ДЕЛЕГИРАН РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 1187/2014 НА КОМИСИЯТА
от 2 октомври 2014 година
за допълване на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на регулаторните технически стандарти за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на сделките с базисни активи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (1), и по-специално член 390, параграф 8, алинея 3 от него,
като има предвид, че:
(1)
За да се определи цялостната експозиция към определен длъжник, която произтича от експозициите на институцията към сделка с базисни активи, първо следва да се определи отделно стойността на всяка от тези експозиции. След това общата стойност на експозициите следва да се определи като сбор от тези експозиции, но не би трябвало да е по-голяма от стойността на експозицията, формирана от самия базисен актив.
(2)
Когато експозиции на други инвеститори са с равностоен ранг с тази на институцията, стойността на експозицията на институцията към базисен актив следва да отразява пропорционалното разпределение на загубите между експозициите с равностоен ранг. Това произтича от факта, че ако е настъпило неизпълнение по базисен актив, загубите винаги се разпределят между експозициите с равностоен ранг пропорционално на размера на всяка от тях и максималната загуба, която институцията може да понесе в случай на пълна загуба на базисен актив, е ограничена до частта, която съответства на дела на експозицията на институцията от общия размер на всички експозиции, които са с равностоен ранг.
(3)
Следва да се прави разграничение между сделки, при които всички инвеститори са с равностоен ранг, като например предприятия за колективно инвестиране, и други видове сделки, като например секюритизации, при които може да е необходимо разделяне на траншове с различаващи се по своя ранг експозиции. При първия вид сделки произтичащата експозицията към базисен актив зависи единствено от дела на експозицията на инвеститора от общия размер на експозициите на всички инвеститори. При втория вид сделки загубите се разпределят първо за определени траншове в зависимост от техния ранг, а след това, в случай на повече от един инвеститор в един и същ транш - пропорционално сред инвеститорите. Всички траншове в дадена секюритизация следва да бъдат третирани еднакво, тъй като при реализиране на най-лошия възможен сценарий подчинените траншове могат да бъдат изчерпани много бързо. По-специално следва да бъде призната максималната загуба, която може да бъде понесена от всички инвеститори в даден транш в случай на пълна загуба на определен базисен актив, тъй като не следва да бъде признато редуциране на кредитния риск за подчинените траншове. Експозицията на институцията към базисен актив по сделка не следва да превишава общата стойност на експозициите за този транш (понеже загубата за определен инвеститор в даден транш, която произтича от неизпълнение по базисен актив, никога не може да бъде по-голяма от общата стойност на експозициите за транша) и стойността на експозицията, формирана от базисния актив (понеже институцията никога не може да загуби повече от стойността на базисния актив). Това ограничение на максималната загуба следва да се вземе предвид, като се използва по-ниската от двете стойности на експозицията и след това се приложи процедурата за признаване на пропорционалното разпределение на загубите между всички експозиции с еднакъв ранг в този транш, ако има повече от един инвеститор в него.
(4)
Въпреки че се очаква институциите да идентифицират всички длъжници по базисни активи на сделките, в които инвестират, може да има случаи, в които това би довело до неоправдани разходи за институциите или когато обстоятелства не позволяват на институциите да идентифицират определени длъжници. В такива случаи, когато експозиция към базисен актив е достатъчно малка, за да има само несъществено въздействие върху цялостната експозиция към определен клиент или група от свързани клиенти, е достатъчно тази експозиция да бъде отнесена към сделката като отделен клиент. Общият размер на тези експозиции към базисни активи по една и съща сделка следва при все това да подлежи на ограничението за максималния размер на големите експозиции за тази сделка. Делът на даден базисен актив от цялостната експозиция следва да се приеме за несъществен, когато за достигане на пределната стойност от 25 % от приемливия капитал на институцията са необходими поне 100 експозиции към базисни активи по дадена сделка. Затова стойността на експозицията не трябва да превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията.
(5)
С цел да се предотврати възникването на неограничена цялостна експозиция, произтичаща от пропуски по отношение на информацията, е необходимо експозициите, чиято стойност превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията и за които липсва информация за длъжника, да бъдат отнесени към хипотетичен клиент („неизвестен клиент“), по отношение на който следва да важи ограничението от 25 % за големите експозиции.
(6)
Когато дадена институция не е в състояние да определи размера на отделните базисни активи по дадена сделка, съществува риск базисните активи по сделката да се отнасят към един и същ длъжник или една и съща група от свързани клиенти. В този случай с цел да се ограничи рискът, от институцията следва да се изиска да прецени доколко е съществена общата стойност на нейните експозиции към сделката, преди да може да я отнесе към сделката като отделен клиент, вместо към категорията „неизвестен клиент“.
(7)
Структурата на дадена сделка не следва да представлява допълнителна експозиция, когато обстоятелствата по сделката са такива, че загуби от експозиция към тази сделка могат да възникнат само вследствие на неизпълнение по базисни активи. Допълнителна експозиция следва да бъде призната, когато сделката включва задължение за плащане на дадено лице, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или поне ги предхожда, предвид това че е възможно инвеститорите да понесат допълнителни загуби в случай на неизпълнение на задълженията на това лице, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Допълнителна експозиция следва да бъде призната и когато условията на сделката дават възможност парични потоци да бъдат пренасочени към лице, което няма право да ги получава, тъй като инвеститорите биха могли да понесат допълнителни загуби, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Не следва да бъде призната допълнителна експозиция за предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) в съответствие с посоченото в Директива 2009/65/ЕO на Европейския парламент и на Съвета (2), предвид това че парични потоци не могат да бъдат пренасочени към лице, което по условията на сделката няма право да ги получава. Това изискване следва да се приеме и по отношение на субекти, които подлежат на еквивалентни изисквания по силата на законодателни актове на Съюза или на трета държава.
(8)
Съществуването и стойността на експозиции към клиент или група от свързани клиенти, произтичащи от експозиции към сделки, не зависят от това дали експозициите към сделки биват отнесени към търговския или към банковия портфейл. Поради това условията и методологиите, които трябва да се използват за идентифициране на експозиции към базисни активи, следва да бъдат едни и същи, независимо от това дали тези експозиции биват отнесени към търговския, или към банковия портфейл на институцията.
(9)
Настоящият регламент се основава на проектите на регулаторни технически стандарти, представени на Европейската комисия от Европейския банков орган (ЕБО).
(10)
ЕБО проведе открити обществени консултации по проектите на регулаторни технически стандарти, въз основа на които е изготвен настоящият регламент, анализира свързаните с тях потенциални разходи и ползи и поиска становище от Групата на участниците от банковия сектор, създадена в съответствие с член 37 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета (3),
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Предмет
С настоящия регламент се уреждат условията и методологиите, които се използват за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на експозиции, произтичащи от сделки с базисни активи, и условията, при които структурата на сделки с базисни активи не представлява допълнителна експозиция.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„сделки“ означава сделките по член 112, букви м) и о) от Регламент (ЕС) № 575/2013, както и други сделки, при които е налице експозиция към базисни активи;
б)
„неизвестен клиент“ означава един хипотетичен клиент, към който институцията отнася всички експозиции, за които не е идентифицирала длъжника, при условие че не са приложими член 6, параграф 2, букви а) и б) и член 6, параграф 3, буква а) от настоящия регламент.
Член 3
Идентификация на произтичащи от сделки експозиции
1. Дадена институция определя дела на определена сделка от цялостната експозиция към даден клиент или група от свързани клиенти в съответствие с изложената в членове 4 - 6 методология.
Институцията определя поотделно експозицията си към всеки от базисните активи в съответствие с член 5.
2. Дадена институция преценява дали определена сделка представлява допълнителна експозиция в съответствие с член 7.
Член 4
Базисни експозиции към сделки, които на свой ред включват базисни активи
1. За целите на членове 5 и 6 при оценяването на базисните експозиции на определена сделка (сделка А), която сама по себе си включва базисна експозиция към друга сделка (сделка Б), дадена институция третира експозицията към сделка Б, като я заменя с базисните за нея експозиции.
2. Параграф 1 се прилага, при условие че базисните експозиции представляват експозиции към сделки с базисни активи.
Член 5
Изчисляване на стойността на експозицията
1. Експозицията на дадена институция към базисен актив на сделка е по-ниската от следните стойности:
а)
стойността на експозицията, която произтича от базисния актив;
б)
общата стойност на експозициите на институцията към базисния актив, която се получава от всички експозиции на институцията към сделката.
2. Стойността на произтичащата от дадена сделка експозиция към базисен актив за всяка експозиция на институция към сделката се определя, както следва:
а)
ако експозициите на всички инвеститори по тази сделка са с равностоен ранг, стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по стойността на формираната от базисния актив експозиция;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по по-ниската от следните стойности:
i)
стойността на експозицията, формирана от базисния актив,
ii)
общата стойност на експозицията на институцията към сделката, заедно с всички други експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
3. Пропорционалният дял на експозицията на дадена институция към определена сделка се получава, като стойността на експозицията на институцията се раздели на общата стойност на експозицията на институцията и всички останали експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
Член 6
Процедура за определяне на дела на базисните експозиции от цялостните експозиции
1. За всяка експозиция към кредитен риск, за която длъжникът е идентифициран, дадена институция включва стойността на своята експозиция към съответния базисен актив при изчисляването на цялостната експозиция към този длъжник като отделен клиент или към групата от свързани клиенти, към която принадлежи този длъжник.
2. Ако дадена институция не е идентифицирала длъжника по базисна експозиция към кредитен риск или когато не е в състояние да потвърди, че дадена базисна експозиция не представлява експозиция към кредитен риск, институцията отнася тази експозиция по следния начин:
а)
когато стойността на експозицията не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
б)
когато стойността на експозицията е не по-малка от 0,25 % от приемливия капитал на институцията и чрез мандата на сделката институцията може да гарантира, че базисните експозиции на сделката не са свързани с други експозиции в нейния портфейл, включително базисни експозиции от други сделки, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
в)
в случаите, различни от посочените в букви а) и б), тя отнася експозицията към категорията „неизвестен клиент“.
3. Ако дадена институция не е в състояние да разграничи отделните базисни експозиции на дадена сделка, институцията отнася общата стойност на своите експозиции към сделката по следния начин:
а)
когато общата стойност на експозициите не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася общата стойност на експозициите към сделката като отделен клиент;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), тя отнася тази обща стойност на експозициите към категорията „неизвестен клиент“.
4. За целите на параграфи 1 и 2 институциите редовно и поне веднъж месечно извършват наблюдение на тези сделки за евентуални промени в състава и относителния дял на базисните експозиции.
Член 7
Допълнителна експозиция, произтичаща от структурата на сделката
1. Структурата на дадена сделка не трябва да представлява допълнителна експозиция, ако сделката изпълнява едновременно следните две условия:
а)
правната и оперативната структура на сделката са създадени така, че да не дават възможност на управителя на сделката или на трета страна да пренасочва каквито и да е произтичащи от сделката парични потоци към лица, които според условията на сделката нямат право да ги получават;
б)
условията на сделката не могат да изискват от емитента или от друго лице да извърши плащане към институцията, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или ги предхожда.
2. Условието в параграф 1, буква а) се счита за изпълнено, когато сделката е един от следните видове:
а)
ПКИПЦК по определението в член 1, параграф 2 от Директива 2009/65/ЕO;
б)
установено в трета държава предприятие, което извършва дейности, подобни на извършваните от ПКИПЦК, и което е обект на надзор по силата на законодателен акт на Съюза или на законодателството на трета държава, прилагаща надзорни и регулаторни изисквания, които са най-малко равностойни на прилаганите в Съюза по отношение на ПКИПЦК.
Член 8
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 2 октомври 2014 година.
KOMISIJAS DELEĢĒTĀ REGULA (ES) Nr. 1187/2014
(2014. gada 2. oktobris),
ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 575/2013 attiecībā uz regulatīvajiem tehniskajiem standartiem, lai noteiktu klienta vai savstarpēji saistītu klientu grupas kopējo riska darījumu apmēru attiecībā uz darījumiem ar pamatā esošajiem aktīviem
(Dokuments attiecas uz EEZ)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulu (ES) Nr. 575/2013 par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (1), un jo īpaši ņemot vērā tās 390. panta 8. punkta trešo daļu,
tā kā:
(1)
Lai noteiktu konkrēta parādnieka kopējo riska darījumu apmēru, kas izriet no iestādes darījuma ar pamatā esošajiem aktīviem, vispirms būtu jānosaka riska darījuma vērtība atsevišķi katram no šiem riska darījumiem. Kopējā riska darījuma vērtība tad būtu jānosaka ar šo riska darījumu kopumu, bet tai nevajadzētu būt lielākai par riska darījuma vērtību, ko veido pats pamatā esošais aktīvs.
(2)
Ja citu ieguldītāju riska darījumi ir līdzvērtīgi iestādes riska darījumam, iestādes riska darījuma ar pamatā esošo aktīvu vērtībai būtu jāatspoguļo zaudējumu proporcionāla sadale starp līdzvērtīgiem riska darījumiem. Tas izriet no fakta, ka, ja ir noticis saistību neizpildes gadījums attiecībā uz pamatā esošu aktīvu, zaudējumus vienmēr sadala starp līdzvērtīgiem riska darījumiem atbilstoši katra šī riska darījuma proporcionālai attiecībai, un maksimālais zaudējumu apmērs, kas radies iestādei pilnīgu zaudējumu gadījumā no pamatā esoša aktīva, ir ierobežots līdz daļai atbilstīgi iestādes riska darījuma attiecībai pret visu līdzvērtīgo riska darījumu kopsummu.
(3)
Būtu jānošķir darījumi, kuros visi ieguldītāji ir līdzvērtīgi, piemēram, kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi, un citi darījumi, piemēram, vērtspapīrošana, kas var ietvert sadalīšanu laidienos, kad riska darījumiem var būt atšķirīga prioritāte. Attiecībā uz pirmo no iepriekšminētajiem, riska darījums ar pamatā esošu aktīvu ir atkarīgs tikai no ieguldītāja riska darījuma proporcionālās attiecības pret visu ieguldītāju riska darījumiem. Attiecībā uz pēdējo no iepriekšminētajiem, zaudējumus vispirms attiecina uz noteiktiem laidieniem atkarībā no to prioritātes un tad, ja ir vairāk nekā viens ieguldītājs tajā pašā laidienā, - proporcionāli starp ieguldītājiem. Pret visiem laidieniem vērtspapīrošanā būtu jāizturas vienādi, jo ļaunākā gadījuma scenārijā subordinētie laidieni ļoti drīz var izzust. Jo īpaši būtu jāatzīst maksimālie zaudējumi, kas radīsies visiem ieguldītājiem noteiktā laidienā pilnīgu zaudējumu gadījumā no pamatā esoša aktīva, jo nebūtu jāatzīst zaudējumu mazināšana no subordinētiem laidieniem. Iestādes riska darījumam ar pamatā esošu aktīvu nebūtu jāpārsniedz šā laidiena kopējā riska darījuma vērtība (jo zaudējumi ieguldītājam noteiktā laidienā, kuri rodas no pamatā esoša aktīva saistību neizpildes, nekad nevar pārsniegt laidiena kopējo riska darījuma vērtību) un pamatā esošā aktīva veidota riska darījuma vērtība (jo iestāde nekad nevar zaudēt vairāk par pamatā esošā aktīva summu). Šis maksimālo zaudējumu ierobežojums būtu jāatspoguļo, izmantojot mazāko no abām riska darījumu vērtībām un tad piemērojot procedūru, lai atzītu zaudējumu proporcionālu sadali starp visiem riska darījumiem, kas ir līdzvērtīgi šajā laidienā, ja ir vairāk nekā viens ieguldītājs šajā laidienā.
(4)
Lai gan sagaida, ka iestādes identificē visus parādniekus saistībā ar pamatā esošiem aktīviem darījumos, kuros tie veic ieguldījumus, var būt gadījumi, kad tas iestādēm radītu nepamatotas izmaksas vai kad apstākļi liedz iestādēm identificēt konkrētus parādniekus. Tādējādi, ja riska darījums ar pamatā esošu aktīvu ir pietiekami mazs, lai tikai nebūtiski veicinātu konkrēta klienta vai savstarpēji saistītu klientu grupas kopējo riska darījumu apmēru, vajadzētu būt pietiekami attiecināt šo riska darījumu uz darījumu kā atsevišķu klientu. Tā paša darījuma pamatā esošo aktīvu riska darījumu kopējam apjomam tad joprojām vajadzētu būt ierobežotam ar lielu riska darījumu ierobežojumu šim darījumam. Būtu jāpieņem, ka pamatā esoša aktīva devums kopējā riska darījumu apmērā ir nebūtisks, ja ir vajadzīgi vismaz 100 riska darījumi ar pamatā esošiem aktīviem, lai sasniegtu ierobežojumu 25 % apmērā no iestādes atbilstošā kapitāla. Tam būtu nepieciešams, lai riska darījuma vērtība nepārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla.
(5)
Lai novērstu neierobežotu kopējo riska darījumu apmēru, kas rodas no informācijas trūkuma, riska darījumi, kuru riska darījuma vērtība pārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla un attiecībā uz kuriem trūkst informācijas par parādnieku, būtu jāattiecina uz hipotētisko klientu (“nezināms klients”), uz kuru būtu jāattiecas lielu riska darījumu ierobežojumam 25 % apmērā.
(6)
Ja iestāde nevar nošķirt darījuma pamatā esošos aktīvus to apjoma izteiksmē, pastāv risks, ka darījuma pamatā esošie aktīvi ir saistīti ar to pašu parādnieku vai savstarpēji saistītu klientu grupu. Šajā gadījumā, lai mazinātu šo risku, iestādei būtu jāpieprasa novērtēt ar darījumu saistīto riska darījumu kopējā apmēra būtiskumu, pirms tā var to attiecināt uz darījumu kā atsevišķu klientu, nevis “nezināmu klientu”.
(7)
Darījuma struktūrai nevajadzētu būt papildu riska darījumam, ja darījuma apstākļi nodrošina, ka zaudējumi no riska darījuma ar šo darījumu var rasties tikai saistību neizpildes gadījumos attiecībā uz pamatā esošajiem aktīviem. Būtu jāatzīst papildu riska darījums, kad darījums ietver konkrētas personas maksājumu saistības papildus vai vismaz pirms naudas plūsmām no pamatā esošajiem aktīviem, ņemot vērā to, ka ieguldītājiem varētu rasties papildu zaudējumi šīs personas saistību neizpildes gadījumā, lai gan nav noticis saistību neizpildes gadījums attiecībā uz pamatā esošo aktīvu. Papildu riska darījums būtu jāatzīst arī tad, ja darījuma apstākļi ļauj novirzīt naudas plūsmas personai, kas nav tiesīga tās saņemt, jo ieguldītājiem varētu rasties papildu zaudējumi, lai gan nav noticis saistību neizpildes gadījums attiecībā uz pamatā esošo aktīvu. Nebūtu jāatzīst papildu riska darījums attiecībā uz pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU), kā minēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/65/EK (2), ņemot vērā to, ka naudas plūsmas nevar novirzīt personai, kas nav tiesīga darījuma ietvaros saņemt šīs naudas plūsmas. Tas būtu jāpieņem arī attiecībā uz subjektiem, kuriem piemēro līdzvērtīgas prasības saskaņā ar Savienības tiesību aktiem vai trešās valsts tiesību aktiem.
(8)
Klienta vai savstarpēji saistītu klientu grupas riska darījumu pastāvēšana un riska darījumu vērtība, kas izriet no darījumiem, nav atkarīga no tā, vai darījumi ir tirdzniecības portfelī vai netirdzniecības portfelī. Tāpēc nosacījumiem un metodikai, kas jāizmanto, lai noteiktu riska darījumus ar pamatā esošajiem aktīviem, vajadzētu būt tādiem pašiem neatkarīgi no tā, vai riska darījumi ir iestādes tirdzniecības portfelī vai netirdzniecības portfelī.
(9)
Šīs regulas pamatā ir regulatīvo tehnisko standartu projekts, ko Komisijai iesniegusi Eiropas Banku iestāde (EBI).
(10)
EBI ir veikusi atklātas sabiedriskās apspriešanas par regulatīvo tehnisko standartu projektu, kas ir šīs regulas pamatā, analizējusi potenciālās saistītās izmaksas un ieguvumus un pieprasījusi atzinumu no Banku nozares ieinteresēto personu grupas, kura izveidota saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 (3) 37. pantu,
IR PIEŅĒMUSI ŠO REGULU.
1. pants
Priekšmets
Šī regula nosaka nosacījumus un metodiku, ko izmanto, lai noteiktu iestādes kopējo riska darījumu apjomu ar klientu vai savstarpēji saistītu klientu grupu attiecībā uz riska darījumiem ar pamatā esošajiem aktīviem, un nosacījumus, atbilstoši kuriem ar pamatā esošajiem aktīviem veikto darījumu struktūra nerada papildu riska darījumu.
2. pants
Definīcijas
Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
a)
“darījumi” ir darījumi, kas minēti Regulas (ES) Nr. 575/2013 112. panta m) un o) punktā, un citi darījumi, ja ir riska darījums ar pamatā esošajiem aktīviem;
b)
“nezināms klients” ir viens hipotētiskais klients, uz kuru iestāde attiecina visus riska darījumus, kuriem tā nav identificējusi parādnieku, ja nav piemērojams šīs regulas 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts un 6. panta 3. punkta a) apakšpunkts.
3. pants
No darījumiem izrietošo riska darījumu identifikācija
1. Iestāde nosaka ieguldījumu konkrēta klienta vai savstarpēji saistītu klientu grupas kopējā riska darījumu apjomā konkrēta darījuma rezultātā saskaņā ar metodiku, kas izklāstīta 4., 5. un 6. pantā.
Iestāde nosaka atsevišķi katram no pamatā esošajiem aktīviem riska darījumu apjomu ar šo pamatā esošo aktīvu saskaņā ar 5. pantu.
2. Iestāde izvērtē, vai konkrēts darījums veido papildu riska darījumu saskaņā ar 7. pantu.
4. pants
Pamatā esoši riska darījumi no darījumiem, kam pašiem ir pamatā esoši aktīvi
1. Novērtējot pamatā esošo riska darījumu apjomu no darījuma (A darījums), kam pašam ir pamatā esošs riska darījums no cita darījuma (B darījums) 5. un 6. panta nolūkā, iestāde riska darījumu no B darījuma uzskata par aizstātu ar riska darījumiem, kuri ir pamatā B darījumam.
2. Šā panta 1. punktu piemēro tik ilgi, kamēr pamatā esošie riska darījumi ir riska darījumi ar pamatā esošiem aktīviem.
5. pants
Riska darījuma vērtības aprēķins
1. Iestādes riska darījuma apjoms ar darījuma pamatā esošo aktīvu ir mazākais no šādām vērtībām:
a)
riska darījumu vērtība riska darījumam, kas izriet no pamatā esošā aktīva;
b)
kopējo riska darījumu vērtība iestādes riska darījumiem ar pamatā esošo aktīvu, kas izriet no iestādes darījuma visiem riska darījumiem.
2. Attiecībā uz katru iestādes riska darījumu, kas izriet no darījuma, rezultējošā riska darījuma ar pamatā esošo aktīvu vērtību nosaka šādi:
a)
ja visu šā darījuma ieguldītāju riska darījumi ir līdzvērtīgi, rezultējošā riska darījuma ar pamatā esošo aktīvu vērtība ir iestādes riska darījuma proporcionālā attiecība, ko reizina ar pamatā esošā aktīva veidoto riska darījuma vērtību;
b)
gadījumos, kas nav minēti a) apakšpunktā, no pamatā esošā aktīva izrietošā riska darījuma vērtība ir iestādes riska darījuma proporcionālā attiecība, ko reizina ar mazāko no šādām vērtībām:
i)
riska darījumu vērtību riska darījumam, ko veido pamatā esošais aktīvs;
ii)
kopējā iestādes riska darījumu vērtība no darījuma kopā ar visiem pārējiem riska darījumiem, kuri ir līdzvērtīgi iestādes riska darījumam.
3. Iestādes riska darījuma proporcionālā attiecība ir iestādes riska darījuma vērtība, kas dalīta ar iestādes riska darījuma vērtību kopā ar visiem pārējiem riska darījumiem, kuri ir līdzvērtīgi iestādes riska darījumam.
6. pants
Procedūra, lai noteiktu pamatā esošo riska darījumu ieguldījumu kopējā riska darījumu apmērā
1. Attiecībā uz katru kredītriska darījumu, kuram ir identificēts parādnieks, iestāde iekļauj attiecīgā pamatā esošā aktīva riska darījuma vērtību, aprēķinot kopējo riska darījuma apjomu ar šo parādnieku kā atsevišķu klientu vai savstarpēji saistītu klientu grupu, pie kuras šis parādnieks pieder.
2. Ja iestāde nav identificējusi pamatā esoša kredītriska darījuma parādnieku vai ja iestāde nespēj apstiprināt, ka pamatā esošais riska darījums nav kredītriska darījums, iestāde šo riska darījumu attiecina šādi:
a)
ja riska darījuma vērtība nepārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla, tā šo riska darījumu attiecina uz darījumu kā atsevišķu klientu;
b)
ja riska darījuma vērtība ir vienāda ar vai pārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla un iestāde var nodrošināt, izmantojot darījuma pilnvaras, ka darījuma pamatā esošie riska darījumi nav saistīti ar citiem riska darījumiem tās portfelī, tostarp pamatā esošiem riska darījumiem no citiem darījumiem, tā šo riska darījumu attiecina uz darījumu kā atsevišķu klientu;
c)
gadījumos, kas nav minēti a) un b) apakšpunktā, tā attiecina šo riska darījumu uz nezināmu klientu.
3. Ja iestāde nevar nošķirt darījuma pamatā esošos riska darījumus, iestāde kopējo riska darījumu vērtību attiecina uz darījumu šādi:
a)
ja šī kopējā riska darījumu vērtība nepārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla, tā šo kopējo riska darījumu vērtību attiecina uz darījumu kā atsevišķu klientu;
b)
gadījumos, kas nav minēti a) apakšpunktā, tā attiecina šo kopējo riska darījumu vērtību uz nezināmu klientu.
4. Šā panta 1. un 2. punkta nolūkā iestādes regulāri un vismaz reizi mēnesī uzrauga šādus darījumus, lai konstatētu pamatā esošo riska darījumu sastāva un relatīvās daļas iespējamās izmaiņas.
7. pants
Papildu riska darījums, ko rada darījuma struktūra
1. Darījuma struktūra nerada papildu riska darījumu, ja darījums atbilst abiem šādiem nosacījumiem:
a)
darījuma juridiskā un praktiskā struktūra ir veidota, lai novērstu to, ka darījuma pārvaldītājs vai trešā persona naudas plūsmas, kas rodas darījuma rezultātā, novirza personām, kuras citādi nav tiesīgas saskaņā ar darījuma noteikumiem saņemt šīs naudas plūsmas;
b)
ne emitentam, ne citai personai darījuma ietvaros nevar likt veikt maksājumu iestādei papildus vai kā avansa maksājumu naudas plūsmām no pamatā esošajiem aktīviem.
2. Nosacījumu, kas minēts 1. punkta a) apakšpunktā, uzskata par izpildītu, ja darījums ir viens no šādiem subjektiem:
a)
PVKIU, kā definēts Direktīvas 2009/65/EK 1. panta 2. punktā;
b)
uzņēmums, kura uzņēmējdarbības vieta ir trešā valstī un kurš veic darbības, kas līdzīgas tām, ko veic PVKIU, un kurš ir pakļauts uzraudzībai saskaņā ar Savienības tiesību aktu vai saskaņā ar tādas trešās valsts tiesību aktiem, kura piemēro uzraudzības un regulējošās prasības, kas ir vismaz līdzvērtīgas Savienībā piemērotajām prasībām attiecībā uz PVKIU.
8. pants
Stāšanās spēkā
Šī regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs.
Briselē, 2014. gada 2. oktobrī