RÅDETS DIREKTIV 96/97/EF af 20. december 1996 om ændring af direktiv 86/378/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 100,
under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2),
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg (3), og
ud fra følgende betragtninger:
I henhold til traktatens artikel 119 skal hver medlemsstat gennemføre princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde; ved løn forstås den almindelige grund- eller minimumsløn og alle andre ydelser, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager direkte eller indirekte fra arbejdsgiveren i penge eller naturalier;
De Europæiske Fællesskabers Domstol fastslår i sin dom af 17. maj 1990 i sag 262/88, Barber mod Guardian Royal Exchange Assurance Group (4), at alle ydelser, der udbetales i henhold til erhvervstilknyttede pensionsordninger, udgør en del af lønnen som omhandlet i traktatens artikel 119;
i ovennævnte dom og den senere præcisering af den i dommen af 14. december 1993 i sag C-110/91, Moroni mod Collo GmbH (5), har Domstolen fortolket traktatens artikel 119 således, at forskelsbehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger generelt er forbudt, ikke blot når det drejer sig om at fastsætte pensionsalderen, men også når der tilbydes en erhvervstilknyttet pension i stedet for en godtgørelse i forbindelse med afskedigelse af økonomiske årsager;
i henhold til protokol nr. 2 ad traktatens artikel 119, der er knyttet til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, skal ydelser i medfør af en erhvervstilknyttet social sikringsordning ikke anses for løn, hvis og i det omfang de kan henføres til beskæftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990, undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede pårørende, der inden denne dato har anlagt søgsmål eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret;
i dommene af 28. september 1994 i sag C-57/93, Vroege mod NCIV Instituut voor Volkshuisvesting BV (6), og i sag C-128/93, Fisscher mod Voorhuis Hengelo BV (7), udtaler Domstolen, at ovennævnte protokol ingen betydning har for retten til at være omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning, idet denne ret fortsat reguleres af dommen af 13. maj 1986 i sag 170/84, Bilka-Kaufhaus GmbH mod Hartz (8), og at den tidsmæssige begrænsning af dommen af 17. maj 1990 i sag C-262/88, Barber-dommen, ikke gælder for retten til at være omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning; Domstolen har ligeledes fastslået, at nationale regler om søgsmålsfrister i nationale retsforhold kan gøres gældende over for arbejdstagere, der påberåber sig deres ret til at være omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning, på betingelse af at reglerne ikke er mindre gunstige for søgsmål af denne art end for tilsvarende søgsmål i henhold til national ret, og at de ikke i praksis gør det umuligt at udøve rettigheder i henhold til fællesskabsretten; Domstolen har desuden fastslået, at den omstændighed, at en arbejdstager kan kræve at blive omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning med tilbagevirkende kraft, ikke indebærer, at arbejdstageren kan undgå at betale bidrag til ordningen for det tidsrum, der er tale om;
udelukkelse af arbejdstagere på grund af deres arbejdskontrakts karakter fra en virksomhedstilknyttet eller branchetilknyttet social sikringsordning kan udgøre indirekte forskelsbehandling af kvinder;
Domstolen har endvidere i sin dom af 9. november 1993 i sag C-132/92, Birds Eye Walls Ltd mod Friedel M. Roberts (9), fastslået, at traktatens artikel 119 ikke er til hinder for, at der ved beregningen af en »overgangspension«, som arbejdsgiveren udbetaler til mandlige og kvindelige ansatte, der er gået på førtidspension på grund af dårligt helbred, og som navnlig skal opveje mistede indtægter som følge af, at de pågældende endnu ikke har nået den alder, der er fastsat for udbetaling af den lovbestemte pension, tages hensyn til det beløb, de senere vil modtage i lovpligtig pension, og at overgangspensionen nedsættes tilsvarende, selv om resultatet heraf - for så vidt angår mænd og kvinder mellem 60 og 65 år - er, at en kvindelig tidligere ansat modtager en mindre overgangspension end en mandlig tidligere ansat, idet forskellen svarer til det beløb, kvinden er berettiget til i lovpligtig pension, fra hun fylder 60 år, for de beskæftigelsesperioder, hun har tilbagelagt hos arbejdsgiveren;
Domstolen bekræfter i dommen af 6. oktober 1993 i sag C-109/91, Ten Oever mod Stichting Bedrijfpensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf (10), samt i dommene af 14. december 1993 i sag C-110/91, Moroni-dommen, af 22. december 1993 i sag C-152/91, Neath mod Hugh Steeper Ltd (11), og af 28. september 1994 i sag C-200/91, Coloroll Pension Trustees Limited mod Russell m.fl. (12), at i medfør af dommen af 17. maj 1990 i sag C-262/88, Barber-dommen, kan den direkte virkning af traktatens artikel 119 kun påberåbes til støtte for krav om ligebehandling med hensyn til erhvervstilknyttede pensioner, for så vidt angår ydelser, der vedrører beskæftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, medmindre arbejdstagerne eller deres ydelsesberettigede pårørende forinden har anlagt søgsmål eller indgivet en dertil svarende administrativ klage i overensstemmelse med national lovgivning;
Domstolen bekræfter i ovennævnte domme i sag C-109/91, Ten Oeverdommen, og i sag C-200/91, Coloroll-dommen, at den tidsmæssige begrænsning af Barber-dommen gælder, for efterladtepensioner, og at der følgelig kun kan kræves ligebehandling på dette område for så vidt angår beskæftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, medmindre de pågældende forinden har anlagt søgsmål eller indgivet en dertil svarende administrativ klage i overensstemmelse med national lovgivning:
Domstolen præciserer endvidere i dommene i sag C-152/91 og i sag C-200/91, at lønmodtagernes bidrag til en ydelsesdefineret pensionsordning skal være ens for mandlige og kvindelige arbejdstagere, da de er omfattet af traktatens artikel 119; det forhold, at der på grund af anvendelse af forskellige aktuarmæssige faktorer for mænd og kvinder ikke indbetales samme arbejdsgiverbidrag inden for rammerne af funderede og ydelsesdefinerede pensionsordninger, skal ikke bedømmes efter denne artikel;
Domstolen præciserer i dommene af 28. september 1994 i sag C-408/92, Smith mod Advel Systems (13), og i sag C-28/93, Van den Akker mod Stichting Shell Pensioenfonds (14), at traktatens artikel 119 er til hinder for, at en arbejdsgiver for at efterkomme dommen af 17. maj 1990 i sag C-262/88, Barber-dommen, sætter kvinders pensionsalder op til samme niveau som mænds for så vidt angår beskæftigelsesperioder mellem den 17. maj 1990 og ikrafttrædelsestidspunktet for de nævnte foranstaltninger; artikel 119 er derimod ikke til hinder herfor for så vidt angår beskæftigelsesperioder efter dette tidspunkt; for så vidt angår beskæftigelsesperioder før den 17. maj 1990 indeholdt fællesskabsretten ikke nogen forpligtelse, der kunne begrunde foranstaltninger, som med tilbagevirkende kraft begrænser de fordele, kvinder har haft;
Domstolen præciserer i ovennævnte dom i sag C-200/91, Coloroll-dommen, at supplerende ydelser, der hidrører fra bidrag, som arbejdstagerne frivilligt har indbetalt, ikke falder ind under anvendelsesområdet for traktatens artikel 119;
i det tredje handlingsprogram på mellemlang sigt (1991 1995) (15) om lige muligheder for kvinder og mænd har Kommissionen endnu engang understreget betydningen af, at der vedtages passende foranstaltninger for at tage hensyn til konsekvenserne af dommen i sag 262/88, Barber-dommen;
sidstnævnte dom gør automatisk nogle af bestemmelserne vedrørende lønmodtagere i Rådets direktiv 86/378/EØF af 24. juli 1986 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (16) ugyldige;
traktatens artikel 119 gælder umiddelbart og kan påberåbes for de nationale domstole over for enhver arbejdsgiver, det være sig en privat person eller en juridisk person, og det tilkommer disse domstole at sikre beskyttelsen af de rettigheder, denne bestemmelse giver borgerne;
af hensyn til retssikkerheden er det imidlertid nødvendigt at ændre direktiv 86/378/EØF for at tilpasse de bestemmelser, der er påvirket af retspraksis ifølge Barber-dommen -
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
Artikel 1
I direktiv 86/378/EØF foretages følgende ændringer:
1) Artikel 2 affattes således:
»Artikel 2
1. Ved »erhvervstilknyttede sikringsordninger« forstås ordninger, der ikke er omfattet af direktiv 79/7/EØF, og som har til formål at sikre arbejdere, uanset om de er lønmodtagere eller selvstændige erhvervsdrivende, inden for en virksomhed eller en gruppe af virksomheder, inden for en erhvervsgren eller inden for en faglig eller tværfaglig branche, ydelser, som skal supplere ydelserne fra de lovbestemte sociale sikringsordninger eller træde i stedet for disse, uanset om medlemskab af disse ordninger er obligatorisk.
2. Direktivet gælder ikke for:
a) individuelle aftaler for selvstændige erhvervsdrivende
b) ordninger for selvstændige erhvervsdrivende, hvori kun én person deltager
c) lønmodtageres forsikringsaftaler, hvori arbejdsgiveren ikke er part
d) frivillige bestemmelser i erhvervstilknyttede sikringsordninger, som tilbydes deltagerne individuelt for at sikre dem:
- supplerende ydelser eller
- valg af den dato, fra hvilken de normale ydelser til selvstændige erhvervsdrivende skal løbe, eller valg mellem flere ydelser
e) erhvervstilknyttede sikringsordninger, for så vidt ydelserne finansieres af frivillige lønmodtagerbidrag.
3. Bestemmelserne i dette direktiv er ikke til hinder for, at en arbejdsgiver giver personer, der har nået den alder, hvor de er berettiget til en pension i medfør af en erhvervstilknyttet sikringsordning, men som endnu ikke er berettiget til den lovbestemte alderspension, en supplerende pension med henblik på at udligne eller tilnærme de samlede ydelser til de ydelser, som modtages af personer af det andet køn, der befinder sig i samme situation, og som allerede har nået den alder, hvor de er berettiget til den lovbestemte pension, indtil modtagerne af denne supplerende pension har nået den lovbestemte pensionsalder.«
2) Artikel 3 affattes således:
»Artikel 3
Dette direktiv finder anvendelse på den erhvervsaktive del af befolkningen, herunder selvstændige erhvervsdrivende, arbejdstagere, der midlertidigt er uden arbejde på grund af sygdom, svangerskab og fødsel, ulykke eller ufrivillig arbejdsløshed, og personer, der søger arbejde, på pensionerede og invalide arbejdstagere samt på disse arbejdstageres ydelsesberettigede pårørende, i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis.«
3) Artikel 6 affattes således:
»Artikel 6
1. Bestemmelser, der er i modstrid med princippet om ligebehandling, er bestemmelser, som direkte eller indirekte, navnlig ved henvisning til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, er baseret på kønnet for så vidt angår fastsættelse af:
a) hvilke personer der har ret til at deltage i en erhvervstilknyttet sikringsordning
b) om deltagelse i en erhvervstilknyttet sikringsordning er tvungen eller frivillig
c) forskellige regler vedrørende alder ved indtrædelse i ordningen eller vedrørende krav om minimal beskæftigelsesperiode eller om en minimumsperiode for tilslutning til ordningen, for så vidt angår erhvervelse af ydelser
d) forskellige regler for tilbagebetaling af bidrag, med undtagelse af hvad der er fastsat i litra h) og i), når arbejdstageren forlader ordningen uden at have opfyldt betingelserne for at få udbetalt langtidsydelser med opsættende virkning
e) forskellige betingelser for tilkendelse af ydelser eller for begrænsning af disse ydelser til det ene af kønnene
f) forskellige aldersgrænser for pensionsret
g) regler, der suspenderer rettigheder eller adgangen til erhvervelse af rettigheder under lovbestemt eller overenskomstmæssig barselorlov eller orlov af familiemæssige årsager, som betales af arbejdsgiveren
h) forskellige ydelsesniveauer, undtagen i det omfang det er nødvendigt som følge af aktuarmæssige faktorer, der er forskellige for de to køn i forbindelse med bidragsdefinerede ordninger
for så vidt angår ordninger, der er funderede og ydelsesdefinerede, kan visse elementer (som bilaget indeholder eksempler på) være uens, såfremt de uens beløb skyldes anvendelsen af aktuarmæssige faktorer, der er forskellige for de to køn, ved iværksættelsen af finansieringen af ordningen
i) forskellige bidragsniveauer for lønmodtagerne
forskellige bidragsniveauer for arbejdsgiverne, bortset fra:
- i forbindelse med bidragsdefinerede ordninger, hvis formålet er at gøre størrelsen af pensionsydelserne til begge køn ens eller tilnærme dem til hinanden
- i forbindelse med ordninger, der er funderede og ydelsesdefinerede, når arbejdsgiverens bidrag tager sigte på at sikre finansieringen af udgifterne til disse ydelsesdefinerede ordninger
j) forskellige normer eller normer, der kun gælder for det ene køn, med undtagelse af hvad der er fastsat i litra h) og i), for erhvervelse eller bevarelse af retten til at få udbetalt ydelser med opsættende virkning, når den pågældende forlader ordningen.
2. Når det overlades til ordningens administrative organer at træffe afgørelse om tilkendelse af ydelser i henhold til dette direktiv, skal de pågældende organer overholde ligebehandlingsprincippet.«
4) Artikel 8 affattes således:
»Artikel 8
1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at bestemmelser i erhvervstilknyttede sikringsordninger for selvstændige erhvervsdrivende, der er i modstrid med ligebehandlingsprincippet, tages op til revision med virkning fra senest den 1. januar 1993.
2. Dette direktiv er ikke til hinder for, at rettigheder og pligter, som vedrører en periode for medlemskab af en erhvervstilknyttet ordning for selvstændige erhvervsdrivende, der ligger forud for revisionen af den pågældende ordning, fortsat er undergivet de bestemmelser i ordningen, som var gældende i den pågældende periode.«
5) Artikel 9 affattes således:
»Artikel 9
Hvad angår selvstændige erhvervsdrivendes ordninger kan medlemsstaterne udsætte den obligatoriske gennemførelse af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår:
a) fastsættelse af pensionsalderen for ydelse af alders- og arbejdsophørspensioner samt de følger, en sådan udsættelse måtte have for andre ydelser:
- enten indtil den dato, på hvilken ligebehandlingen er gennemført i de lovbestemte ordninger
- eller senest indtil ligebehandlingen indføres ved et direktiv
b) efterladtepension, indtil ligebehandlingsprincippet ved fællesskabsretten er indført i de lovbestemte sociale sikringsordninger om dette forhold
c) anvendelse af artikel 6, stk. 1, litra i), første afsnit, for at tage hensyn til forskellige aktuarmæssige faktorer, indtil senest den 1. januar 1999.«
6) Følgende nye artikel indsættes:
»Artikel 9a
At mænd og kvinder gør krav på en fleksibel pensionsalder på samme vilkår, anses ikke for at være uforeneligt med dette direktiv.«
7) Følgende bilag tilføjes:
»BILAG
Eksempler på elementer, der kan være uens for så vidt angår ordninger, der er funderede og ydelsesdefinerede, som omhandlet i artikel 6, litra h)
- konvertering af en del af den periodiske pension til sumydelser
- overførsel af pensionsrettigheder
- en efterladtepension, der udbetales til en ydelsesberettiget som modydelse for, at forsikringstageren giver afkald på en del af en pension
- en nedsat pension, når arbejdstageren vælger at gå på førtidspension.«
Artikel 2
1. Enhver gennemførelsesforanstaltning til dette direktiv, for så vidt angår lønmodtagere, skal dække alle ydelser, der kan henregnes til beskæftigelsesperioder efter den 17. maj 1990 og har tilbagevirkende kraft til denne dato, medmindre arbejdstagerne eller deres ydelsesberettigede pårørende inden denne dato har anlagt søgsmål eller indgivet en dertil svarende administrativ klage i overensstemmelse med national lovgivning. I så fald har gennemførelsesforanstaltningerne tilbagevirkende kraft til den 8. april 1976 og dækker alle ydelser, der kan henregnes til beskæftigelsesperioder efter denne dato. For de medlemsstater, der har tiltrådt Fællesskabet efter den 8. april 1976, erstattes denne dato af den dato, på hvilken artikel 119 blev gældende på deres område.
2. Andet punktum i stk. 1 er ikke til hinder for, at de nationale regler om søgsmålsfrister i nationale retsforhold kan gøres gældende over for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede pårørende, som havde anlagt søgsmål eller indgivet en dertil svarende administrativ klage i overensstemmelse med national lovgivning inden den 17. maj 1990, forudsat at disse regler ikke er mindre gunstige for søgsmål af denne art end for tilsvarende nationale søgsmål, og at de ikke i praksis gør det umuligt at udøve fællesskabsretten.
3. For de medlemsstater, der har tiltrådt Fællesskabet efter den 17. maj 1990, og som den 1. januar 1994 var kontraherende parter i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, ændres datoen den 17. maj 1990 i stk. 1 og 2 til den 1. januar 1994.
Artikel 3
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv inden den 1. juli 1997. De underretter straks Kommissionen herom.
Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne sender senest to år efter dette direktivs ikrafttræden Kommissionen alle nødvendige oplysninger, således at den kan udarbejde en rapport til Rådet om gennemførelsen af dette direktiv.
Artikel 4
Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Artikel 5
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 20. december 1996.
31996L0097
L 046/20
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА 96/97/ЕО НА СЪВЕТА
от 20 декември 1996 година
за изменение на Директива 86/378/ЕИО относно прилагането на принципа на равно третиране на мъжете и жените в професионалните социалноосигурителни схеми
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договор за създаване на Европейската общност и по-специално член 100 от него,
като взе предвид предложението на Комисията (1),
като взе предвид становището на Европейския парламент (2),
като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет (3),
като има предвид, че член 119 от Договора предвижда, че всяка държава-членка осигурява прилагането на принципа за равно заплащане на мъжете и жените; като има предвид, че под „заплащане“ трябва да се разбира основната или минималната заплата или трудово възнаграждение, и всяко друго възнаграждение в брой или в натура, което работещият получава, пряко или непряко, от своя работодател във връзка с работата си;
като има предвид, че чрез своето решение от 17 май 1990 г. по дело 262/88: „Barber“ срещу „Guardian Royal Exchange Assurance Group“ (4), Съдът на Европейските общности признава, че всички форми на професионални пенсии съставляват елемент от заплащането по смисъла на член 119 от Договора;
като има предвид, че в гореспоменатото решение, както доразвиващото го Решение от 14 декември 1993 г. по дело С-110/91: „Moroni“ срещу „Collo GmbH“ (5), Съдът тълкува член 119 от Договора в смисъла, че дискриминацията между мъжете и жените при професионалните социалноосигурителни схеми е забранена по принцип, а не само когато се отнася до определянето на пенсионната възраст, или когато една професионална пенсия се предлага като компенсация в случай на задължително пенсиониране от икономически съображения;
като има предвид, че съгласно Протокол № 2 относно член 119 от Договора, приложен към Договора за създаване на Европейската общност, обезщетенията по силата на професионална социалноосигурителна схема, не трябва да се считат за възнаграждение, по отношение на периоди на заетост преди 17 май 1990 г., с изключение за работещите, или за лицата, които имат техните права, които преди тази дата са завели дело или са подали съответна жалба, в зависимост от действащото национално право;
като има предвид, че чрез своите решения от 28 септември 1994 г. (6) по дело С-57/93: „Vroege“ срещу „NCIV Instituut voor Volkshuisvesting BV“ и по дело С-128/93: „Fisscher“ срещу „Voorhuis Hengelo BV“, Съдът се произнесе в полза на това, че гореспоменатият протокол няма никаква последица върху правото на включване към професионална пенсионна схема, което се регулира от решението от 13 май 1986 г. по делото 170/84: „Bilka-Kaufhaus GmbH“ срещу „Hartz“ (7), и че ограничението на последиците във времето, на решението от 17 май 1990 г., по делото С-262/88: „Barber“ срещу „Guardian Royal Exchange Assurance Group“, не се прилага по отношение на правото за включване към професионална пенсионна схема; като има предвид, че Съдът потвърди също така че националните норми, отнасящи се до сроковете за завеждане на дела, съгласно вътрешното право, могат да бъдат противопоставими на работещите, които отстояват правото си на включване в професионална пенсионна схема, при условие че те не са по-неблагоприятни за този вид дела, отколкото за подобни дела от вътрешен характер и, че не правят невъзможно упражняването на практика на правото на Общността; като има предвид, освен това, че Съдът е посочил, че фактът, че един работещ може да претендира за включване с обратно действие в професионална пенсионна схема, не му позволява да избегне плащането на съответни вноски, отнасящи се до въпросния период за включване;
като има предвид, че изключването на работещите по причини, дължащи се на вида на трудовия договор, от достъп до социалноосигурителни схеми, които се прилагат в дадено предприятие или сектор, може да представлява непряка дискриминация по отношение на жените;
като има предвид, че чрез своето решение от 9 ноември 1993 г. по дело С-132/92: „Birds Eye Walls Ltd“ срещу „Friedel M. Roberts“ (8), Съдът уточни също така че на член 119 от Договора не противоречи хипотезата, при изчисляването на сумата на една „преходна пенсия“, изплащана от работодателя на работниците или служителите от мъжки или женски пол, които са се възползвали от правото на ранно пенсиониране поради здравословни причини, и която преходна пенсия е предназначена да компенсира по-специално загубата на доходи, дължаща се на факта, че изискваната възраст за изплащане на държавна пенсия, която ще се получава в последствие,още не е достигната, размерът на преходната пенсия следва да бъде съответно намален, въпреки че по отношение на мъжете и жените на възраст между 60 и 65 години това води като последствие до това бившата работничка или служителка да получава преходна пенсия по-ниска от тази на съответния си колега от мъжки пол, като тази разлика съответства на размера на държавната пенсия, на която жената има право при навършване на 60 годишна възраст на основание периодите на заетост при упоменатия работодател;
като има предвид, че чрез своето решение от 6 октомври 1993 г. по дело С-109/91: „Ten Oever“ срещу „Stichting Bedrijfpensioenfonds voor het Glazenwassers-en Schoonmaakbedrijf“ (9), както и чрез своите решения от 14 декември 1993 г. по дело С-110/91: „Moroni“ срещу „Collo GmbH“, от 22 декември 1993 г. по дело C-152/91: „Neath“ срещу „Hugh Steeper Ltd“ (10) и от 28 септември 1994 г. по дело С-200/91: „Coloroll Pension Trustees Limited“ срещу „Russell and Others“ (11), Съдът потвърждава, че по силата на решението от 17 май 1990 г., по дело С-262/88: „Barber“ срещу „Guardian Royal Exchange Assurance Group“, за целите на завеждане на искове за равно третиране в областта на професионалните пенсии позоваване на прекия ефект на член 119 от Договора може да има единствено за плащанията, дължими за периоди на заетост след 17 май 1990 г., с изключение на работещите или на лицата, които имат техните права, чиито съдебни искове или еквивалентни на това жалби по действащото национално право са подадени преди тази дата;
като има предвид, че чрез гореспоменатите решения по делата С-109/91: „Ten Oever“ срещу „Stichting Bedrijfpensioenfonds voor het Glazenwassers-en Schoonmaakbedrijf“ и С-200/91: „Coloroll Pension Trustees Limited“ срещу „Russell and Others“, Съдът потвърждава, че ограничението във времето, на решението „Barber“ се прилага по отношение на пенсии на преживели и, че поради това равното третиране в тази област може да бъде претендирано само по отношение на периодите на заетост след 17 май 1990 г., без това да противоречи на предвиденото изключение в полза на лицата, които преди тази дата са подали съдебен иск или еквивалентна на това жалба съгласно действащото национално право;
като има предвид освен това, че чрез своите гореспоменати решения по дела C-152/91 и C-200/91, Съдът уточнява, че вноските на работещите мъже и жени в пенсионна схема с фиксиран размер на обезщетенията, трябва да бъдат с еднакъв размер, тъй-като те се покриват от член 119 от Договора, докато различията във вноските на работодателя, плащани в рамките на капиталови пенсионни схеми с фиксиран размер на обезщетенията, поради използването на различни актюерски фактори в зависимост от пола, не попадат в приложното поле на същата тази разпоредба;
като има предвид, че чрез своите решения от 28 септември 1994 г. (12) по дело C-408/92: „Smith“ срещу „Advel Systems“ и по делото C-28/93: „Van den Akker“ срещу „Stichting Shell Pensioenfonds“, Съдът посочва, че хипотезата работодател да предприема необходимите мерки, за да се съобрази с решението от 17 май 1990 г. по дело С-262/88, като вдига пенсионната възраст на жените на нивото на тази на мъжете по отношение на периодите на заетост включени между 17 май 1990 г. и датата на влизане в сила на упоменатите мерки противоречи на член 119 от Договора; докато предприемането на същите мерки за периодите на заетост след тази дата не противоречи на член 119; че за периодите на заетост, предхождащи 17 май 1990 г., правото на Общността не налага никакво задължение, което да оправдава мерки, намаляващи с обратно действие предимствата, от които са се ползвали жените;
като има предвид, че чрез гореспоменатото решение по дело С-200/91: „Coloroll Pension Trustees Limited“ срещу „Russell and Others“, Съдът прецени, че допълнителните обезщетения, произтичащи от направените напълно доброволно вноски от работниците или служителите, не са включени в приложното поле на член 119 от Договора;
като има предвид, че в мерките, включени в нейната трета средносрочна програма за действие за равните възможности на жените и мъжете (1991-1995) (13), Комисията отново набляга на приемането на подходящи мерки за взимане под внимание последствията от решението от 17 май 1990 г., произнесено по делото 262/88: „Barber“ срещу „Guardian Royal Exchange Assurance Group“;
като има предвид, че това решение автоматично обезсилва някои разпоредби на Директива на Съвета 86/378/ЕИО от 24 юли 1986 г., относно прилагането на принципа на равното третиране на мъжете и жените в професионалните социалноосигурителни схеми (14) по отношение на наетите работници;
като има предвид, че член 119 от Договора е пряко приложим и на него може има позоваване пред националните съдилища срещу всеки работодател, независимо дали той е физическо или юридическо лице и, че тези съдилища трябва да осигурят защитата на правата, гарантирани им от тази разпоредба;
като има предвид, че от гледна точка на правната сигурност е необходимо изменението и допълнението на Директива 86/378/ЕИО с оглед адаптиране на разпоредбите, засегнати от съдебната практика по делото „Barber“,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Директива 86/378/ЕИО се изменя, както следва:
1. Член 2 се заменя със следния текст:
„Член 2
1. „Професионални социалноосигурителни схеми“ означава схемите, които не са регулирани от Директива 79/7/ЕИО, които имат за цел да предоставят на работещите, независимо дали са работници или служители или самостоятелно заети лица, в рамките на едно предприятие или група от предприятия, област на икономическа дейност или професионален сектор или група професионални сектор, обезщетения, предназначени да допълнят или да заместят обезщетенията, предвидени в законно установените социалноосигурителни схеми, независимо дали участието в тези схеми е задължително или доброволно.
1.2. Настоящата директива не се прилага по отношение на:
а)
индивидуалните договори на самостоятелно заетите лица;
б)
схемите за самостоятелно заети лица, които имат само един участник;
в)
случаите, в които наетите работници са на осигурителен договор, по който работодателят не е страна;
г)
доброволните разпоредби на професионалните схеми, които се предлагат индивидуално на участниците, с цел да им бъдат гарантирани:
-
било допълнителни обезщетения,
-
било избор на датата, на която да започне изплащането на основните обезщетения на самостоятелно заетите лица, или избор между няколко вида обезщетения;
д)
професионалните схеми в случаите, когато обезщетенията, които те предоставят, са финансирани от доброволните вноски на работниците.
3. Разпоредбите на настоящата директива не възпрепятстват работодателя да отпусне на лица, които са достигнали пенсионната възраст за получаване на пенсия въз основа на професионална схема, но които не са достигнали все още пенсионната възраст за получаване на законно установена пенсия, добавка към пенсията им, с оглед пълното или почти пълното изравняване на размера на пълните обезщетения към тази на лицата от другия пол в същото положение, които вече са достигнали законно установената пенсионна възраст, дотогава, докато бенефициентите на отпуснатото допълнение достигнат законно установената пенсионна възраст.“
2. Член 3 се заменя със следния текст:
„Член 3
Настоящата директива се прилага по отношение на трудоспособното население, включително на самостоятелно заетите лица, на лицата, които са прекъснали дейността си поради заболяване, майчинство, злополука или принудителна безработица и на лицата търсещи работа, по отношение на пенсионираните работещи или работещите с увреждания, както и по отношение на лицата, които имат правата на тези работници в съответствие с националните законодателства и/или практики.“
3. Член 6 се заменя със следния текст:
„Член 6
3.1. Разпоредбите, които противоречат на принципа на равното третиране, са онези, които се основават на пола, пряко или косвено, по-специално чрез позоваване на брачното или семейно положение, при:
а)
определянето на лицата, които могат да участват в професионална схема;
б)
определянето на задължителния или доброволен характер на участието в професионална схема;
в)
установяването на различни правила по отношение на възрастта за включване в схемата или по отношение на минималната продължителност на заетост или на участие в схема за получаване на обезщетения;
г)
установяването на различни правила, с изключение на мерките, предвидени в букви з) и и), за възстановяване на вноските, когато работещият напусне схемата, без да е изпълнил изискванията, които му гарантират правото на дългосрочни обезщетения;
д)
определянето на различни условия за предоставяне на обезщетения или запазването на тези обезщетения за работещите от единия от двата пола;
е)
налагането на различна пенсионна възраст;
ж)
преустановяване запазването или придобиването на права по време на отпуск по майчинство или на отпуск по семейни причини, който се полага по закон или по силата на споразумение и се изплаща от работодателя;
з)
определянето на различни нива на обезщетенията, с изключение на необходимите за отчитане на факторите на актюерските изчисления, които са различни за двата пола, в случаите на схеми с фиксиран размер на обезщетенията.
В случаите на капиталови схеми с фиксиран размер на обезщетенията размерът на някои елементи (за които фигурират примери в приложението) могат да се различава дотолкова, доколкото разликата в размера се дължи на последствията от използването на различни актюерски фактори в зависимост от пола при финансирането на схемата;
и)
определянето на различни нива на вноските на работещите;
определянето на различни нива на вноските на работодателите, с изключение на:
-
случаите на схеми с фиксиран размер на обезщетенията, чиято цел е напълно или почни напълно да се изравнят размерите на пенсионните обезщетения, основани на тези вноски,
-
случаите на капиталови схеми с фиксиран размер на обезщетенията, когато вноските на работодателя са предназначени да попълнят финансовата основа, необходима за покриване размера на тези фиксирани обезщетения;
й)
предвиждането на различни стандарти или на стандарти, приложими само по отношение на работещите от определен пол, с изключение на предвиденото в букви з) и и) относно гаранцията или запазването на правото на обезщетения, когато работещият напусне схемата.
2. Когато предоставянето на обезщетения, попадащи в обхвата на настоящата директива, се извършва по преценка на органите за управление на схемата, то тези органи трябва да се съобразяват с принципа на равното третиране.“
4. Член 8 се заменя със следния текст:
„Член 8
1. Държавите-членки предприемат необходимите мерки за преразглеждане и въвеждане в действие най-късно до 1 януари 1993 г., на разпоредбите на професионалните схеми за самостоятелно заетите лица, които противоречат на принципа на равното третиране.
2. Настоящата директива не възпрепятства осъществяването на правата и задълженията, произтичащи от участието за определен период в професионална схема за самостоятелно заети лица, преди нейното преразглеждане, да останат предмет на разпоредбите на действащата през този период схема.“
5. Член 9 се заменя със следния текст:
„Член 9
По отношение на схемите за самостоятелно заети лица, държавите-членки могат да отложат задължителното прилагане на принципа на равното третиране, що се отнася до:
а)
определянето на пенсионната възраст за предоставяне на пенсия за старост или за прослужено време, както и последствията, които могат да произтекат за други обезщетения:
-
било до датата, на която е постигнато това равенство в законно установените схеми,
-
било, най-късно, докато дадена директива не наложи това равенство;
б)
наследствените пенсии, докато правото на Общността наложи принципа на равното третиране в законно установените социалноосигурителни схеми в тази връзка;
в)
прилагането на член 6, параграф 1, буква и) първата алинея, за отчитане на различните фактори на актюерските изчисления, най-късно до 1 януари 1999 г.“
6. Добавя се следният член 9а:
„Член 9а
Когато мъжете и жените могат да претендират при еднакви условия за гъвкава пенсионната възраст, то това не се счита за несъвместимо с настоящата директива.“
7. Добавя се следното приложение:
Примери за елементите, които могат да се различават, що се отнася до капиталовите схемите с фиксиран размер на обезщетенията, цитирани в член 6, буква з):
-
обръщането на част от редовната пенсия в капиталовложение,
-
прехвърлянето на пенсионните права,
-
възстановяването на пенсия, платима на лице, което има правото на компенсация за отказа си от част от годишната пенсия,
-
намалена пенсия, когато работникът решава да се възползва от ранно пенсиониране.“
Член 2
1. Всяка мярка за прилагането на настоящата директива, по отношение на наетите работници, трябва да покрива всички обезщетения, отнасящи се до периодите на заетост след 17 май 1990 г. и да има обратно действие към тази дата, без това да засяга работниците или лицата, които имат техните права, и които преди тази дата, са завели дело или са подали съответна жалба, в зависимост от националното право. В този случай, мерките за транспониране трябва да имат обратно действие към датата 8 април 1976 г. и трябва да покриват всички обезщетения, отнасящи се до периодите на заетост след тази дата. За държавите-членки, които са се присъединили към Общността след 8 април 1976 г. и преди 17 май 1990 г., тази дата се замества с датата, на която член 119 от Договора започва да се прилага на тяхната територия.
2. Второто изречение от параграф 1 не забранява националните норми, отнасящи се до сроковете за завеждане на дела по вътрешното право да бъдат противопоставими на работниците или на лицата, които имат техните права и които са подали иск или еквивалентна на това жалба съгласно националното право, преди 17 май 1990 г., при условие че те не са по-неблагоприятни за този вид дела, отколкото за подобни дела от вътрешен характер и че не правят невъзможно упражняването на практика на правото на Общността.
3. За държавите-членки, които са се присъединили към Общността след 17 май 1990 г. и които на 1 януари 1994 г. са били договарящи се страни по споразумението за Европейското икономическо пространство, датата 17 май 1990 г., която фигурира в първото изречение на параграф 1 от настоящия член, се замества с датата 1 януари 1994 г.
Член 3
1. Държавите-членки въвеждат необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 1 юли 1997 г. Те незабавно информират Комисията за това.
Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, последните съдържат позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
2. Държавите-членки предоставят на Комисията, най-късно до две години след влизането в сила на настоящата директива, цялата необходима информация, за да ѝ дадат възможност да изготви доклад относно нейното прилагане.
Член 4
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейските общности.
Член 5
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Брюксел на 20 декември 1996 година.