяват прилагането на данъка, удържан при източника, и разпределението на приходите съгласно членове 11 и 12. Ако по време на преходния период Люксембург или Австрия изберат да прилагат разпоредбите на глава II, те повече не прилагат данъка, удържан при източника, и разпределението на приходите съгласно членове 11 и 12.“
9)
Член 11 се изменя, както следва:
а)
параграфи 1 и 2 се заменят със следното:
„1. По време на преходния период, посочен в член 10, когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията, или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, в която се намира мястото на действително управление на такъв агент по плащанията, Люксембург и Австрия начисляват 15 % данък, удържан при източника, през първите три години от преходния период, 20 % през следващите три години и 35 % след това.
2. Агентът по плащанията начислява данък при източника, както следва:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея буква а): върху сумата на платената или кредитирана лихва;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква б): върху сумата на всички платени, реализирани или кредитирани доходи;
в)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): или върху сумата на лихвите или дохода, посочени в тези букви, или данък с равностойно действие, който да бъде платен от бенефициера върху пълната сума от постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането;
г)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква г): върху размера на посочения в тази буква доход;
д)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 4: върху размера на лихвата за всеки от бенефициерите, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1. Общата сума, върху която се налага данъкът, не надвишава сумата на лихвените плащания, получени или гарантирани от правния субект или правната договореност;
е)
когато държава членка упражнява възможността съгласно член 6, параграф 5: върху размера на изчислената на годишна основа лихва или друг имащ отношение доход;
ж)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): върху печалбата, изчислена в съответствие с посочената разпоредба. Държавите членки могат да разрешават на агентите по плащанията да начисляват данък при източника само върху печалбите, за които компетентният орган на държавата членка на местожителство на бенефициера все още не е информиран от агента по плащанията или неговите фискални представители съгласно каквато и да било законодателна разпоредба, различна от разпоредбите, необходими за прилагането на настоящата директива.
При превеждането на прихода от данъка при източника към компетентния орган агентът по плащанията го информира за броя на бенефициерите, на които е наложен данък при източника, класифицирани според съответните им държави членки на местожителство.“;
б)
в параграф 3 текстът „параграф 2, букви а) и б)“ се заменя с позоваването „параграф 2, букви а), б) и в)“;
в)
параграф 5 се заменя със следното:
„5. По време на преходния период държавите членки, начисляващи данък, удържан при източника, могат да предвидят, че икономическият оператор, който извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане за правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, с място на действително управление в друга държава членка, се счита, че е агент по плащанията на мястото на правния субект или правната договореност, и начислява данъка, удържан при източника, върху тази лихва, освен ако правният субект или правната договореност са се съгласили официално тяхното име, ако има такова, правната им форма, тяхното място на действително управление и общата сума на изплатената или гарантирана за тях лихва да бъдат съобщени в съответствие с член 4, параграф 2, четвърта алинея.“
10)
Член 13 се заменя със следното:
„Член 13
Изключения от процедурата за облагане с данък, удържан при източника
1. Държави членки, които съгласно член 11 начисляват данък, удържан при източника, предвиждат следните процедури, за да гарантират, че даден бенефициер може да предяви искане да не бъде начислен данък:
а)
процедура, която позволява на бенефициера изрично да упълномощи агента по плащанията да докладва информация в съответствие с глава II, като това упълномощаване включва всички лихвени плащания към бенефициера от този агент по плащанията; в такъв случай се прилага член 9;
б)
процедура, която гарантира, че няма да се начислява данък, удържан при източника, когато бенефициерът представи на своя агент по плащанията удостоверение, издадено на негово име от компетентния орган на неговата държава членка по местожителство за данъчни цели в съответствие с параграф 2.
2. По искане на бенефициера компетентният орган на неговата държава членка по местожителство за данъчни цели издава удостоверение, в което се посочват:
а)
име, адрес и данъчен идентификационен или еквивалентен на него номер и датата и мястото на раждане на бенефициера;
б)
името и адреса на агента по плащанията;
в)
номера на сметката на бенефициера или, ако няма такъв, идентификационния номер на ценната книга.
Това удостоверение е валидно за срок, който не превишава три години. То се издава на всеки бенефициер, който го поиска, в срок от два месеца след подаване на искането.“
11)
Член 14 се изменя, както следва:
а)
в параграф 2 първото изречение се заменя със следното:
„Ако лихвеното плащане за бенефициера е било обложено с данък, удържан при източника, в държавата членка на агента по плащанията, държавата членка по местожителство за данъчни цели на бенефициера му предоставя данъчен кредит, равен на сумата на данъка, удържан в съответствие с националното законодателство.“;
б)
параграф 3 се заменя със следното:
„3. Ако освен с посочения в член 11 данък, удържан при източника, дадено лихвено плащане за бенефициер е било обложено с какъвто и да било друг вид данък, удържан при източника, и държавата членка по местожителство за данъчни цели на бенефициера предостави данъчен кредит за такъв данък, удържан при източника, в съответствие с националното си законодателство или спогодбите за избягване на двойното данъчно облагане, този друг данък, удържан при източника, се кредитира, преди да се приложи процедурата по параграф 2.“
12)
В член 15, параграф 1, втора алинея думата „приложението“ се заменя с „приложение III“.
13)
Първото изречение на член 18 се заменя със следното:
„Комисията докладва на Съвета на всеки три години относно изпълнението на настоящата директива въз основа на статистическите данни, изброени в приложение IV, които се предоставят на Комисията от всяка държава членка.“
14)
Вмъкват се следните членове:
„Член 18а
Мерки за изпълнение
1. В съответствие с посочената в член 18б, параграф 2 процедура Комисията може да приеме мерки за следните цели:
а)
определяне на доставчиците на данни, които могат да се използват от агентите по плащанията за получаване на информацията, необходима за правилното третиране, за целите на член 6, параграф 1, първа алинея, букви б), г) и д);
б)
определяне на общи формати и практически условия, необходими за електронния обмен на информацията по член 9;
в)
изготвяне на общи формуляри за удостоверения и други документи, които улесняват прилагането на настоящата директива, по-специално за документите, издавани в държавите членки, начисляващи данък, удържан при източника, които документи се използват за целите на член 14 от държавите членки по местожителството на бенефициера за данъчни цели.
2. Комисията актуализира списъка в приложение III по искане на пряко заинтересованите държави членки.
Член 18б
Комитет
1. Комисията се подпомага от комитет по административно сътрудничество в областта на данъчното облагане („комитетът“).
2. При позоваване на настоящия параграф се прилага член 5 от Регламент (ЕС) № 182/2011.“
15)
Приложението се изменя в съответствие с приложението към настоящата директива.
Член 2
1. Държавите членки приемат и публикуват до 1 януари 2016 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Те прилагат тези разпоредби от първия ден на третата календарна година, следваща календарната година, в която настоящата директива влиза в сила.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 3
Настоящата директива влиза в сила в деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Брюксел на 24 март 2014 година.
PADOMES DIREKTĪVA 2014/48/ES
(2014. gada 24. marts),
ar kuru groza Direktīvu 2003/48/EK par tādu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem
EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 115. pantu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
tā kā:
(1)
Padomes Direktīvu 2003/48/EK (3) dalībvalstīs piemēro kopš 2005. gada 1. jūlija, un savos pirmajos trīs darbības gados tā savā darbības jomā ir bijusi efektīva. Tomēr, kā izriet no 2008. gada 15. septembra pirmā Komisijas ziņojuma par minētās direktīvas piemērošanu, tā pilnībā neatbilst mērķiem, kas noteikti Padomes 2000. gada 26. un 27. novembra sanāksmē vienprātīgi pieņemtajos secinājumos. Jo īpaši to nevar piemērot attiecībā uz atsevišķiem finanšu instrumentiem, kas ir līdzvērtīgi procentus nesošiem vērtspapīriem, un atsevišķiem procentus nesošu vērtspapīru turējuma netiešiem veidiem.
(2)
Lai labāk sasniegtu Direktīvas 2003/48/EK mērķi, pirmkārt, ir jāuzlabo tās informācijas kvalitāte, kuru izmanto īpašuma beneficiāru identitātes un dzīvesvietas noskaidrošanai. Šajā sakarā maksājumu pārstāvim būtu jāizmanto gan personas dzimšanas datums un vieta, gan dalībvalsts piešķirtais nodokļu maksātāja numurs vai tā ekvivalents, ja tāds ir. Direktīva 2003/48/EK neuzliek dalībvalstīm pienākumu ieviest nodokļu maksātāja numurus. Šajā sakarā būtu jāuzlabo arī informācija attiecībā uz kopējiem kontiem un citām īpašuma beneficiāru kopīpašuma formām.
(3)
Direktīva 2003/48/EK attiecas tikai uz procentu maksājumiem, kuri tieši veikti fizisku personu, kas ir Savienības rezidenti, labā. Šīm personām tādējādi ir iespēja apiet Direktīvu 2003/48/EK, izmantojot saimniecisku vienību vai juridisku veidojumu starpniecību, jo īpaši tādu, kas veic uzņēmējdarbību jurisdikcijās, kur nav nodrošināta nodokļu uzlikšana ienākumiem, kas samaksāti šādai saimnieciskajai vienībai vai juridiskam veidojumam. Ņemot vērā arī noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas pasākumus, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2005/60/EK (4), ir lietderīgi prasīt maksājumu pārstāvjiem piemērot “caurskatāmības” pieeju maksājumiem, kas tiek veikti tādām saimnieciskajām vienībām vai juridiskiem veidojumiem, kuri veic uzņēmējdarbību vai kuru faktiskais vadības centrs atrodas tādās valstīs vai teritorijās, kur Direktīvu 2003/48/EK vai tādas pašas ietekmes vai līdzvērtīgus pasākumus nepiemēro. Minētajiem maksājumu pārstāvjiem vajadzētu izmantot jau pieejamo informāciju par faktiskajiem šādu saimniecisko vienību vai juridisko veidojumu īpašuma beneficiāriem, lai nodrošinātu, ka Direktīvu 2003/48/EK piemēro gadījumos, kad šādi identificēts īpašuma beneficiārs ir fiziska persona, kas ir citas dalībvalsts rezidents nekā tā, kurā maksājumu pārstāvis veic uzņēmējdarbību. Lai mazinātu maksājumu pārstāvjiem administratīvo slogu, būtu jāizveido orientējošs saraksts, kurā norādītas trešās valstīs un jurisdikcijās esošas saimnieciskās vienības un juridiskie veidojumi, uz kuriem attiecas šī norma.
(4)
Būtu jāizvairās arī no Direktīvas 2003/48/EK apiešanas ar mākslīgas procentu maksājumu nopludināšanas palīdzību caur uzņēmumiem, kas veic uzņēmējdarbību ārpus Savienības. Tādēļ ir nepieciešams precizēt uzņēmumu atbildību gadījumos, kad tiem ir zināms, ka procentu maksājums uzņēmumam, kas veic uzņēmējdarbību ārpus Direktīvas 2003/48/EK teritoriālās darbības jomas, ir veikts fiziskas personas labā un ka tāda fiziska persona ir citas dalībvalsts rezidents un var tikt uzskatīta par to klientu. Šādos apstākļos minētie uzņēmumi būtu jāuzskata par maksājumu pārstāvjiem. Tāpat tas jo īpaši palīdzētu novērst iespējamu starptautisko finanšu iestāžu tīklu, proti, filiāļu, meitasuzņēmumu, saistīto vai koncerna uzņēmumu, ļaunprātīgu izmantošanu Direktīvas 2003/48/EK apiešanas nolūkā.
(5)
Pieredze rāda, ka nepieciešama lielāka skaidrība par pienākumu darboties kā maksājuma pārstāvim, saņemot procentu maksājumu. Jo īpaši skaidri būtu jāidentificē starpniekstruktūras, kurām jāpilda šis pienākums. Saimnieciskajām vienībām un juridiskiem veidojumiem, kuriem faktiski neuzliek nodokļus, būtu jāpiemēro Direktīvas 2003/48/EK noteikumi, saņemot procentu maksājumus no jebkura maksājumu ķēdes sākuma galauzņēmuma. Šādu saimniecisko vienību un juridisko veidojumu orientējošs saraksts katrā dalībvalstī sekmēs jauno noteikumu īstenošanu.
(6)
No pirmā ziņojuma par Direktīvas 2003/48/EK piemērošanu redzams, ka to var apiet, izmantojot finanšu instrumentus, kas, spriežot pēc riska līmeņa, elastības un fiksētās peļņas, ir līdzvērtīgi parādprasībām. Līdz ar to ir jānodrošina, ka tā attiecas ne tikai uz procentiem, bet arī uz citiem pēc būtības līdzvērtīgiem ienākumiem.
(7)
Līdzīgi dzīvības apdrošināšanas līgumi, kuros ir ietverta garantēta atdeve vai kuru izpilde ir vairāk nekā par 40 % saistīta ar ienākumiem no parādprasībām vai līdzvērtīgiem ienākumiem, uz kuriem attiecas Direktīva 2003/48/EK, būtu jāiekļauj minētās direktīvas darbības jomā.
(8)
Attiecībā uz ieguldījumu fondiem, kas veic uzņēmējdarbību Savienībā, Direktīva 2003/48/EK šobrīd piemērojama tikai ienākumiem, kas iegūti ar pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu (PVKIU) starpniecību, kuri saņēmuši atļauju saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/65/EK (5), ar ko inter alia atcēla un aizstāja Padomes Direktīvu 85/611/EEK (6). Uz līdzvērtīgiem ienākumiem no uzņēmumiem, kas nav PVKIU, Direktīvas 2003/48/EK darbības joma attiecas tikai tad, ja šiem uzņēmumiem, kas nav PVKIU, nav juridiskās personas statusa un tie, saņemot procentu maksājumus, darbojas kā maksājumu pārstāvji. Lai nodrošinātu, ka visiem ieguldījumu fondiem vai shēmām neatkarīgi no to juridiskās formas tiek piemēroti vienādi noteikumi, atsauce Direktīvā 2003/48/EK uz Direktīvu 85/611/EEK būtu jāaizvieto ar atsauci uz to reģistrēšanu saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem vai to fonda noteikumiem vai dibināšanas dokumentiem, kurus reglamentē vienas minētās dalībvalsts tiesību akti. Turklāt vienlīdzīga attieksme būtu jānodrošina, ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu.
(9)
Attiecībā uz ieguldījumu fondiem, kas neveic uzņēmējdarbību kādā Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zona dalībvalstī, jāprecizē, ka direktīva aptver procentu maksājumus un tiem līdzvērtīgus ienākumus no visiem minētajiem fondiem neatkarīgi no to juridiskās formas un novietojuma attiecībā pret ieguldītājiem.
(10)
Būtu jāprecizē procentu maksājuma definīcija, lai nodrošinātu, ka ne tikai tiešie, bet arī netiešie ieguldījumi parādprasībās tiek ņemti vērā, aprēķinot šajos instrumentos ieguldīto aktīvu procentuālo daļu. Bez tam, lai nodrošinātu, ka maksājumu pārstāvji piemēro Direktīvu 2003/48/EK ienākumiem no kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem, kas veic uzņēmējdarbību citās valstīs, būtu jāprecizē, ka aktīvu faktiskā sastāva aprēķinu noteikumiem attiecībā uz ienākumiem no šādiem uzņēmumiem paredz tā Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zona dalībvalsts, kurā šie uzņēmumi veic uzņēmējdarbību.
(11)
“Apliecības” procedūrai, kas paredz iespēju īpašuma beneficiāriem, kas nodokļu vajadzībām ir vienas dalībvalsts rezidenti, izvairīties no ieturējuma nodokļa piemērošanas par procentu maksājumiem, kas saņemti dalībvalstī, kura ir uzskaitīta Direktīvas 2003/48/EK 10. panta 1. punktā, un alternatīvajai procedūrai, kurā paredz brīvprātīgu informācijas atklāšanu īpašuma beneficiāra dzīvesvietas valstij, ir savas priekšrocības. Tomēr brīvprātīga informācijas atklāšanas procedūra ir mazāk apgrūtinoša īpašuma beneficiāram, un tādēļ ir lietderīgi atstāt procedūras izvēli īpašuma beneficiāra ziņā.
(12)
Dalībvalstīm būtu jāsniedz attiecīgi statistikas dati par Direktīvas 2003/48/EK piemērošanu, lai uzlabotu tās informācijas kvalitāti, kas Komisijai pieejama, gatavojot ziņojumu par direktīvas piemērošanu, kas Padomei tiek iesniegts reizi trīs gados.
(13)
Saskaņā ar 34. punktu Iestāžu nolīgumā par labāku likumdošanas procesu (7) dalībvalstīm ir ieteikts gan savām vajadzībām, gan Eiropas Savienības interesēs izstrādāt savas tabulas, kas pēc iespējas precīzāk atspoguļotu atbilstību starp šo direktīvu un tās transponēšanas pasākumiem, un padarīt tās publiski pieejamas.
(14)
Lai nodrošinātu vienādus nosacījumus Direktīvas 2003/48/EK īstenošanai, būtu jāpiešķir īstenošanas pilnvaras Komisijai. Minētās pilnvaras būtu jāizmanto saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 182/2011 (8).
(15)
Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus, proti, nodrošināt tādu ienākumu faktisku aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā pārrobežu procentu maksājumi par uzkrājumiem, kas parasti visās dalībvalstīs ir iekļauti atsevišķu rezidentu ienākumos, kas apliekami ar nodokļiem, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet darbības mēroga dēļ tos var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai.
(16)
Būtu jāgroza Direktīva 2003/48/EK,
IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
1. pants
Direktīvu 2003/48/EK groza šādi:
1)
direktīvas 1. panta 2. punktu aizstāj ar šādu:
“2. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka maksājumu pārstāvji un citi uzņēmēji, kas veic uzņēmējdarbību to teritorijā vai, vajadzības gadījumā, kuru faktiskais vadības centrs atrodas to teritorijā, veic uzdevumus, kas vajadzīgi šīs direktīvas īstenošanai, neatkarīgi no vietas, kur parādnieks, pret kuru vērstā prasība rada procentu maksājumu, veic uzņēmējdarbību.”;
2)
iekļauj šādu pantu:
“1.a pants
Dažu terminu definīcijas
Šajā direktīvā:
a)
“uzņēmējs” ir kredītiestāde vai finanšu iestāde, vai cita juridiska persona vai fiziska persona, kas, īstenojot savu profesionālo darbību, regulāri vai neregulāri veic vai nodrošina procentu maksājumus šīs direktīvas nozīmē;
b)
saimnieciskās vienības “faktiskais vadības centrs” neatkarīgi no tā, vai šai vienībai ir juridisks statuss, ir vieta, kur tiek pieņemti galvenie vadības lēmumi, kas vajadzīgi saimnieciskās vienības darbības nodrošināšanai kopumā. Ja šādi lēmumi tiek pieņemti vairāk nekā vienā valstī vai jurisdikcijā, tad par faktisko vadības centru uzskata vietu, kurā tiek pieņemta lielākā daļa galveno vadības lēmumu par aktīviem, kuri rada procentu maksājumus šīs direktīvas nozīmē;
c)
tresta vai līdzīga juridiska veidojuma “faktiskais vadības centrs” ir:
i)
tās fiziskās personas pastāvīgā adrese, kura ir galvenā atbildīgā par galveno vadības lēmumu pieņemšanu par juridiskā veidojuma aktīviem, vai tresta gadījumā - pilnvarotās personas pastāvīgā adrese. Ja šāda galvenā atbildība ir vairāk nekā vienai fiziskajai personai, tad par faktisko vadības centru uzskata tās fiziskās personas pastāvīgo adresi, kura ir galvenā atbildīgā par lielāko daļu galveno vadības lēmumu pieņemšanu attiecībā uz aktīviem, kas rada procentu maksājumus šīs direktīvas nozīmē; vai
ii)
adrese, kurā juridiskā persona, kura ir galvenā atbildīgā par juridiskā veidojuma aktīvu pārvaldību, vai tresta gadījumā - adrese, kurā pilnvarotā persona pieņem galvenos vadības lēmumus par šiem aktīviem. Ja galvenie vadības lēmumi tiek pieņemti vairāk nekā vienā valstī vai jurisdikcijā, tad par faktisko vadības centru uzskata vietu, kurā tiek pieņemta lielākā daļa galveno vadības lēmumu par aktīviem, kuri rada procentu maksājumus šīs direktīvas nozīmē;
d)
“faktiski (efektīvi) uzliek nodokļus” nozīmē, ka saimnieciskai vienībai vai juridiskam veidojumam ir jāmaksā nodoklis par visiem tā ienākumiem vai par to ienākumu daļu, kas attiecināma uz tā dalībniekiem, kuri nav rezidenti, tostarp par visiem procentu maksājumiem.”;
3)
direktīvas 2. pantu aizstāj ar šādu:
“2. pants
Īpašuma beneficiāra definīcija
1. Šajā direktīvā un neskarot 2. līdz 4. punktu, “īpašuma beneficiārs” ir jebkura fiziska persona, kas saņem procentu maksājumu, vai jebkura fiziska persona, kuras labā tiek nodrošināta šāda maksājuma veikšana, ja vien šāda persona nesniedz pierādījumus, ka maksājums nav saņemts vai nav nodrošināts tieši tās labā, proti, ja:
a)
tā darbojas kā maksājumu pārstāvis 4. panta 1. punkta nozīmē;
b)
tā darbojas saimnieciskas vienības vārdā neatkarīgi no tā, vai šādai vienībai ir juridisks statuss, un atklāj uzņēmējam, kurš veic procentu maksājumu vai nodrošina, ka šāds maksājums tiek veikts, saimnieciskās vienības nosaukumu, juridisko formu, adresi, kurā saimnieciskā vienība veic uzņēmējdarbību, un, ja tā atrodas citā valstī vai jurisdikcijā - saimnieciskās vienības faktiskā vadības centra adresi;
c)
tā darbojas juridiska veidojuma vārdā un atklāj uzņēmējam, kurš veic procentu maksājumu vai nodrošina, ka šāds maksājums tiek veikts, juridiskā veidojuma nosaukumu, ja tāds ir, juridisko formu, faktiskā vadības centra adresi un tās juridiskās personas nosaukumu vai fiziskās personas vārdu, kas minēta 1.a panta c) punktā; vai
d)
tā darbojas citas fiziskas personas vārdā, kura ir īpašuma beneficiārs, un atklāj maksājuma pārstāvim šā īpašuma beneficiāra identitāti saskaņā ar 3. panta 2. punktu.
2. Ja maksājumu pārstāvim ir informācija, kas liek domāt, ka fiziskā persona, kura saņem procentu maksājumu vai kuras labā tiek nodrošināta procentu maksājuma veikšana, varētu nebūt īpašuma beneficiārs, un, ja uz minēto fizisko personu neattiecas 1. punkta a), b) vai c) apakšpunkts, tas veic pamatotus pasākumus, lai noteiktu īpašuma beneficiāra identitāti saskaņā ar 3. panta 2. punktu. Ja maksājumu pārstāvis nevar noteikt īpašuma beneficiāra identitāti, tas rīkojas attiecībā pret attiecīgo fizisko personu kā pret īpašuma beneficiāru.
3. Gadījumos, kad uzņēmējs, uz kuru arī attiecas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/60/EK (*1) 2. pants, veic procentu maksājumu vai nodrošina, ka šāds maksājums tiek veikts tāda veida saimnieciskai vienībai vai juridiskam veidojumam, kuram faktiski neuzliek nodokļus un kurš veic uzņēmējdarbību vai kura faktiskais vadības centrs atrodas valstī vai jurisdikcijā ārpus šīs direktīvas 7. pantā minētās teritorijas un ārpus tādu nolīgumu un vienošanos teritoriālās darbības jomas, kuros paredz tādus pašus vai līdzvērtīgus pasākumus kā šajā direktīvā, piemēro šā punkta otro līdz piekto daļu.
Maksājumu uzskata par veiktu vai nodrošinātu tieši fiziskai personai, kura ir rezidents citā dalībvalstī nekā tajā, kurā uzņēmējs veic uzņēmējdarbību, un kura Direktīvas 2005/60/EK 3. panta 6. punktā definēta kā saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma īpašuma beneficiārs. Tādas fiziskas personas identitāti noskaidro saskaņā ar klienta uzticamības pārbaudes pasākumiem, kā paredzēts minētās direktīvas 7. pantā un 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā. Šajā direktīvā arī tādu fizisku personu uzskata par īpašuma beneficiāru.
Mērķiem, kas norādīti pirmajā daļā, saimniecisko vienību un juridisko veidojumu kategorijas, kas minētas orientējošā sarakstā I pielikumā, uzskata par tādām, kurām faktiski neuzliek nodokļus.
Pirmajā daļā minētais uzņēmējs noskaidro saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma juridisko formu un uzņēmējdarbības vietu vai, vajadzības gadījumā, faktiskā vadības centra adresi, izmantojot tādas fiziskas personas sniegtu informāciju, kura rīkojas attiecīgās saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma vārdā saskaņā jo īpaši ar 1. punkta b) un c) apakšpunktu, ja vien uzņēmējam nav pieejama ticamāka informācija, kas apliecina, ka iegūtā informācija nav pareiza vai pilnīga šā punkta piemērošanas nolūkam.
Ja saimnieciska vienība vai juridisks veidojums neatbilst I pielikuma sarakstā minētajām kategorijām vai ja tas atbilst šīm kategorijām, taču apgalvo, ka tam faktiski uzliek nodokļus, pirmajā daļā minētais uzņēmējs noskaidro, vai nodokļus faktiski uzliek, balstoties uz vispārīgi atzītiem faktiem vai arī uz oficiāliem dokumentiem, kurus iesniegusi saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums vai kuri iegūti, īstenojot klienta uzticamības pārbaudes pasākumus, kas veikti saskaņā ar Direktīvu 2005/60/EK.
4. Ja saimniecisku vienību vai juridisku veidojumu procentu maksājuma saņemšanas brīdī vai šāda maksājuma nodrošināšanas brīdī uzskata par maksājumu pārstāvi saskaņā ar 4. panta 2. punktu, tad procentu maksājumu uzskata par uzkrātu šādu fizisku personu labā, kuras šajā direktīvā uzskata par īpašuma beneficiāriem:
a)
jebkura fiziska persona, kura ir tiesīga saņemt ieņēmumus no aktīviem, kas rada šādu maksājumu, vai kura ir tiesīga saņemt citus šādam maksājumam atbilstošus aktīvus, kad saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums saņem tādu maksājumu vai maksājums tiek nodrošināts tā labā, proporcionāli šīs personas tiesībām uz šādiem ieņēmumiem;
b)
par jebkādu ieņēmumu daļu no aktīviem, kas rada šādu maksājumu, vai no citiem šādam maksājumam atbilstošiem aktīviem, ko nav tiesīga saņemt neviena no a) apakšpunktā minētajām fiziskajām personām, kad saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums saņem tādu maksājumu vai maksājums tiek nodrošināts tā labā, jebkura fiziska persona, kura ir tieši vai netieši devusi ieguldījumu attiecīgās saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma aktīvos, neatkarīgi no tā, vai šai fiziskajai personai ir tiesības uz šādas saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma aktīviem vai ienākumiem;
c)
ja procentu maksājuma saņemšanas brīdī vai šāda maksājuma nodrošināšanas brīdī nav šādu a) vai b) apakšpunktā minētu fizisku personu, kurām kolektīvi vai vairākām ir tiesības uz visiem ieņēmumiem no aktīviem, kas rada šādu maksājumu, vai visiem citiem šādam maksājumam atbilstošiem aktīviem, tad jebkura fiziska persona - proporcionāli šīs personas tiesībām uz šādiem ieņēmumiem -, kura vēlāk iegūst tiesības uz visiem aktīviem vai daļu aktīvu, kas rada procentu maksājumu, vai citiem aktīviem, kas atbilst šādu procentu maksājumam. Kopējā summa, kuru uzskata par uzkrātu šādai fiziskai personai, nepārsniedz procentu maksājumu, ko saņēmusi saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums vai kas saimnieciskai vienībai vai juridiskam veidojumam ir nodrošināts, pēc tam, kad ir atskaitīta jebkāda daļa, kas saskaņā ar šo punktu ir attiecināta uz a) vai b) apakšpunktā minēto fizisko personu.
(*1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/60/EK (2005. gada 26. oktobris) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai un teroristu finansēšanai (OV L 309, 25.11.2005., 15. lpp.).”;"
4)
direktīvas 3. un 4. pantu aizstāj ar šādiem:
“3. pants
Īpašuma beneficiāru identitāte un dzīvesvieta
1. Katra dalībvalsts savā teritorijā pieņem procedūras, kas nepieciešamas, lai ļautu maksājumu pārstāvim noteikt īpašuma beneficiāru identitāti un viņu dzīvesvietu 8. līdz 12. pantā noteiktajiem mērķiem, un nodrošina šo procedūru piemērošanu.
Šādas procedūras atbilst minimālajiem standartiem, kas noteikti 2. un 3. punktā.
2. Maksājumu pārstāvis nosaka īpašuma beneficiāra identitāti, pamatojoties uz minimālajiem standartiem, kas atkarībā no tā, kad noslēgtas līgumattiecības starp maksājumu pārstāvi un īpašuma beneficiāru, atšķiras šādi:
a)
līgumattiecībām, kas noslēgtas līdz 2004. gada 1. janvārim, maksājumu pārstāvis nosaka īpašuma beneficiāra identitāti, ko veido viņa vārds un adrese, izmantojot informāciju, kas ir tā rīcībā, jo īpaši - atbilstoši tajā valstī spēkā esošajiem noteikumiem, kurā tas veic uzņēmējdarbību, un Direktīvai 2005/60/EK;
b)
līgumattiecībām, kas noslēgtas 2004. gada 1. janvārī vai vēlāk, vai darījumiem, kas minētajā laikā veikti, nepastāvot līgumattiecībām, maksājumu pārstāvis nosaka īpašuma beneficiāra identitāti, ko veido vārds, adrese, dzimšanas datums un vieta un - saskaņā ar 4. punktā minēto sarakstu - tās dalībvalsts piešķirtais nodokļu maksātāja numurs vai tā ekvivalents, kurā īpašuma beneficiārs ir rezidents nodokļu vajadzībām. Līgumattiecībām, kas noslēgtas līdz 2015. gada 1. jūlijam, vai darījumiem, kas minētajā laikā veikti, nepastāvot līgumattiecībām, informācija par dzimšanas datumu un vietu ir nepieciešama tikai tad, ja nav pieejams šāds nodokļu maksātāja numurs vai tā ekvivalents.
Informācija, kas minēta pirmās daļas b) apakšpunktā, ir noskaidrojama, izmantojot īpašuma beneficiāra uzrādītu pasi, oficiālu identitātes karti vai jebkādu citu oficiālu identitātes dokumentu, attiecīgos gadījumos, kā noteikts 4. punktā minētajā sarakstā. Visu informāciju, kas nav uzrādīta šajos dokumentos, nosaka, pamatojoties uz jebkādu citu personu apliecinošu dokumentu, ko uzrāda īpašuma beneficiārs.
3. Gadījumā, ja īpašuma beneficiārs brīvprātīgi uzrāda rezidenta apliecību nodokļu vajadzībām, ko izdevusi valsts kompetentā iestāde trīs gados pirms maksājuma datuma vai vēlāka datuma, ja maksājumu uzskata par uzkrātu īpašuma beneficiāra labā, uzskata, ka viņš ir šīs valsts rezidents. Pretējā gadījumā tiks uzskatīts, ka viņš ir tās valsts rezidents, kurā viņam ir pastāvīgā adrese. Maksājumu pārstāvis noskaidro īpašuma beneficiāra pastāvīgo adresi, pamatojoties uz šādiem minimālajiem standartiem:
a)
līgumattiecībām, kas noslēgtas līdz 2004. gada 1. janvārim, maksājumu pārstāvis noskaidro īpašuma beneficiāra pašreizējo pastāvīgo adresi, izmantojot labāko tā rīcībā esošo informāciju, jo īpaši - atbilstoši tajā valstī spēkā esošajiem noteikumiem, kurā tas veic uzņēmējdarbību, un Direktīvai 2005/60/EK;
b)
līgumattiecībām, kas noslēgtas 2004. gada 1. janvārī vai vēlāk, vai darījumiem, kas šādā laikā veikti, nepastāvot līgumattiecībām, maksājumu pārstāvis noskaidro īpašuma beneficiāra pašreizējo pastāvīgo adresi, pamatojoties uz 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā paredzētās identitātes noteikšanas procedūras gaitā iegūto adresi, un atjaunina to, izmantojot jaunākos maksājumu pārstāvja rīcībā esošo dokumentus.
Gadījumā, kas minēts pirmās daļas b) apakšpunktā, ja īpašuma beneficiāri uzrāda pasi, oficiālu identitātes karti vai jebkādu citu dalībvalsts izdotu oficiālu identitātes dokumentu un deklarē, ka tie ir trešās valsts rezidenti, dzīvesvieta tiek noskaidrota, pamatojoties uz rezidenta apliecību nodokļu vajadzībām, ko izdevusi trešās valsts kompetentā iestāde, kurā saskaņā ar paša sniegto informāciju īpašuma beneficiārs ir rezidents, ne senāk kā trīs gadus pirms maksājuma datuma vai vēlāka datuma, ja maksājumu uzskata par uzkrātu īpašuma beneficiāra labā. Ja netiek uzrādīta šāda apliecība, fiziska persona tiek uzskatīta par tās dalībvalsts rezidentu, kura izdevusi pasi vai oficiālu identitātes karti, vai citu oficiālu identitātes dokumentu. Attiecībā uz īpašuma beneficiāriem, par kuriem maksājumu pārstāvja rīcībā ir oficiāli dokumenti, kas apliecina, ka - ar diplomātisko statusu saistītu privilēģiju dēļ vai pamatojoties uz starptautiskiem noteikumiem - to dzīvesvieta nodokļu vajadzībām ir citā valstī, nevis valstī, kurā ir to pastāvīgā adrese, dzīvesvietu noskaidro, pamatojoties uz šiem maksājumu pārstāvja rīcībā esošajiem oficiālajiem dokumentiem.
4. Līdz 2014. gada 31. decembrim katra dalībvalsts, kura piešķir nodokļu maksātāja numurus vai tā ekvivalentus, informē Komisiju par tādu numuru uzbūvi un formātu, kā arī par oficiāliem dokumentiem, kuros apkopotas ziņas par piešķirtiem numuriem. Katra dalībvalsts arī informē Komisiju par visām šajā sakarā veiktajām izmaiņām. Komisija publicē apkopotu saņemtās informācijas sarakstu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
4. pants
Maksājumu pārstāvji
1. Uzņēmēju, kas veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī un tieši īpašuma beneficiāra labā veic procentu maksājumu vai nodrošina, ka šāds maksājums tiek veikts, šīs direktīvas nozīmē uzskata par maksājumu pārstāvi.
Šā punkta nozīmē nav svarīgi, vai attiecīgais uzņēmējs ir prasības vai vērtspapīra, kas rada ienākumus, parādnieks vai emitents vai arī tas ir pilnvarots parādnieka, emitenta vai īpašuma beneficiāra interesēs veikt ienākumu maksājumu vai nodrošināt, ka šāds maksājums tiek veikts.
Uzņēmums, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, šajā direktīvā arī tiek uzskatīts par maksājumu pārstāvi, ja izpildīti šādi nosacījumi:
a)
tas veic procentu maksājumu vai nodrošina, ka tas tiek veikts, citam uzņēmējam, tostarp pastāvīgam uzņēmumam vai pirmā uzņēmuma meitasuzņēmumam, kas veic uzņēmējdarbību ārpus 7. pantā minētās teritorijas un ārpus tādu nolīgumu un vienošanos teritoriālās darbības jomas, kuros paredz tādus pašus vai līdzvērtīgus pasākumus, kā izklāstīti šajā direktīvā; un
b)
ņemot vērā 3. pantu, pirmajam uzņēmējam, pamatojoties uz pieejamo informāciju, ir pamats uzskatīt, ka otrais uzņēmējs veiks ienākumu maksājumu vai nodrošinās, ka šāds maksājums tiek veikts, tieši tāda īpašuma beneficiāra labā, kas ir fiziska persona, kura pirmajam uzņēmējam zināma kā citas dalībvalsts rezidents.
Gadījumā, ja ir izpildīti pirmās daļas a) un b) apakšpunktā minētie nosacījumi, maksājumu, kuru pirmais uzņēmējs ir veicis vai nodrošinājis, ka tas tiek veikts, uzskata par veiktu vai nodrošinātu tieši minētās daļas b) apakšpunktā minētā īpašuma beneficiāra labā.
2. Ja saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma faktiskais vadības centrs ir dalībvalstī un tam saskaņā vai nu ar tās dalībvalsts vispārīgajiem tiešās nodokļu uzlikšanas noteikumiem, vai tās dalībvalsts, kurā saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums veic uzņēmējdarbību, vai jebkurā valstī vai jurisdikcijā, kurā tas ir rezidents nodokļu vajadzībām, netiek faktiski uzlikti nodokļi, - saņemot procentu maksājumu vai nodrošinot šāda maksājuma veikšanu, šī saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums tiek uzskatīts par maksājumu pārstāvi.
Mērķiem, kas norādīti šajā punktā, saimniecisko vienību un juridisko veidojumu kategorijas, kas minētas orientējošā sarakstā II pielikumā, uzskata par tādām, kurām faktiski neuzliek nodokļus.
Ja saimnieciska vienība vai juridisks veidojums nepieder nevienai no II pielikuma sarakstā minētajām kategorijām vai ja uz to attiecas šis saraksts, taču tas apgalvo, ka tam faktiski uzliek nodokļus, minētais uzņēmējs noskaidro, vai nodokļus faktiski uzliek, balstoties uz vispārīgi atzītiem faktiem vai arī uz oficiāliem dokumentiem, kurus iesniegusi saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums vai kuri iegūti, īstenojot klienta uzticamības pārbaudes pasākumus, kas veikti saskaņā ar Direktīvu 2005/60/EK.
Jebkurš uzņēmējs, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī un veic procentu maksājumu vai nodrošina, ka tas tiek veikts saimnieciskai vienībai vai juridiskam veidojumam, kas minēts šajā punktā un kura faktiskais vadības centrs atrodas citā dalībvalstī, nevis valstī, kurā uzņēmējs veic uzņēmējdarbību, paziņo savas dalībvalsts kompetentai iestādei, kurā tas veic uzņēmējdarbību, šādus datus, izmantojot 2. panta 3. punkta ceturtajā daļā norādīto informāciju vai citu pieejamu informāciju:
i)
saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma nosaukumu, ja tāds ir;
ii)
tā juridisko formu;
iii)
tā faktiskā vadības centra adresi;
iv)
kopējā procentu maksājuma summu, kas noteikta saskaņā ar 8. panta noteikumiem un izmaksāta vai nodrošināta attiecīgajai saimnieciskajai vienībai vai juridiskam veidojumam;
v)
datumu, kurā veikts pēdējais procentu maksājums.
Fiziskās personas, kuras uzskata par to procentu maksājumu, kas veikti vai nodrošināti šā punkta pirmajā daļā minētajām saimnieciskajām vienībām vai juridiskajiem veidojumiem, īpašuma beneficiāriem, nosaka saskaņā ar 2. panta 4. punktā paredzētajiem noteikumiem. Gadījumos, kad piemēro 2. panta 4. punkta c) apakšpunktu, saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums, tiklīdz fiziska persona iegūst tiesības uz aktīviem, kas rada procentu maksājumu, vai uz citiem aktīviem, kas atbilst procentu maksājumam, sniedz tās dalībvalsts kompetentai iestādei, kurā atrodas tā faktiskais vadības centrs, 8. panta 1. punkta otrajā daļā norādīto informāciju. Saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums informē kompetento iestādi arī par jebkurām izmaiņām attiecībā uz tā faktiskā vadības centra atrašanās vietu.
Piektajā daļā minētie pienākumi paliek spēkā 10 gadus no dienas, kad veikts pēdējais procentu maksājums, ko saņēmusi vai nodrošinājusi saimnieciska vienība vai juridisks veidojums, vai no pēdējās dienas, kad fiziska persona ieguvusi tiesības uz aktīviem, kas rada šādu procentu maksājumu, vai uz citiem aktīviem, kas atbilst procentu maksājumam, atkarībā no tā, kura diena ir vēlāk.
Ja saimnieciska vienība vai juridisks veidojums gadījumos, kad piemēro 2. panta 4. punkta c) apakšpunktu, ir pārcēlis faktisko vadības centru uz citu dalībvalsti, tad pirmās dalībvalsts kompetentā iestāde nosūta šīs jaunās dalībvalsts kompetentajai iestādei šādu informāciju:
i)
procentu maksājuma summu, ko saņēmusi saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums vai kas nodrošināta tā labā un uz kuru joprojām nav pieteiktas agrākas tiesības uz attiecīgiem aktīviem;
ii)
datumu, kad veikts pēdējais procentu maksājums, ko saņēmusi saimnieciska vienība vai juridisks veidojums vai kas nodrošināts tā labā, vai pēdējais datums, kad fiziska persona ieguva tiesības uz visiem aktīviem vai daļu no aktīviem, kas rada šādu procentu maksājumu, vai uz citiem aktīviem, kas atbilst procentu maksājumam, atkarībā no tā, kurš datums ir vēlāk.
Šo punktu nepiemēro, ja saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums sniedz pierādījumus, ka uz to attiecināms viens no šādiem gadījumiem:
a)
tas ir kolektīvo ieguldījumu uzņēmums vai jebkāda cita veida kolektīvo ieguldījumu fonds vai shēma, kā definēts 6. panta 1. punkta pirmās daļas d) apakšpunkta i) un iii) punktā vai e) apakšpunkta i) un iii) punktā;
b)
tā ir iestāde, kas nodrošina pensiju vai apdrošināšanas pakalpojumus, vai uzņēmums, kuru šāda iestāde ir pilnvarojusi pārvaldīt tās aktīvus;
c)
tas saskaņā ar procedūrām, ko piemēro dalībvalstī, kurā tas ir rezidents nodokļu vajadzībām vai kurā atrodas tā faktiskais vadības centrs, ir atzīts par tādu, kurš ir atbrīvojams no faktiskas nodokļu maksāšanas saskaņā ar vispārīgiem tiešās nodokļu uzlikšanas noteikumiem, jo tas kalpo sabiedrības labumam tikai un vienīgi labdarīgiem mērķiem;
d)
tas ir vairāku īpašuma beneficiāru kopīpašums, kuru identitāti un dzīvesvietu saskaņā ar 3. pantu ir noskaidrojis uzņēmējs, kas veic vai nodrošina maksājumu, un tādēļ tāds uzņēmējs ir maksājumu pārstāvis saskaņā ar šā panta 1. punktu.
3. Saimnieciskai vienībai, kas minēta 2. punktā un kas ir līdzīga kolektīvo ieguldījumu uzņēmumam vai citam kolektīvo ieguldījumu fondam vai shēmai, kura minēta 2. punkta astotās daļas a) apakšpunktā, ir iespēja šajā direktīvā tikt uzskatītai par tādu kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu, kolektīvo ieguldījumu fondu vai shēmu.
Gadījumā, ja saimnieciskā vienība izmanto šā punkta pirmajā daļā minēto iespēju, dalībvalsts, kurā atrodas tā faktiskais vadības centrs, izdod tam attiecīgu apliecību. Saimnieciskā vienība minēto apliecību uzrāda uzņēmējam, kas veic vai nodrošina procentu maksājumu. Tādā gadījumā uzņēmēju atbrīvo no pienākumiem, kas noteikti 2. punkta ceturtajā daļā.
Lai nodrošinātu efektīvu šīs direktīvas piemērošanu, dalībvalstis saistībā ar šā punkta pirmajā daļā minēto iespēju pieņem sīki izstrādātus noteikumus, kas piemērojami saimnieciskām vienībām, kuru faktiskais vadības centrs atrodas dalībvalsts teritorijā.”;
5)
direktīvas 6. pantu aizstāj ar šādu:
“6. pants
Procentu maksājuma definīcija
1. Šajā direktīvā “procentu maksājums” ir:
a)
procenti, ko iemaksā kontā vai ar kuriem kreditē kontu un kuri attiecas uz visa veida parādprasībām neatkarīgi no tā, vai tās ir nodrošinātas ar hipotēku vai nav, vai tās dod tiesības saņemt daļu no parādnieka peļņas vai ne, un jo īpaši uz ienākumiem no valsts vērtspapīriem un ienākumiem no obligācijām vai ķīlu zīmēm, tostarp prēmijām un balvām, kas attiecināmas uz šādiem vērtspapīriem, obligācijām vai ķīlu zīmēm; kavējuma naudas maksājumus par novēlotiem maksājumiem neuzskata par procentu maksājumiem;
b)
jebkādi ienākumi, ko iemaksā vai gūst vai ar kuriem kreditē kontu un kuri attiecas uz jebkāda veida vērtspapīriem, izņemot tos vērtspapīrus, kuru radītos ienākumus tieši uzskata par procentu maksājumu saskaņā ar a), c), d) vai e) apakšpunktu, un ja:
i)
nosacījumi par ienākumiem no kapitāla, kas tiek noteikti emisijas dienā, satur pienākumu pret ieguldītāju, ka tas vērtspapīru termiņa beigās saņem vismaz 95 % no ieguldītā kapitāla; vai
ii)
emisijas dienā definētajos nosacījumos paredzēta saikne starp vismaz 95 % ienākumiem no vērtspapīriem un a), c), d) vai e) apakšpunktā minētajiem procentu vai ienākumu veidiem;
c)
procenti, kas uzkrāti vai kapitalizēti, pārdodot, atmaksājot vai izpērkot a) apakšpunktā minētās parādprasības, un jebkādi ienākumi, kas uzkrāti vai kapitalizēti, pārdodot, atmaksājot vai izpērkot b) apakšpunktā minētos vērtspapīrus;
d)
ienākumi, kas tieši vai netieši, tostarp ar 4. panta 2. punktā minētas saimnieciskas vienības vai juridiska veidojuma starpniecību iegūti no šā punkta a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem maksājumiem, ja tos izmaksā kāda no šādām struktūrām:
i)
kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi vai citi kolektīvo ieguldījumu fondi vai shēmas, kas kā tādi ir reģistrēti vai nu saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, vai Eiropas Ekonomikas zona valstu, kas neietilpst Savienībā, noteikumiem vai kuriem ir fonda noteikumi vai dibināšanas dokumenti, kurus reglamentē vienas no šo dalībvalstu vai valstu tiesību akti, kas attiecas uz kolektīvo ieguldījumu fondiem vai shēmām. To piemēro neatkarīgi no tādu uzņēmumu, fondu vai shēmu juridiskās formas un neatkarīgi no jebkādiem ierobežojumiem, kuri saistībā ar fonda vai shēmas akciju vai daļu pirkšanu, pārdošanu vai izpirkšanu tiek piemēroti ierobežotai ieguldītāju grupai;
ii)
saimnieciskās vienības, kas izmantojušas 4. panta 3. punktā paredzēto iespēju;
iii)
jebkurš kolektīvo ieguldījumu fonds vai shēma, kas veic uzņēmējdarbību ārpus 7. pantā minētās teritorijas un ārpus Eiropas Ekonomikas zonas. To piemēro neatkarīgi no tāda fonda vai shēmas juridiskās formas un neatkarīgi no jebkādiem ierobežojumiem, kuri saistībā ar fonda vai shēmas akciju vai daļu pirkšanu, pārdošanu vai izpirkšanu tiek piemēroti ierobežotai ieguldītāju grupai;
e)
ienākumi, kas gūti no turpmāk izklāstīto uzņēmumu, saimniecisko vienību, ieguldījumu fondu vai shēmu akciju vai daļu pārdošanas, atmaksāšanas vai izpirkšanas, ja tie ar citu šādu uzņēmumu, fondu vai shēmu vai arī ar 4. panta 2. punktā minēto saimniecisko vienību vai juridisko veidojumu starpniecību vairāk nekā 40 % savu aktīvu tieši vai netieši iegulda šā punkta a) apakšpunktā minētajās parādprasībās vai tā b) apakšpunktā minētajos vērtspapīros:
i)
kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi vai citi kolektīvo ieguldījumu fondi vai shēmas, kas kā tādi ir reģistrēti vai nu saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, vai Eiropas Ekonomikas zonas valstu, kas neietilpst Savienībā, noteikumiem vai kuriem ir fonda noteikumi vai dibināšanas dokumenti, kurus reglamentē vienas no dalībvalstu vai valstu tiesību akti, kas attiecas uz kolektīvo ieguldījumu fondiem vai shēmām. To piemēro neatkarīgi no tādu uzņēmumu, fondu vai shēmu juridiskās formas un neatkarīgi no jebkādiem ierobežojumiem, kuri saistībā ar fonda vai shēmas akciju vai daļu pirkšanu, pārdošanu vai izpirkšanu tiek piemēroti ierobežotai ieguldītāju grupai;
ii)
saimnieciskās vienības, kas izmantojušas 4. panta 3. punktā paredzēto iespēju;
iii)
jebkurš kolektīvo ieguldījumu fonds vai shēma, kas veic uzņēmējdarbību ārpus 7. pantā minētās teritorijas un ārpus Eiropas Ekonomikas zonas. To piemēro neatkarīgi no tāda fonda vai shēmas juridiskās formas un neatkarīgi no jebkādiem ierobežojumiem, kuri saistībā ar fonda vai shēmas akciju vai daļu pirkšanu, pārdošanu vai izpirkšanu tiek piemēroti ierobežotai ieguldītāju grupai.
Šajā apakšpunktā uzņēmumu, saimniecisko vienību vai ieguldījumu fondu vai shēmu aktīvus, kuri tiem saskaņā ar viņu noslēgtām vienošanām, līgumiem vai citu juridisku dokumentu noteikumiem, lai tie spētu sasniegt ieguldījuma mērķus, un kuros ieguldītājs nav līgumslēdzēja puse un tam nav juridisku tiesību, ir jāpatur kā nodrošinājums, neuzskata par parādprasībām, kā minēts a) apakšpunktā, vai vērtspapīriem, kā minēts b) apakšpunktā;
f)
peļņa no dzīvības apdrošināšanas līguma, ja:
i)
līgumā garantēta atdeve; vai
ii)
līguma faktiska izpilde vairāk nekā par 40 % ir saistīta ar procentiem vai ienākuma, kas minēti a), b), c), d) un e) apakšpunktā.
Šajā apakšpunktā par peļņu no dzīvības apdrošināšanas līguma tiek uzskatīta dzīvības apdrošinātāja veiktu jebkādu atmaksu vai daļēju atmaksu pārmaksa pirms dzīvības apdrošināšanas līguma termiņa beigām, kā arī jebkāda tādu summu pārmaksa, ko izmaksājis dzīvības apdrošinātājs un kas pārsniedz dzīvības apdrošinātājam saskaņā ar to pašu dzīvības apdrošināšanas līgumu veikto visu maksājumu summu. Gadījumos, kad dzīvības apdrošināšanas līgumu pilnībā vai daļēji nodod trešai personai, par peļņu no dzīvības apdrošināšanas līguma uzskata arī jebkādu tādu piešķirtā līguma vērtības pārmaksu, kura pārsniedz dzīvības apdrošinātājam veikto visu maksājumu summu. Par peļņu no dzīvības apdrošināšanas līguma, kurā paredzēts izmaksāt vienīgi pensiju vai noteiktus ikgadējus ienākumus vismaz piecus gadus, to uzskata tikai gadījumos, kad tā ir atmaksa vai līguma nodošana trešai personai, ko veic pirms minētā piecu gadu laikposma beigām. Summu, kas izmaksāta vienīgi saistībā ar nāves, invaliditātes vai slimības gadījumu, neuzskata par peļņu no dzīvības apdrošināšanas līguma.
Tomēr dalībvalstis attiecībā uz kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem vai citiem kolektīvo ieguldījumu fondiem vai shēmām, kas ir vai nu reģistrēti saskaņā ar šo dalībvalstu noteikumiem, vai kuriem ir fonda noteikumi vai dibināšanas dokumenti, kurus reglamentē šo dalībvalstu tiesību akti, var izvēlēties pirmās daļas e) apakšpunktā minētos ienākumus ietvert procentu maksājumu definīcijā tikai tādā apjomā, kādā šie ienākumi atbilst ieņēmumiem, kas tieši vai netieši gūti no procentu maksājumiem minētās daļas a), b) vai c) apakšpunkta nozīmē.
Attiecībā uz pirmās daļas f) apakšpunkta ii) punktu - dalībvalstij ir izvēles tiesības procentu maksājumu definīcijā iekļaut peļņu neatkarīgi no izpildes sastāva, ja tā izmaksāta vai iegūta no dzīvības apdrošinātāja, kas veic uzņēmējdarbību attiecīgajā valstī.
Ja dalībvalsts izmanto vienu vai abas no otrajā un trešajā daļā minētājām iespējām, tā par to paziņo Komisijai. Komisija publicē iespējas izmantošanas faktu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, un citām dalībvalstīm šī iespējas izmantošana būs saistoša, sākot ar publikācijas datumu.
2. Attiecībā uz 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunktu - ja maksājumu pārstāvim nav informācijas par summu, ko iemaksā, gūst vai ar kuru kreditē kontu, tad par procentu maksājumu uzskata kopējo maksājuma summu.
Attiecībā uz 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunktu - ja maksājumu pārstāvim nav informācijas par procentu vai ienākumu summu, kas uzkrāti vai kapitalizēti, pārdodot, atmaksājot vai izpērkot vērtspapīrus, tad par procentu maksājumu uzskata kopējo maksājuma summu.
Attiecībā uz 1. punkta pirmās daļas d) un e) apakšpunktu - ja maksājumu pārstāvim nav informācijas par to, cik liela ienākumu daļa gūta no procentu maksājumiem minētās daļas a), b) un c) apakšpunkta nozīmē, par procentu maksājumu uzskata kopējo ienākumu summu.
Attiecībā uz 1. punkta pirmās daļas f) apakšpunktu - ja maksājumu pārstāvim nav informācijas par peļņas no dzīvības apdrošināšanas līguma summu, tad par procentu maksājumu uzskata kopējo maksājuma summu.
3. Attiecībā uz 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunktu - ja maksājumu pārstāvim nav informācijas par to, cik liela procentuālā daļa no aktīviem ieguldīta parādprasībās vai attiecīgos vērtspapīros, akcijās vai daļās, kā noteikts minētajā punktā, uzskata, ka šāda procentuālā daļa ir lielāka nekā 40 %. Ja maksājumu pārstāvis nevar noteikt ienākumu summu, kādu guvis īpašuma beneficiārs, uzskata, ka ienākums atbilst ieņēmumiem no akciju vai daļu pārdošanas, atmaksājuma vai izpirkšanas.
Attiecībā uz 1. punkta pirmās daļas f) apakšpunkta ii) punktu - ja maksājumu pārstāvim nav informācijas, cik liela ir izpildes procentuālā daļa, kas saistīta ar procentu maksājumiem minētās daļas a), b), c), d) vai e) apakšpunkta nozīmē, uzskata, ka šāda procentuālā daļa ir lielāka nekā 40 %.
4. Ja procentus, kā noteikts 1. punktā, izmaksā 4. panta 2. punktā minētajai saimnieciskajai vienībai vai juridiskajam veidojumam vai ar tiem kreditē kontu, kura turētājs ir tāda saimnieciska vienība vai juridisks veidojums, tos uzskata par uzkrātiem 2. panta 4. punktā minētajai fiziskajai personai. Saimnieciskas vienības gadījumā to piemēro tikai tad, ja saimnieciskā vienība nav izmantojusi 4. panta 3. punktā paredzēto iespēju.
5. Attiecībā uz 1. punkta pirmās daļas c) un e) apakšpunktu dalībvalstis var izvēlēties pieprasīt maksājumu pārstāvjiem to teritorijā aprēķināt vidējo procentu vai citu attiecīgo ienākumu summu par laika posmu, kas nevar pārsniegt vienu gadu, un uzskatīt šādu vidējo procentu vai citu attiecīgo ienākumu summu par procentu maksājumiem pat tad, ja šajā laika posmā nav notikusi pārdošana, izpirkšana vai atmaksājums.
6. Atkāpjoties no 1. punkta pirmās daļas d) un e) apakšpunkta, dalībvalstis var izvēlēties izslēgt no procentu maksājumu definīcijas jebkādus minētajos apakšpunktos paredzētos ienākumus, ko izmaksājuši uzņēmumi, saimnieciskās vienības vai ieguldījumu fondi vai shēmas, kuriem ir fonda noteikumi vai dibināšanas dokumenti, kurus reglamentē dalībvalstu tiesību akti, ja šādu uzņēmumu, saimniecisko vienību, fondu vai shēmu tieši vai netieši ieguldījumi minētās daļas a) apakšpunktā minētajās parādprasībās vai minētās daļas b) apakšpunktā minētajos vērtspapīros nav pārsnieguši 15 % no to aktīviem.
Atkāpjoties no 4. punkta, dalībvalstis var izvēlēties izslēgt no 1. punktā noteiktās procentu maksājumu definīcijas procentu maksājumus, ko iemaksā tādas saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma kontā vai ar kuriem kreditē tādas saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma kontu, kas minēts 4. panta 2. punktā un kura faktiskais vadības centrs ir šīs dalībvalsts teritorijā, ja šādas saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma tieši vai netieši ieguldījumi 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā minētajās parādprasībās vai minētās daļas b) apakšpunktā minētajos vērtspapīros nav pārsnieguši 15 % no tā aktīviem. Saimnieciskas vienības gadījumā to piemēro tikai tad, ja saimnieciskā vienība nav izmantojusi 4. panta 3. punktā paredzēto iespēju.
Ja dalībvalsts izmanto vienu vai abas no pirmajā un otrajā daļā minētajām iespējām, tā par to paziņo Komisijai. Komisija publicē iespējas izmantošanas faktu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, un citām dalībvalstīm šī iespējas izmantošana būs saistoša, sākot ar publikācijas datumu.
7. Šā panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunktā un f) apakšpunkta ii) punktā un 3. punktā minētā 40 % robežvērtība no 2016. gada 1. janvāra būs 25 %.
8. Procentuālās daļas, kas minētas 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunktā un 6. punktā, nosaka, atsaucoties uz ieguldījumu politiku vai ieguldījumu stratēģiju un mērķiem, kas noteikti dokumentos, kuri reglamentē attiecīgo uzņēmumu, saimniecisko vienību, ieguldījumu fondu vai shēmu darbību.
Šajā punktā minētie dokumenti ietver:
a)
attiecīgo uzņēmumu, saimniecisku vienību vai ieguldījumu fondu vai shēmu fonda noteikumus vai dibināšanas dokumentus;
b)
attiecīgo uzņēmumu, saimniecisko vienību vai ieguldījumu fondu vai shēmu jebkādu noslēgtu vienošanos, līgumu vai citu juridisku dokumentu, kas iesniegts uzņēmējam; kā arī
c)
jebkādu reklāmizdevumu vai līdzīgu dokumentu, ko izdevis attiecīgais uzņēmums, saimnieciska vienība vai ieguldījumu fonds vai shēma vai kas izdots attiecīgā uzņēmuma, saimnieciskas vienības vai ieguldījumu fonda vai shēmas vārdā un kas iesniegts ieguldītājiem.
Ja dokumentos nav noteikta ieguldījumu politika vai ieguldījumu stratēģija un mērķi, šīs procentuālās daļas nosaka, atsaucoties uz uzņēmumu, saimniecisko vienību, ieguldījumu fondu vai shēmu aktīvu faktisko sastāvu, kas ir vienāds ar to pēdējā pārskata perioda sākuma vai pusgada pirmā pārskata datuma un beigu aktīvu vidējo aritmētisko, kas aprēķināts, pirms maksājumu pārstāvis veic procentu maksājumu īpašuma beneficiāram vai nodrošina šāda maksājuma veikšanu. Jaunizveidotiem uzņēmumiem, saimnieciskām vienībām, ieguldījumu fondiem vai shēmām šāds faktiskais sastāvs ir vienāds ar aktīvu vidējo aritmētisko darbības sākuma dienā un pirmās aktīvu novērtēšanas dienā, kā minēts dokumentos, kas reglamentē attiecīgo uzņēmumu, saimniecisko vienību, ieguldījumu fondu vai shēmu darbību.
Aktīvu sastāvu nosaka saskaņā ar tajā dalībvalstī vai Eiropas Ekonomikas zonas valstī, kura neietilpst Savienībā, spēkā esošiem noteikumiem, kurā kolektīvo ieguldījumu uzņēmums vai cits kolektīvo ieguldījumu fonds vai shēma kā tāds ir reģistrēts, vai saskaņā ar tiesību aktiem, kas reglamentē tā noteikumus vai dibināšanas dokumentus. Aktīvu sastāvs, kas ir šādi noteikts, ir saistošs citām dalībvalstīm.
9. Par procentu maksājumu tiek uzskatīti tikai tie 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā minētie ienākumi, kas rodas no vērtspapīriem, kuri pirmo reizi emitēti 2014. gada 1. jūlijā vai vēlāk. Vērtspapīrus, kuri emitēti pirms minētā datuma, neņem vērā, aprēķinot minētās daļas e) apakšpunktā un 6. punktā minētās procentuālās daļas.
10. Par procentu maksājumu saskaņā ar 1. punkta pirmās daļas f) apakšpunktu tiek uzskatīta tikai peļņa no dzīvības apdrošināšanas līguma, kas pirmo reizi parakstīts 2014. gada 1. jūlijā vai vēlāk.
11. Dalībvalstīm ir iespēja uzskatīt ienākumus, kas minēti 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkta i) punktā un kas gūti, pārdodot, atmaksājot vai izpērkot akcijas vai daļas reģistrētos kolektīvo ieguldījumu uzņēmumos, kas nav saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/65/EK9 (*2) pilnvaroti PVKIU, par procentu maksājumiem tikai tādā apjomā, kāds šiem uzņēmumiem uzkrāts 2014. gada 1. jūlijā vai vēlāk.
(*2) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/65/EK (2009. gada 13. jūlijs) par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU) (OV L 302, 17.11.2009., 32. lpp.).”;"
6)
direktīvas 8. pantu aizstāj ar šādu:
“8. pants
Informācija, ko sniedz maksājumu pārstāvis
1. Ja īpašuma beneficiārs ir rezidents citā dalībvalstī nekā tā, kurā maksājumu pārstāvis veic uzņēmējdarbību, minimālais informācijas daudzums, kas maksājumu pārstāvim jāsniedz kompetentai iestādei dalībvalstī, kurā tas veic uzņēmējdarbību, ietver:
a)
īpašuma beneficiāra identitāti un dzīvesvietu, kas noteikta saskaņā ar 3. pantu, vai īpašuma beneficiāru dalītu īpašumtiesību gadījumā - visu to īpašuma beneficiāru identitāti un dzīvesvietu, uz kuriem attiecas 1. panta 1. punkts;
b)
maksājumu pārstāvja vārdu vai nosaukumu un adresi;
c)
īpašuma beneficiāra konta numuru vai, ja tāda nav, tās parādprasības identifikāciju, kas rada procentus, vai tā dzīvības apdrošināšanas līguma, vērtspapīra, daļas vai vienības identifikāciju, kas rada maksājumu;
d)
informāciju par procentu maksājumiem saskaņā ar 2. punktu.
Ja īpašuma beneficiārs ir rezidents citā dalībvalstī nekā tā, kurā saskaņā ar 4. panta 2. punktu atrodas maksājumu pārstāvja faktiskais vadības centrs, šāds maksājumu pārstāvis paziņo tās dalībvalsts kompetentai iestādei, kurā atrodas tā faktiskais vadības centrs, informāciju, kas norādīta šā punkta pirmās daļas a) līdz d) apakšpunktā. Papildus maksājumu pārstāvis paziņo arī šādus datus:
i)
tā kopējo saņemto vai nodrošināto procentu maksājumu summu, kuru uzskata par uzkrātu tā īpašuma beneficiāriem;
ii)
ja fiziska persona kļūst par īpašuma beneficiāru saskaņā ar 2. panta 4. punkta c) apakšpunktu - summu, kuru uzskata par uzkrātu minētajai fiziskajai personai, un šāda darījuma datumu.
2. Minimālais informācijas daudzums par procentu maksājumiem, kas jāsniedz maksājumu pārstāvim, atšķiras šādām procentu maksājumu kategorijām un norāda:
a)
par procentu maksājumu 6. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta nozīmē - samaksāto vai kreditēto procentu summu;
b)
par procentu maksājumu 6. panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta nozīmē - vai nu jebkādu samaksāto, gūto vai kreditēto ienākumu summu, vai kopējo maksājuma summu;
c)
par procentu maksājumu 6. panta 1. punkta pirmās daļas c) vai e) apakšpunkta nozīmē - vai nu minētajos apakšpunktos norādīto procentu vai ienākumu summu, vai arī kopējo ieņēmumu summu, kas gūta, notiekot pārdošanai, izpirkšanai vai atmaksājumam;
d)
par procentu maksājumu 6. panta 1. punkta pirmās daļas d) apakšpunkta nozīmē - vai nu minētajā punktā norādīto ienākumu summu, vai arī kopējo izmaksāto summu;
e)
par procentu maksājumu 6. panta 4. punkta nozīmē - procentu summu, kas attiecināma uz katru īpašuma beneficiāru, kurš atbilst 1. panta 1. punkta nosacījumiem;
f)
ja dalībvalsts izmanto 6. panta 5. punktā paredzēto iespēju - aprēķināto vidējo procentu vai citu atbilstošo ienākumu summu;
g)
par procentu maksājumu, kas minēts 6. panta 1. punkta pirmās daļas f) apakšpunktā, - vai nu peļņu, kas aprēķināta saskaņā ar minēto apakšpunktu, vai kopējo maksājuma summu. Ja gadījumos, kad dzīvības apdrošināšanas līgumu nodod trešai personai, maksājumu pārstāvim nav informācijas par piešķirto vērtību - visu maksājumu summu, kas dzīvības apdrošinātājam veikta saskaņā ar dzīvības apdrošināšanas līgumu.
Maksājumu pārstāvis informē tās dalībvalsts kompetento iestādi, kurā tas veic uzņēmējdarbību, vai - 4. panta 2. punkta minētā maksājumu pārstāvja gadījumā - tās dalībvalsts kompetento iestādi, kur atrodas tā faktiskais vadības centrs, ziņojot kopējās summas saskaņā ar šā punkta pirmās daļas b), c), d) un g) apakšpunktu.
3. Īpašuma beneficiāru dalītu īpašumtiesību gadījumā maksājuma pārstāvis informē tās dalībvalsts kompetento iestādi, kurā tas veic uzņēmējdarbību, vai - 4. panta 2. punkta minētā maksājumu pārstāvja gadījumā - tās dalībvalsts kompetento iestādi, kur atrodas tā faktiskais vadības centrs, par to, vai attiecībā uz katru īpašuma beneficiāru ziņotā summa ir uz īpašuma beneficiāriem kopīgi attiecināmā pilnā summa, faktiskā daļa, kas pienākas katram īpašuma beneficiāram, vai arī summa, kas iegūta, kopīgo summu sadalot vienādās daļās.
4. Neatkarīgi no 2. punkta dalībvalstis var ļaut maksājumu pārstāvjiem sniegt tikai šādas ziņas:
a)
par procentu maksājumiem 6. panta 1. punkta pirmās daļas a), b) vai d) apakšpunkta nozīmē - kopējo procentu vai ienākumu summu;
b)
par procentu maksājumiem 6. panta 1. punkta pirmās daļas c) vai e) apakšpunktā - kopējo ieņēmumu summu, kas gūta, notiekot pārdošanai, izpirkšanai vai atmaksājumam saistībā ar šiem maksājumiem;
c)
par procentu maksājumiem 6. panta 1. punkta pirmās daļas f) apakšpunkta nozīmē - vai nu peļņu, par ko maksājumu pārstāvis vai nu tieši, vai caur viņa fiskālo pārstāvi vai citas dalībvalsts kompetento iestādi citādi nav informējis īpašuma beneficiāra dzīvesvietas dalībvalsts kompetento iestādi saskaņā ar tiesību aktu noteikumiem, kuri nav noteikumi, kas vajadzīgi šīs direktīvas īstenošanai, vai kopējo summu, kas izmaksāta saskaņā ar dzīvības apdrošināšanas līgumiem, kas rada šādus maksājumus.
Maksājumu pārstāvis informē par to, vai tas ziņo kopējās summas atbilstīgi šā punkta pirmās daļas a), b) un c) apakšpunktam.”;
7)
direktīvas 9. pantu groza šādi:
a)
iekļauj šādus punktus:
“1.a Tās dalībvalsts, kurā uzņēmējs veic uzņēmējdarbību, kompetentā iestāde nosūta 4. panta 2. punkta ceturtajā daļā minēto informāciju tādas citas dalībvalsts kompetentajai iestādei, kurā atrodas saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma faktiskais vadības centrs.
1.b Ja maksājumu pārstāvis 4. panta 2. punkta nozīmē ir pārcēlis faktisko vadības centru uz citu dalībvalsti, tad pirmās dalībvalsts kompetentā iestāde nosūta 4. panta 2. punkta septītajā daļā minēto informāciju jaunās dalībvalsts kompetentajai iestādei.”;
b)
panta 2. punktu aizstāj ar šādu:
“2. Informācijas paziņošana notiek automātiski vismaz reizi gadā - sešos mēnešos pēc maksājumu pārstāvja vai uzņēmēja dalībvalsts nodokļu gada beigām - un attiecas uz šādām minētā gada laikā veiktām darbībām:
i)
visiem procentu maksājumiem;
ii)
visiem gadījumiem, kad fiziskas personas ir kļuvušas par īpašuma beneficiāriem saskaņā ar 2. panta 4. punktu;
iii)
visām izmaiņām saistībā ar 4. panta 2. punktā minētā maksājumu pārstāvja faktiskā vadības centra atrašanās vietu.”;
8)
direktīvas 10. pantu groza šādi:
a)
panta 1. punktu aizstāj ar šādu:
“1. Pārejas perioda laikā, kas sākas dienā, kura minēta 17. panta 2. un 3. punktā, kā arī ievērojot 13. panta 1. punktu, Luksemburga un Austrija nepiemēro II nodaļas noteikumus.
Tomēr tās saņem informāciju no pārējām dalībvalstīm saskaņā ar II nodaļu.
Pārejas periodā šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt minimālu faktisku nodokļu uzlikšanu ienākumiem no uzkrājumiem, kas gūti kā procentu maksājumi, kuri maksāti vienā dalībvalstī īpašuma beneficiāriem fiziskām personām, kas ir citas dalībvalsts rezidenti nodokļu vajadzībām.”;
b)
panta 3. punktu aizstāj ar šādu:
“3. Pārejas perioda beigās Luksemburgai un Austrijai jāpiemēro II nodaļas noteikumi, un tās turpmāk vairs nepiemēro ieturējuma nodokli un ieņēmumu sadali, kas noteikta 11. un 12. pantā. Ja Luksemburga vai Austrija izvēlas pārejas periodā piemērot II nodaļas noteikumus, tās turpmāk vairs nepiemēro ieturējuma nodokli un ieņēmumu sadali, kas noteikta 11. un 12. pantā.”;
9)
direktīvas 11. pantu groza šādi:
a)
panta 1. un 2. punktu aizstāj ar šādiem:
“1. Pārejas periodā, kas minēts 10. pantā, Luksemburga un Austrija pārejas perioda pirmajos trīs gados iekasē 15 %, turpmākajos trīs gados - 20 %, bet pēc tam - 35 % ieturējuma nodokli, ja īpašuma beneficiārs ir citas dalībvalsts rezidents nekā tās, kurā maksājumu pārstāvis veic uzņēmējdarbību vai - 4. panta 2. punkta minētā maksājumu pārstāvja gadījumā - kurā atrodas maksājumu pārstāvja faktiskais vadības centrs.
2. Maksājumu pārstāvis iekasē ieturējuma nodokli šādi:
a)
par procentu maksājumu 6. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta nozīmē - par samaksāto vai kreditēto procentu summu;
b)
par procentu maksājumu 6. panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta nozīmē - par jebkādu samaksāto, gūto vai kreditēto ienākumu summu;
c)
par procentu maksājumu 6. panta 1. punkta pirmās daļas c) vai e) apakšpunkta nozīmē - vai nu par to procentu vai ienākumu summu, kas norādīti minētajos apakšpunktos, vai ar līdzvērtīgas iedarbības nodevu, kura jāsedz īpašuma beneficiāram par pilnu ieņēmumu summu, kas gūta, veicot pārdošanu, izpirkšanu vai atmaksāšanu;
d)
par procentu maksājumu 6. panta 1. punkta pirmās daļas d) apakšpunkta nozīmē - par to ienākumu summu, kas norādīti minētajā apakšpunktā;
e)
par procentu maksājumu 6. panta 4. punkta nozīmē - par to procentu summu, kas attiecināma uz katru īpašuma beneficiāru, kurš atbilst 1. panta 1. punkta nosacījumiem. Kopējā summa, kurai uzliek nodokli, nepārsniedz saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma saņemto vai nodrošināto procentu maksājuma summu;
f)
ja dalībvalsts izmanto 6. panta 5. punktā paredzēto iespēju - par aprēķināto vidējo procentu vai citu atbilstošo ienākumu summu;
g)
par procentu maksājumu 6. panta 1. punkta pirmās daļas f) apakšpunkta nozīmē - par peļņu, kas aprēķināta saskaņā ar šo apakšpunktu. Dalībvalstis var ļaut maksājumu pārstāvjiem iekasēt ieturējuma nodokli tikai par peļņu, par ko maksājumu pārstāvis vai viņa fiskālais pārstāvis vēl nav informējis īpašuma beneficiāra dzīvesvietas dalībvalsts kompetento iestādi saskaņā ar jebkādiem tiesību aktu noteikumiem, kuri nav noteikumi, kas vajadzīgi šīs direktīvas īstenošanai.
Pārskaitot ieņēmumus no ieturējuma nodokļa kompetentajai iestādei, maksājumu pārstāvis to informē par īpašuma beneficiāru skaitu, kurus ietekmē ieturējuma nodokļa iekasēšana, sadalot tos pa attiecīgajām dzīvesvietas dalībvalstīm.”;
b)
panta 3. punktā vārdus “2. punkta a) un b) apakšpunktā” aizstāj ar “2. punkta a), b) un c) apakšpunktā”;
c)
panta 5. punktu aizstāj ar šādu:
“5. Pārejas periodā dalībvalstis, kas iekasē ieturējuma nodokli, var noteikt, ka uzņēmēju, kurš maksā procentus vai nodrošina, ka procenti tiek maksāti 4. panta 2. punktā minētai saimnieciskai vienībai vai juridiskam veidojumam, kura faktiskais vadības centrs ir citā dalībvalstī, uzskata par maksājumu pārstāvi saimnieciskās vienības vai juridiskā veidojuma vietā un iekasē ieturējuma nodokli par šiem procentiem, ja vien šī saimnieciskā vienība vai juridiskais veidojums nav oficiāli piekritis, ka tā nosaukumu, ja tāds ir, juridisko formu, faktiskā vadības centra adresi un kopējo tai samaksāto vai tai nodrošināto procentu summu paziņo saskaņā ar 4. panta 2. punkta ceturto daļu.”;
10)
direktīvas 13. pantu aizstāj ar šādu:
“13. pants
Ieturējuma nodokļa procedūras izņēmumi
1. Dalībvalstis, kas iekasē ieturējuma nodokli saskaņā ar 11. pantu, paredz šādas procedūras, lai nodrošinātu, ka īpašuma beneficiāri var pieprasīt, lai nodoklis netiktu ieturēts:
a)
procedūru, kas ļauj īpašuma beneficiāram tieši pilnvarot maksājumu pārstāvi sniegt informāciju saskaņā ar II nodaļu, šādam pilnvarojumam attiecoties uz visiem šim īpašuma beneficiāram attiecināmiem procentu maksājumiem, ko veic minētais maksājumu pārstāvis; šādā gadījumā piemēro 9. panta noteikumus;
b)
procedūru, kas nodrošina, ka ieturējuma nodokli neiekasē, ja īpašuma beneficiārs uzrāda savam maksājumu pārstāvim apliecību, ko kompetentā iestāde dalībvalstī, kas ir viņa dzīvesvietas valsts nodokļu vajadzībām, izveidojusi uz viņa vārda saskaņā ar 2. punktu.
2. Pēc īpašuma beneficiāra lūguma kompetentā iestāde dalībvalstī, kas ir viņa dzīvesvietas valsts nodokļu vajadzībām, izsniedz apliecību, kurā norāda:
a)
īpašuma beneficiāra vārdu, adresi, nodokļu maksātāja numuru vai tā ekvivalentu un dzimšanas datumu un vietu;
b)
maksājumu pārstāvja vārdu vai nosaukumu un adresi;
c)
īpašuma beneficiāra konta numuru vai, ja tāda nav, vērtspapīra identifikāciju.
Šādas apliecības derīguma termiņš nav ilgāks par trīs gadiem. To izsniedz ikvienam īpašuma beneficiāram, kas to pieprasa, divos mēnešos pēc šāda pieprasījuma iesniegšanas.”;
11)
direktīvas 14. pantu groza šādi:
a)
panta 2. punktā pirmo teikumu aizstāj ar šādu:
“Ja procentu maksājumam, kas veikts īpašuma beneficiāram, bijis piemērots ieturējuma nodoklis maksājumu pārstāvja dalībvalstī, tad dalībvalsts, kas ir īpašuma beneficiāra dzīvesvietas valsts nodokļu vajadzībām, atbilstoši saviem tiesību aktiem piešķir viņam nodokļu atlaidi, kas līdzvērtīga ieturētā nodokļa summai.”;
b)
panta 3. punktu aizstāj ar šādu:
“3. Ja papildus 11. pantā minētajam ieturējuma nodoklim īpašuma beneficiāram veiktajam procentu maksājumam bijis piemērots jebkāda cita veida ieturējuma nodoklis un dalībvalsts, kas ir īpašuma beneficiāra dzīvesvietas valsts nodokļu vajadzībām, piešķir nodokļu atlaidi par šādu ieturējuma nodokli saskaņā ar saviem tiesību aktiem vai konvencijām par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu, šādu citu ieturējuma nodokli kreditē pirms 2. punktā noteiktās procedūras piemērošanas.”;
12)
direktīvas 15. panta 1. punkta otrajā daļā vārdu “pielikumā” aizstāj ar “III pielikumā”;
13)
direktīvas 18. panta pirmo teikumu aizstāj ar šādu:
“Komisija ik pēc trīs gadiem ziņo Padomei par šīs direktīvas darbību, pamatojoties uz IV pielikumā minētajiem statistikas datiem, kurus Komisijai iesniedz katra dalībvalsts.”;
14)
iekļauj šādus pantus:
“18.a pants
Īstenošanas pasākumi
1. Komisija, rīkojoties saskaņā ar 18.b panta 2. punktā paredzēto procedūru, var pieņemt pasākumus šādos nolūkos:
a)
lai noteiktu datu piegādātājus, kurus maksājumu pārstāvis var izmantot, lai iegūtu informāciju, kas nepieciešama, lai piemērotu atbilstošu režīmu 6. panta 1. punkta pirmās daļas b), d) un e) apakšpunkta nolūkos;
b)
lai izveidotu vienotus formātus un praktisku kārtību, kas vajadzīga 9. pantā minētās informācijas elektroniskai apmaiņai;
c)
lai izveidotu vienotas apliecību un citu dokumentu veidlapas, kas sekmē direktīvas piemērošanu, jo īpaši tādu dokumentu, kurus izdod dalībvalstis, kas iekasē ieturējuma nodokli, un kurus 14. panta vajadzībām izmanto dalībvalsts, kurā īpašuma beneficiāram ir dzīvesvieta nodokļu vajadzībām.
2. Komisija atjaunina sarakstu, kas izklāstīts III pielikumā, pēc to dalībvalstu lūguma, kuras tas tieši ietekmē.
18.b pants
Komiteja
1. Komisijai palīdz Administratīvās sadarbības komiteja nodokļu jautājumos (“komiteja”).
2. Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Regulas (ES) Nr. 182/2011 5. pantu.”;
15)
pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas pielikumu.
2. pants
1. Dalībvalstis līdz 2016. gada 1. janvārim pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis tūlīt dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
Tās piemēro minētos noteikumus no pirmās dienas trešajā kalendāra gadā pēc tā kalendāra gada, kurā šī direktīva stājas spēkā.
Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāma šāda atsauce.
2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
3. pants
Šī direktīva stājas spēkā dienā, kad to publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
4. pants
Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.
Briselē, 2014. gada 24. martā