Rådets direktiv 2002/8/EF
af 27. januar 2003
om forbedret adgang til domstolene i grænseoverskridende tvister gennem fastsættelse af fælles mindsteregler for retshjælp i forbindelse med tvister af denne art
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 61, litra c), og artikel 67,
under henvisning til forslag fra Kommissionen(1),
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet(2),
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg(3), og
ud fra følgende betragtninger:
(1) Den Europæiske Union har sat sig som mål at bevare og udbygge Unionen som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer. Med henblik på gradvis at indføre et sådant område skal Fællesskabet bl.a. vedtage de foranstaltninger vedrørende retligt samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende aspekter, som er nødvendige for, at det indre marked kan fungere tilfredsstillende.
(2) Ifølge traktatens artikel 65, litra c), skal der bl.a. fastsættes foranstaltninger med henblik på at fjerne hindringer for, at civile retssager forløber tilfredsstillende, om nødvendigt ved at fremme foreneligheden mellem medlemsstaternes civile retsplejeregler.
(3) Det Europæiske Råd opfordrede på sit møde i Tammerfors den 15.-16. oktober 1999 Rådet til at udarbejde minimumsstandarder, som sikrer et passende retshjælpsniveau i grænseoverskridende retssager i hele EU.
(4) Alle medlemsstater er kontraherende parter i den europæiske konvention af 4. november 1950 til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. De spørgsmål, der er omhandlet i dette direktiv, skal håndteres under overholdelse af nævnte konvention, navnlig princippet om, at de to parter i en tvist skal stilles lige.
(5) Dette direktiv tager sigte på at fremme anvendelsen af retshjælp i forbindelse med grænseoverskridende tvister for alle, der ikke har tilstrækkelige midler, hvis en sådan hjælp er nødvendig for at sikre reel adgang til domstolene. Den almindeligt anerkendte ret til adgang til domstolene bekræftes også ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
(6) Den reelle adgang til domstolene må hverken hindres af, at en person, der er part i en retssag som sagsøger eller sagsøgt, mangler økonomiske midler, eller af problemer som følge af, at en tvist er af grænseoverskridende karakter.
(7) Da dette direktivs mål ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne alene, men bedre vil kunne gennemføres på fællesskabsplan, kan Fællesskabet i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5, træffe foranstaltninger. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, der er omhandlet i samme artikel, går dette direktiv ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
(8) Dette direktiv har til hovedformål at garantere passende retshjælp i forbindelse med grænseoverskridende tvister gennem fastsættelse af visse fælles minimumsstandarder vedrørende retshjælp i forbindelse med tvister af denne art. Et rådsdirektiv er den retsakt, der er bedst egnet til at nå dette mål.
(9) Dette direktiv gælder for grænseoverskridende tvister på det civil- og handelsretlige område.
(10) Enhver, der er involveret i en tvist på det civil- og handelsretlige område, som er omfattet af dette direktiv, skal kunne gøre sine rettigheder gældende ved en domstol, selv om den pågældendes økonomiske situation gør det umuligt for vedkommende at betale sagsomkostningerne. Retshjælpen anses for passende, når den giver retshjælpsmodtageren reel adgang til domstolene på dette direktivs betingelser.
(11) Retshjælpen bør dække rådgivning forud for en retssag med henblik på en bilæggelse af tvisten inden en retssag samt juridisk bistand til anlæggelse af en retssag og repræsentation i retten og bør indebære fritagelse for eller hjælp til at betale sagsomkostninger.
(12) Lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, eller hvor der søges fuldbyrdelse, skal være bestemmende for, om retshjælp til sagsomkostninger også kan dække de af modpartens sagsomkostninger, som det påhviler retshjælpsmodtageren at betale.
(13) Alle unionsborgere bør, uanset hvor de har bopæl eller sædvanligt opholdssted på en medlemsstats område, kunne få retshjælp i forbindelse med grænseoverskridende tvister, hvis de opfylder betingelserne i dette direktiv. Det samme gælder for tredjelandsstatsborgere, der har lovligt, sædvanligt ophold i en medlemsstat.
(14) Medlemsstaterne bør frit kunne fastsætte tærskler, over hvilke en person må formodes at kunne betale sagsomkostningerne, på de betingelser, der fastsættes i dette direktiv. Sådanne tærskler fastsættes på grundlag af forskellige objektive elementer som f.eks. indkomst, formue eller familiemæssige forhold.
(15) Dette direktivs mål kan imidlertid ikke nås, hvis retshjælpssøgende ikke får mulighed for at godtgøre, at de ikke kan betale sagsomkostningerne, selv om deres midler ligger over den tærskel, der er fastsat i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres. Ved vurderingen af, om der skal bevilges retshjælp på dette grundlag, kan myndighederne i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, tage hensyn til oplysninger om, at ansøgeren opfylder de økonomiske betingelser for retshjælp i den medlemsstat, hvor den pågældende har bopæl eller sædvanligt opholdssted.
(16) Muligheden for i den konkrete sag at kunne benytte andre ordninger for at sikre reel adgang til domstolene, udgør ikke en form for retshjælp. Denne mulighed kan dog føre til en formodning om, at den pågældende kan betale sagsomkostningerne på trods af sin dårlige økonomiske situation.
(17) Medlemsstaterne bør have mulighed for at afvise ansøgninger om retshjælp i forbindelse med åbenbart grundløse søgsmål eller af grunde, der vedrører sagens realitet, forudsat at der tilbydes rådgivning forud for retssagen, og adgangen til domstolene er sikret. Når medlemsstaterne træffer afgørelse om en ansøgnings realitet, kan de afvise ansøgningen, hvis ansøgeren kræver erstatning for skade forvoldt mod sit omdømme uden at have lidt noget materielt eller økonomisk tab, eller hvis ansøgningen vedrører et krav, der har direkte tilknytning til ansøgerens selvstændige erhvervsvirksomhed.
(18) Adgang til domstolene må ikke hindres af, at medlemsstaternes retssystemer er komplekse og forskellige, eller af, at der er særlige omkostninger forbundet med en tvist af grænseoverskridende karakter. Retshjælpen bør derfor dække de omkostninger, der er direkte forbundet med en tvists grænseoverskridende karakter.
(19) Når der skal tages stilling til, om en persons fysiske tilstedeværelse i retten er nødvendig, bør domstolene i en medlemsstat tage hensyn til alle fordelene ved de muligheder, der gives i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001 af 28. maj 2001 om samarbejde mellem medlemsstaternes retter om bevisoptagelse på det civil- og handelsretlige område(4).
(20) Når der bevilges retshjælp, skal retshjælpen dække hele retssagen, herunder omkostningerne ved at få en retsafgørelse fuldbyrdet. Retshjælpsmodtageren bør fortsat modtage denne hjælp, hvis retsafgørelsen appelleres, uanset om den appelleres af retshjælpsmodtageren eller af dennes modpart, forudsat at de økonomiske betingelser og betingelserne vedrørende tvistens genstand fortsat er opfyldt.
(21) Retshjælpen skal bevilges på samme vilkår, uanset om der er tale om traditionelle retssager eller om udenretslig bilæggelse af tvister ved f.eks. mægling, når loven kræver sådan bilæggelse, eller når retten beordrer dette.
(22) Der bør også bevilges retshjælp til fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter i en anden medlemsstat på dette direktivs betingelser.
(23) Eftersom retshjælpen ydes af den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, eller hvor der søges fuldbyrdelse, med undtagelse af bistand forud for retssagen, hvis den retshjælpssøgende ikke har bopæl eller sædvanligt opholdssted i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, skal denne medlemsstat anvende sin egen lovgivning under overholdelse af dette direktivs principper.
(24) Det bør påhvile den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, eller på hvis område en retsafgørelse skal fuldbyrdes, at beslutte, om der skal bevilges retshjælp, eller om retshjælp skal afslås. Dette gælder, såvel når retten tager stilling til sagens realitet, som når den først tager stilling til, om den er kompetent.
(25) Det civilretlige samarbejde mellem medlemsstaterne bør tilrettelægges, så det fremmer informeringen af offentligheden og fagfolk og gør fremsendelsen af ansøgninger om retshjælp fra én medlemsstat til en anden enklere og hurtigere.
(26) De underretnings- og fremsendelsesmekanismer, der er omhandlet i dette direktiv, er direkte inspireret af mekanismerne i den europæiske overenskomst om formidling af ansøgninger om retshjælp, der blev undertegnet i Strasbourg den 27. januar 1977, i det følgende benævnt "overenskomsten af 1977". Der bør fastsættes en tidsfrist for fremsendelsen af ansøgninger om retshjælp, selv om der ikke er fastsat en sådan frist i overenskomsten af 1977. Fastsættelsen af en relativ kort frist bidrager til at få retsvæsenet til at fungere gnidningsløst.
(27) Oplysninger, som fremsendes efter dette direktiv, skal beskyttes. Eftersom Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger(5) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/66/EF af 15. december 1997 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred inden for telesektoren(6) finder anvendelse, er der ikke behov for særlige bestemmelser om databeskyttelse i dette direktiv.
(28) Ved at udarbejde en standardformular til brug ved udfærdigelse af ansøgninger om retshjælp og ved fremsendelse af ansøgninger om retshjælp i tilfælde af grænseoverskridende tvister vil sagsgangen blive lettere og hurtigere.
(29) Disse ansøgningsformularer og medlemsstaternes nationale ansøgningsformularer skal desuden gøres tilgængelige på EU-plan via det informationssystem, som føres af det europæiske retlige netværk, der blev oprettet ved beslutning 2001/470/EF(7).
(30) De nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv bør vedtages i overensstemmelse med Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen(8).
(31) Det bør præciseres, at fastsættelsen af minimumsstandarder i forbindelse med grænseoverskridende tvister ikke er til hinder for, at medlemsstaterne fastsætter gunstigere bestemmelser for retshjælpssøgende og retshjælpsmodtagere.
(32) Overenskomsten af 1977 og tillægsprotokollen til den europæiske overenskomst om formidling af ansøgninger om retshjælp, der blev undertegnet i Moskva i 2001, finder fortsat anvendelse i forbindelserne mellem medlemsstater og tredjelande, der er parter i overenskomsten af 1977 eller protokollen. Dette direktiv har dog forrang for overenskomstens og protokollens bestemmelser i forbindelserne mellem medlemsstaterne.
(33) I medfør af artikel 3 i protokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, har Det Forenede Kongerige og Irland meddelt, at de ønsker at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af dette direktiv.
(34) I medfør af artikel 1 og 2 i protokollen om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af dette direktiv, som derfor ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark -
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
KAPITEL I
ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER
Artikel 1
Formål og anvendelsesområde
1. Dette direktiv har til formål at forbedre adgangen til domstolene i grænseoverskridende tvister gennem fastsættelse af fælles mindsteregler for retshjælp i forbindelse med tvister af denne art.
2. Dette direktiv finder anvendelse i grænseoverskridende tvister på det civil- og handelsretlige område, uanset domsmyndighedens art. Det omfatter i særdeleshed ikke spørgsmål vedrørende skat, told eller administrative anliggender.
3. I dette direktiv forstås ved "medlemsstat" alle medlemsstater med undtagelse af Danmark.
Artikel 2
Grænseoverskridende tvister
1. I dette direktiv forstås ved "grænseoverskridende tvist" en tvist, hvori den part, der ansøger om retshjælp i henhold til dette direktiv, har bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, på hvis område retssagen føres, eller på hvis område den trufne retsafgørelse skal fuldbyrdes.
2. Ved afgørelsen af, i hvilken medlemsstat en part har bopæl, lægges artikel 59 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2002 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område(9) til grund.
3. Spørgsmålet om, hvorvidt en tvist er grænseoverskridende, afgøres på det tidspunkt, hvor ansøgningen om retshjælp indgives i overensstemmelse med dette direktiv.
KAPITEL II
RET TIL RETSHJÆLP
Artikel 3
Ret til retshjælp
1. Fysiske personer, der er involveret i en tvist, som er omfattet af dette direktiv, har ret til passende retshjælp med det formål at sikre, at de har reel adgang til domstolene på de betingelser, der fastsættes i dette direktiv.
2. Retshjælpen anses for passende, når den sikrer:
a) rådgivning forud for en retssag med henblik på en bilæggelse af tvisten inden en retssag
b) juridisk bistand og repræsentation i retten og fritagelse for eller hjælp til at betale retshjælpsmodtagerens sagsomkostninger, herunder de i artikel 7 omhandlede omkostninger og vederlag til personer, der af retten bemyndiges til at udføre retshandlinger under retssagen.
I de medlemsstater, hvor den, der taber en retssag, skal dække modpartens omkostninger, dækker retshjælpen i det tilfælde, hvor retshjælpsmodtageren taber sagen, de omkostninger, som modparten har pådraget sig, forudsat at retshjælpen ville have dækket sådanne omkostninger, hvis retshjælpsmodtageren havde haft bopæl eller sædvanligt opholdssted i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres.
3. Medlemsstaterne har ikke pligt til at sørge for juridisk bistand og repræsentation i retten i forbindelse med procesformer, som specifikt er udformet med det formål at sætte parterne i stand til selv at føre deres sag, medmindre retten eller en anden kompetent myndighed bestemmer andet for at sikre, at parterne stilles lige, eller for at tage hensyn til sagens kompleksitet.
4. Medlemsstaterne kan kræve, at retshjælpsmodtagere selv betaler en rimelig del af sagsomkostningerne, under hensyntagen til de betingelser, der er omhandlet i artikel 5.
5. Medlemsstaterne kan fastsætte, at den kompetente myndighed kan beslutte, at retshjælpsmodtagere helt eller delvis skal betale retshjælpen tilbage, hvis deres økonomiske situation har forbedret sig væsentligt, eller hvis afgørelsen om at bevilge retshjælp blev truffet på grundlag af urigtige oplysninger fra retshjælpsmodtageren.
Artikel 4
Forbud mod forskelsbehandling
Medlemsstaterne bevilger retshjælp uden forskelsbehandling til unionsborgere og til tredjelandsstatsborgere med lovligt ophold i en medlemsstat.
KAPITEL III
BETINGELSERNE FOR OG OMFANGET AF RETSHJÆLP
Artikel 5
Økonomiske betingelser
1. Medlemsstaterne bevilger retshjælp til de i artikel 3, stk. 1, omhandlede personer, som på grund af deres økonomiske situation helt eller delvis er ude af stand til at betale de i artikel 3, stk. 2, omhandlede sagsomkostninger, for at sikre dem reel adgang til domstolene.
2. En persons økonomiske situation vurderes af den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, på grundlag af forskellige objektive elementer som f.eks. indkomst, formue eller familiemæssige forhold, herunder en vurdering af de midler, som personer, der forsørges af ansøgeren, råder over.
3. Medlemsstaterne kan fastsætte tærskler, over hvilke den retshjælpssøgende anses helt eller delvis selv at kunne betale de i artikel 3, stk. 2, omhandlede sagsomkostninger. Sådanne tærskler fastsættes efter kriterierne i stk. 2 i nærværende artikel.
4. De tærskler, der fastsættes efter stk. 3, må ikke være til hinder for, at retshjælpssøgende, som ligger over de fastsatte tærskler, får bevilget retshjælp, hvis de godtgør, at de ikke kan betale de i artikel 3, stk. 2, omhandlede sagsomkostninger på grund af forskelle i leveomkostninger mellem den medlemsstat, på hvis område de har bopæl eller sædvanligt opholdssted, og den medlemsstat, på hvis område retssagen føres.
5. Der er ikke pligt til at bevilge retshjælp til en ansøger, hvis denne i den konkrete sag har reel adgang til andre ordninger, der dækker de i artikel 3, stk. 2, omhandlede sagsomkostninger.
Artikel 6
Betingelser vedrørende tvistens genstand
1. Medlemsstaterne kan fastsætte, at de kompetente myndigheder kan afslå ansøgninger om retshjælp til søgsmål, som forekommer at være åbenbart grundløse.
2. Hvis der tilbydes retshjælp i form af rådgivning forud for en retssag, kan yderligere retshjælp afslås eller tilbagekaldes af grunde, der vedrører sagens realitet, forudsat at adgangen til domstolene er sikret.
3. Når medlemsstaterne træffer afgørelse om en ansøgnings realitet, tager de, uden at dette berører artikel 5, i betragtning, hvor vigtig den konkrete sag er for ansøgeren, men de kan tillige tage hensyn til sagens art, hvis ansøgeren kræver erstatning for skade forvoldt mod sit omdømme uden at have lidt noget materielt eller økonomisk tab, eller hvis ansøgningen vedrører et krav, der har direkte tilknytning til ansøgerens selvstændige erhvervsvirksomhed.
Artikel 7
Omkostninger forbundet med tvistens grænseoverskridende karakter
Retshjælpen i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, dækker følgende omkostninger, der er direkte forbundet med tvistens grænseoverskridende karakter:
a) udgifter til tolkning
b) udgifter til oversættelse af de for sagen nødvendige dokumenter, som retten eller den kompetente myndighed kræver, og som retshjælpsmodtageren har fremlagt, og
c) rejseudgifter, der skal afholdes af retshjælpsmodtageren, når loven eller retten i den pågældende medlemsstat kræver, at de personer, der er involveret i fremstillingen af retshjælpsmodtagerens sag, giver personligt møde i retten, og retten beslutter, at de pågældende ikke kan afgive forklaring tilfredsstillende på anden vis.
Artikel 8
Omkostninger, der dækkes af den medlemsstat, hvor den retshjælpssøgende har bopæl eller sædvanligt opholdssted
Den medlemsstat, på hvis område den retshjælpssøgende har bopæl eller sædvanligt opholdssted, bevilger den i artikel 3, stk. 2, omhandlede retshjælp, der er nødvendig til dækning af
a) omkostninger, der pådrages i den pågældende medlemsstat i forbindelse med bistand af en lokal advokat eller en anden person, der ifølge loven er bemyndiget til at yde juridisk rådgivning, indtil det tidspunkt, hvor ansøgningen om retshjælp er modtaget i henhold til dette direktiv i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres
b) udgifter til oversættelse af ansøgningen og af de dertil hørende nødvendige bilag, når ansøgningen indgives til myndighederne i den pågældende medlemsstat.
Artikel 9
Fortsat retshjælp
1. Den retshjælp, der er bevilget en retshjælpsmodtager, skal fortsættes helt eller delvis, så den også dækker omkostningerne ved at få en retsafgørelse fuldbyrdet i den medlemsstat, på hvis område retssagen er blevet ført.
2. En retshjælpsmodtager, som har modtaget retshjælp i den medlemsstat, på hvis område retssagen er blevet ført, skal modtage den retshjælp, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område retsafgørelsen søges anerkendt eller fuldbyrdet.
3. Retshjælpen skal fortsat være til rådighed, såfremt retsafgørelsen appelleres, uanset om den appelleres af retshjælpsmodtageren eller af dennes modpart, idet dog betingelserne i artikel 5 og 6 skal være opfyldt.
4. Medlemsstaterne kan fastsætte, at en ansøgning om retshjælp kan tages op til fornyet vurdering på et hvilket som helst tidspunkt under sagen på grundlag af artikel 3, stk. 3 og 5, og artikel 5 og 6, herunder også på de stadier af sagen, der er omhandlet i stk. 1, 2 og 3 i nærværende artikel.
Artikel 10
Udenretslige procedurer
Der bevilges også retshjælp i tilfælde af udenretslige procedurer på de betingelser, der er fastsat i dette direktiv, når parterne ifølge loven har pligt til at benytte sådanne procedurer, eller retten pålægger parterne at benytte sådanne procedurer.
Artikel 11
Officielt bekræftede dokumenter
Der bevilges retshjælp til fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter i en anden medlemsstat på de betingelser, der er fastsat i dette direktiv.
KAPITEL IV
PROCEDURE
Artikel 12
Retshjælpsbevilgende myndighed
Retshjælpen bevilges eller afslås af den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, jf. dog artikel 8.
Artikel 13
Indgivelse og fremsendelse af ansøgninger om retshjælp
1. Ansøgninger om retshjælp indgives til:
a) enten den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område ansøgeren har bopæl eller sædvanligt opholdssted (fremsendende myndighed),
b) eller den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, eller den trufne retsafgørelse skal fuldbyrdes (modtagende myndighed).
2. Ansøgninger om retshjælp udfærdiges på, og bilag til ansøgningen oversættes til
a) det officielle sprog eller et af de sprog i den kompetente modtagende myndigheds medlemsstat, som svarer til et af fællesskabsinstitutionernes sprog, eller
b) et andet sprog, som den pågældende medlemsstat har angivet, at den kan acceptere i henhold til artikel 14, stk. 3.
3. Den kompetente fremsendende myndighed kan beslutte at nægte at fremsende en ansøgning, hvis den åbenbart
a) er åbenbart ubegrundet eller
b) åbenbart ikke er omfattet af dette direktiv.
Artikel 15, stk. 2 og 3, finder anvendelse på sådanne beslutninger.
4. Den kompetente fremsendende myndighed bistår ansøgeren med at sikre, at ansøgningen er vedlagt alle de bilag, som den ved er nødvendige, for at der kan træffes afgørelse om ansøgningen. Den bistår også ansøgeren med at foranstalte en eventuel nødvendig oversættelse af bilagene, jf. artikel 8, litra b).
Den kompetente fremsendende myndighed fremsender ansøgningen til den kompetente modtagende myndighed i den anden medlemsstat senest 15 dage efter, at den har modtaget ansøgningen behørigt udfærdiget på et af de i stk. 2 omhandlede sprog og bilagene om nødvendigt oversat til et af de pågældende sprog.
5. Dokumenter, der fremsendes i medfør af dette direktiv, er fritaget for legalisering eller tilsvarende formalitet.
6. Medlemsstaterne må ikke opkræve betaling for ydelser efter stk. 4. Medlemsstaterne kan fastsætte, at en retshjælpssøgende, der har bopæl eller sædvanligt opholdssted på deres område, skal godtgøre de udgifter til oversættelse, som den kompetente fremsendende myndighed har pådraget sig, såfremt den kompetente myndighed afslår ansøgningen om retshjælp.
Artikel 14
Kompetente myndigheder og sprog
1. Medlemsstaterne udpeger den eller de myndigheder, der har kompetence til at fremsende ("fremsendende myndigheder") og modtage ("modtagende myndigheder") ansøgninger om retshjælp.
2. Hver medlemsstat giver Kommissionen oplysning om:
- navn og adresse på de i stk. 1 omhandlede kompetente modtagende eller fremsendende myndigheder
- de geografiske områder, hvor de pågældende myndigheder har kompetence
- de måder, hvorpå de pågældende myndigheder er i stand til at modtage ansøgninger, og
- de sprog, der kan benyttes ved udfærdigelsen af ansøgningen.
3. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen, hvilke andre af fællesskabsinstitutionernes officielle sprog end deres eget eller egne de kompetente modtagende myndigheder kan acceptere ved udfærdigelsen af ansøgninger om retshjælp, der modtages i henhold til dette direktiv.
4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen de i stk. 2 og 3 omhandlede oplysninger inden den 30. november 2004. Eventuelle senere ændringer af sådanne oplysninger meddeles Kommissionen senest to måneder før ændringerne træder i kraft.
5. De i stk. 2 og 3 omhandlede oplysninger offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Artikel 15
Behandling af ansøgninger om retshjælp
1. De nationale myndigheder, der har kompetence til at træffe afgørelse om ansøgninger om retshjælp, sikrer, at ansøgeren holdes fuldt underrettet om behandlingen af ansøgningen.
2. Når ansøgninger afslås helt eller delvist, skal afslaget begrundes.
3. Medlemsstaterne sikrer, at et afslag på en ansøgning om retshjælp kan genoptages, påklages, appelleres eller på anden måde prøves. Medlemsstaterne kan gøre undtagelser herfra, når ansøgningen om retshjælp er blevet afslået af en ret, hvis afgørelse vedrørende sagens realitet ikke kan appelleres i henhold til national lovgivning, eller af en appelret.
4. Når mulighederne for at påklage en afgørelse om at afslå eller tilbagekalde retshjælp i medfør af artikel 6 er af administrativ karakter, skal afgørelsen altid i sidste instans kunne indbringes for en domstol.
Artikel 16
Standardformular
1. For at lette fremsendelsen af ansøgninger udarbejdes der efter rådgivningsproceduren i artikel 17, stk. 2, en standardformular til brug ved udfærdigelse af ansøgninger om retshjælp og ved fremsendelse af sådanne ansøgninger.
2. Standardformularen til brug ved fremsendelse af ansøgninger om retshjælp udarbejdes senest den 30. maj 2003.
Standardformularen til brug ved udfærdigelse af ansøgninger om retshjælp udarbejdes senest den 30. november 2004.
KAPITEL V
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 17
Udvalgsprocedure
1. Kommissionen bistås af et udvalg.
2. Når der henvises til dette stykke, anvendes artikel 3 og 7 i afgørelse 1999/468/EF.
3. Udvalget vedtager selv sin forretningsorden.
Artikel 18
Information
De kompetente nationale myndigheder samarbejder for at sikre, at offentligheden og fagfolk informeres om de forskellige retshjælpsordninger, navnlig via det europæiske retlige netværk, der blev oprettet i overensstemmelse med beslutning 2001/470/EF.
Artikel 19
Gunstigere bestemmelser
Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne fastsætter gunstigere bestemmelser for retshjælpssøgende og retshjælpsmodtagere.
Artikel 20
Forholdet til andre instrumenter
Dette direktiv har i forbindelserne mellem medlemsstaterne og inden for sit anvendelsesområde forrang for andre bestemmelser i bilaterale eller multilaterale aftaler indgået af medlemsstaterne, herunder:
a) den europæiske overenskomst om formidling af ansøgninger om retshjælp, der blev undertegnet i Strasbourg den 27. januar 1977 som ændret ved tillægsprotokollen til den europæiske overenskomst om formidling af ansøgninger om retshjælp, undertegnet i Moskva i 2001
b) Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om international retshjælp.
Artikel 21
Gennemførelse i national lovgivning
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 30. november 2004 med undtagelse af artikel 3, stk. 2, litra a); gennemførelsen af denne bestemmelse i direktivet i national ret skal finde sted senest den 30. maj 2006. De underretter straks Kommissionen herom.
Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 22
Ikrafttræden
Dette direktiv træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Artikel 23
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab.
Udfærdiget i Bruxelles, den 27. januar 2003.
32003L0008
L 026/41
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА 2003/8/ЕО НА СЪВЕТА
от 27 януари 2003 година
за подобряване на достъпа до правосъдие при презгранични спорове чрез установяването на минимални общи правила за правната помощ при такива спорове
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално член 61, буква в) и член 67 от него,
като взе предвид предложението на Комисията (1),
като взе предвид становището на Европейския парламент (2),
като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет (3),
като има предвид, че:
(1)
Европейският съюз си е поставил за цел поддържането и развитието на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, в което е гарантирано свободното движение на хора. С оглед постепенното създаване на такава пространство Общността следва да приеме, освен друго, мерки във връзка с правното сътрудничество в гражданските дела, които имат презгранично значение и които са необходими за правилното функциониране на вътрешния пазар.
(2)
Съгласно член 65, буква в) от Договора тези мерки следва да включат мерки за премахването на пречките за доброто функциониране на гражданското съдопроизводство, ако е необходимо, чрез насърчаване на съвместимостта на гражданско-процесуалните правила, които са приложими в държавите-членки.
(3)
Европейският съвет от Тампере на 15 и 16 октомври 1999 г. призова Съвета да установи минимални стандарти, които да гарантират адекватно ниво на правна помощ в презграничните дела в рамките на Съюза.
(4)
Всички държави-членки са договарящи се страни по Европейската конвенция за правата на човека и основните свободи от 4 ноември 1950 г. Въпросите, които се разглеждат в настоящата директива, ще се решават в съответствие с посочената конвенция, и по-специално като се спазва принципът за равнопоставеност на двете страни по спора.
(5)
Настоящата директива се стреми да насърчи прилагането на правна помощ при презгранични спорове за лица, които не притежават достатъчно средства, когато е необходима помощ за гарантиране на ефективен достъп до правосъдие. Общопризнатото право на достъп до правосъдие се потвърждава също и от член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
(6)
Нито липсата на средства на страна по съдебен процес, независимо дали тя се явява ищец или ответник, нито трудностите, възникващи от презграничния обхват на спора, не е допустимо да възпрепятстват ефективния достъп до правосъдие.
(7)
Тъй като целите на настоящата директива не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите-членки, като действат поотделно, Общността може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, установен в член 5 от Договора. В съответствие с принципа на пропорционалност, установен в посочения член, настоящата директива не излиза извън рамките на необходимото за постигането на тези цели.
(8)
Основната цел на настоящата директива е да гарантира адекватно ниво на правна помощ при презгранични спорове чрез установяването на някои минимални общи стандарти, които се отнасят до правната помощ при такива спорове. Директивата на съвета е най-подходящият законодателен акт за тази цел.
(9)
Настоящата директива се прилага за презгранични спорове по граждански и търговски дела.
(10)
Всички лица, които участват в граждански или търговски спор, който попада в обсега на настоящата директива, трябва да са в състояние да упражнят правата си в съдилищата, даже ако финансовото им положение прави невъзможно за тях да поемат разноските по делото. Правната помощ се разглежда като подходяща, когато тя позволява на получателя ефективен достъп до правосъдие в съответствие с условията на настоящата директива.
(11)
Правната помощ обхваща предоставяне на съвети преди съдебния процес, с оглед постигане на споразумение преди започване на съдебното производството, правна помощ за внасяне на делото в съда и представителство пред съда, както и подпомагане или освобождаване от съдебни разноски.
(12)
Оставя на законодателството на държавата-членка, в която заседава съдът, или в която се търси принудително изпълнение, да определи дали съдебните разноски могат да включват разноските на противната страна, наложени на получателя на правна помощ.
(13)
Всички граждани на Съюза, било то с местоживеене, или с обичайно пребиваване на територията на някоя държава-членка, имат правото на правна помощ при презгранични спорове, ако отговарят на условията, предвидени в настоящата директива. Същото важи и за граждани на трети държави, които постоянно и законно пребивават в държава-членка.
(14)
Държавите-членки следва да са свободни да определят прага, над който едно лице би се считало за способно да поеме съдебните разноски при определените в настоящата директива условия. Такива прагове следва да се определят в светлината на различни обективни фактори, като доход, капитал или семейно положение.
(15)
Целта на настоящата директива не би могла все пак да бъде постигната, ако кандидатстващите за правна помощ не притежават възможността да докажат, че те не могат да понесат съдебните разноски, дори ако техните средства надвишават прага, определен от съответната държава-членка, в която заседава съдът. Когато правят преценка дали да се предостави правна помощ на тази основа, властите в държавата-членка, в която заседава съдът, могат да вземат предвид информацията за факта, че кандидатът удовлетворява критериите по отношение на финансовите изисквания в държавата-членка на местоживеене или обичайно пребиваване.
(16)
Възможността в същия случай да се прибегне към други механизми за гарантиране на ефективен достъп до правосъдие не е правна помощ. Тя обаче потвърждава презумпцията, че съответното лице може да понесе разноските във връзка със съдебното производство въпреки своето неблагоприятно финансово положение.
(17)
На държавите-членки е позволено да отхвърлят молби за правна помощ във връзка с очевидно необосновани искове или на основания, свързани с основателността на делото, доколкото се предлагат съвети преди съдебния процес и се гарантира достъп до правосъдие. Когато вземат решение относно основателността на молбата, държавите-членки могат да отхвърлят молби за правна помощ, когато кандидатът претендира за увреждане на неговата или нейната репутация, но не е претърпял материални или финансови загуби, или молбата се отнася за претенция, възникваща директно от занаята или професията на кандидата като самостоятелно зает.
(18)
Сложността и различията между правните системи на държавите-членки, както и разходите, които са присъщи на презграничния мащаб на спора, не следва да правят невъзможен достъпа до правосъдие. Правната помощ следва съобразно с това да покрива разходите, които са директно свързани с презграничния мащаб на спора.
(19)
Когато преценяват дали е необходимо физическото присъствие на дадено лице в съда, съдилищата на държавата-членка следва да вземат предвид всички предимства на възможностите, предлагани от Регламент (EО) № 1206/2001 на Съвета от 28 май 2001 г. относно сътрудничеството между съдилища на държавите-членки при събирането на доказателства по граждански и търговски дела (4).
(20)
Ако се предоставя правна помощ, тя трябва да обхваща целия процес, включително разходите, възникнали във връзка с изпълнението на решението; получателят следва да продължи да получава тази помощ, ако има обжалване срещу или от получателя, доколкото условията във връзка с финансовите средства и същността на спора продължават да бъдат удовлетворени.
(21)
Правна помощ се предоставя при еднакви условия както за стандартния съдебен процес, така и за извънсъдебни процедури, като посредничество, когато прибягването към тях се изисква от закона или се разпорежда от съда.
(22)
Правна помощ се предоставя също за принудителното изпълнение въз основа на официални документи на друга държава-членка съгласно условията, определени в настоящата директива.
(23)
Тъй като правната помощ се дава от държава-членка, в която заседава съдът или където се търси принудително изпълнение, освен помощ преди съдебен процес, ако кандидатът за правна помощ не е с местоживеене или с обичайно пребиваване в държавата-членка, в която заседава съдът, тази държава-членка трябва да прилага своето собствено законодателство в съответствие с принципите на настоящата директива.
(24)
Уместно е правната помощ да се предоставя или отказва от компетентния орган в държавата-членка, в която заседава съдът, или където ще се изпълнява решението. Това важи както когато съдът разглежда делото по същество, така и когато той първо трябва да реши дали има юрисдикция.
(25)
Между държавите-членки следва да се организира съдебно сътрудничество по гражданските дела, да се насърчи информацията за публичните и професионалните среди и да се опрости и ускори предаването на молбите за правна помощ между държавите-членки.
(26)
Механизмите за уведомяване и предаване, предвидени от настоящата директива, са вдъхновени директно от тези в Европейското споразумение за предаването на молби за правна помощ, подписано в Страсбург на 27 януари 1977 г., наричано оттук нататък „Споразумението от 1977 г.“. Определя се срок за предаване на молби за правна помощ, какъвто няма определен в Споразумението от 1977 г. Един относително по-кратък срок допринася за гладкото функциониране на правосъдието.
(27)
Информацията, предавана съгласно настоящата директива, се ползва от защита. Тъй като са приложими Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 г. относно защита на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни (5), както и Директива 97/66/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 15 декември 1997 г. относно обработката на лични данни и защитата на неприкосновеността на личния живот в телекомуникационния сектор (6), няма необходимост от конкретни разпоредби относно защита на данни в настоящата директива.
(28)
Създаването на стандартен формуляр на молби за правна помощ и за предаването на молби за правна помощ в случай на презгранични спорове ще направи процедурите по-лесни и бързи.
(29)
Освен това формуляри на молби, както и националните образци на молби трябва да бъдат на разположение на европейско равнище чрез информационната система на Европейската правна мрежа, създадена в съответствие с Решение 2001/470/ЕО (7).
(30)
Мерките, необходими за прилагането на настоящата директива, следва да се приемат в съответствие с Решение 1999/468/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 г. за определяне на процедурите за упражняването на пълномощията по прилагането, предоставени на Комисията (8).
(31)
Следва да се посочи, че създаването на минимални стандарти по отношение на презграничните спорове не пречи на държавите-членки да предвиждат по-благоприятни условия за кандидатите и получателите на правна помощ.
(32)
Споразумението от 1977 г. и Допълнителният протокол към Европейското споразумение за предаването на молби за правна помощ, подписан в Москва през 2001 г., остават приложими по отношение на отношенията между държавите-членки и трети страни, които са страни по Споразумението от 1977 г. или по протокола. Тази директива обаче има предимство пред разпоредбите, съдържащи се в Споразумението от 1977 г. и протокола в отношенията между държавите-членки.
(33)
Обединеното кралство и Ирландия са уведомили за своето желание да участват в приемането на настоящата директива в съответствие с член 3 от Протокола за позицията на Обединеното кралство и Ирландия, приложен към Договора за Европейския съюз и към Договора за създаване на Европейската общност.
(34)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокола за позицията на Дания, приложен към Договора за Европейския съюз и към Договора за създаване на Европейската общност, Дания не взема участие в приемането на настоящата директива, не е обвързана с нея и не подлежи на прилагането ѝ,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
ГЛАВА I
ПРИЛОЖНО ПОЛЕ И ОПРЕДЕЛЕНИЯ
Член 1
Цели и приложно поле
1. Целта на настоящата директива е да подобри достъпа до правосъдие при презграничните спорове чрез установяването на минимални общи правила, свързани с правната помощ при такива спорове.
2. Тя се прилага в презгранични спорове по граждански и търговски дела независимо от вида на съда. Тя не се отнася по-специално за данъчни, митнически и административни дела.
3. В настоящата директива „държави-членки“ означава държавите-членки с изключение на Дания.
Член 2
Презгранични спорове
1. За целите на настоящата директива презграничен спор е такъв, в който страната по спора, която кандидатства за правна помощ по смисъла на настоящата директива, е с местоживеене или обичайно пребиваване в държава-членка, различна от държавата-членка, където заседава съдът или където ще бъде изпълнено решението.
2. Държавата-членка, в която е местоживеенето на дадена страна, се определя в съответствие с член 59 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 г. относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (9).
3. Моментът за определяне дали съществува презграничен спор е времето, когато се внася молбата в съответствие с настоящата директива.
ГЛАВА II
ПРАВО НА ПРАВНА ПОМОЩ
Член 3
Право на правна помощ
1. Физическите лица, които са страни па спор, който е обхванат от настоящата директива, имат правото да получат подходяща правна помощ, която да гарантира ефективния им достъп до правосъдие, в съответствие с условията на настоящата директива.
2. Правната помощ се счита за подходяща, когато тя гарантира:
а)
предоставяне на съвет преди съдебния процес с оглед постигане на споразумение преди започване на съдопроизводството;
б)
правна помощ и представителство в съда, както и подпомагане или освобождаване от съдебни разноски на получателя, включително разноските по член 7 и таксите за лица, които са упълномощени от съда да извършват действия по време на съдебния процес.
В държави-членки, в които губещата страна поема разноските на насрещната страна, ако получателят загуби делото, правната помощ покрива разноските, които се направени от насрещната страна, ако тя би покрила такива разноски, ако получателят е с местоживеене или с обичайно пребиваване в държавата-членка, в която заседава съдът.
3. Държавите-членки не е необходимо да осигуряват правна помощ или процесуално представителство в съда при съдебните производства, които са специално предназначени да предоставят възможност на страните в процеса да доказват тезата си по делото лично, освен когато съдът или друг компетентен орган решат друго, за да гарантират равнопоставеност на страните или с оглед сложността на делото.
4. Държавите-членки могат да изискат от получателите на правна помощ да платят приемливи вноски за сметка на съдебните разноски, като отчитат условията, които са предвидени в член 5.
5. Държавите-членки могат да предвидят компетентният орган да може да реши, че получателите на правна помощ трябва да я възстановят изцяло или частично, ако финансовото им положение се е подобрило съществено или ако решението за предоставяне на правна помощ е било взето на базата на неточна информация, предоставена от получателя.
Член 4
Недопускане на дискриминация
Държавите-членки предоставят правна помощ без дискриминация на гражданите на Съюза и на граждани на трети страни, които пребивават законно в държавата-членка.
ГЛАВА III
УСЛОВИЯ И РАЗМЕР НА ПРАВНАТА ПОМОЩ
Член 5
Условия относно финансови средства
1. Държавите-членки предоставят правна помощ на лицата по член 3, параграф 1, които частично или изцяло не са в състояние да поемат съдебните разноски, посочени в член 3, параграф 2, в резултат на тяхното икономическо положение, за да осигурят ефективния им достъп до правосъдие.
2. Икономическото положение на дадено лице се оценява от компетентния орган на държавата-членка, в която е съдът, в светлината на различни обективни фактори, като доход, капитал или положение на семейството, включвайки оценка на средствата на лицата, които финансово зависят от кандидата.
3. Държавите-членки могат да определят прагове, над които кандидатите за правна помощ се считат частично или изцяло в състояние да поемат съдебните разноски, предвидени в член 3, параграф 2. Тези прагове се определят на основа на критериите, които са определени в параграф 2 от настоящия член.
4. Определените съгласно параграф 3 от настоящия член граници не ограничава кандидатите за правна помощ, които са над праговете да им бъде предоставена правна помощ, ако те докажат, че те не са в състояние да платят разноските по член 3, параграф 2 в резултат на разликите в разходите за живот между държавите-членки на местоживеене или обичайно пребиваване и на съда.
5. Не е необходимо да се предоставя правна помощ на кандидати, които в същия случай имат ефективен достъп до други механизми, които покриват съдебните разноски по член 3, параграф 2.
Член 6
Условия относно същността на споровете
1. Държавите-членки могат да предвидят молбите за правна помощ във връзка с искове, които са очевидно неоснователни, да могат да бъдат отхвърляни от компетентния орган.
2. Ако се предоставят съвети преди започване на съдебния процес, ползването на по-нататъшна правна помощ може да бъде отказана или прекратена на основания, свързани с основателността на делото, доколкото се гарантира достъп до правосъдие.
3. Когато вземат решение по основателността на молбата и без да нарушават правата по член 5, държавите-членки съобразяват важността на отделното дело за кандидата, но могат също да вземат предвид и характера на делото, когато кандидатът претендира за увреждане на неговата или нейната репутация, но не е претърпял материални или финансови загуби или молбата се отнася за претенция, възникваща директно от занаята или професията на кандидата като самостоятелно зает.
Член 7
Разходи, свързани с презграничния характер на спора
Правната помощ, която е предоставена в държавата-членка, в която заседава съдът, обхваща следните разноски, които са директно свързани с презграничния характер на спора:
а)
устен превод;
б)
писмен превод на документите, които се изискват от съда или от компетентния орган и са представени от получателя и които са необходими за решаване на делото; и
в)
пътните разноски се поемат от кандидата, когато по закон или от съда на държавата-членка се изисква физическото присъствие на лицата, които имат задължение да се представят на делото на ищеца и съдът реши, че съответните лице не могат да бъдат изслушани от съда по друг начин.
Член 8
Разходи, които се покриват от държавата-членка на местоживеене или на обичайно пребиваване
Държавата-членка, в която кандидатстващият за правна помощ има местоживеене или обичайно пребиваване, предоставя правна помощ по член 3, параграф 2 и покрива:
а)
разноски, свързани с помощта на местен адвокат или друго лице, което има право по закон да дава правни съвети, които са възникнали в държавата-членка, в която заседава съдът;
б)
превода на исковата молба и на необходимите подкрепящи документи, когато исковата молба се внася пред органа в държавата-членка.
Член 9
Непрекъснатост на правната помощ
1. Правната помощ продължава да се предоставя изцяло или частично на получатели, за да покрива разходите, възникнали по изпълнението на съдебното решение в държавата-членка, в която заседава съдът.
2. Получател, който е получил правна помощ в държавата-членка, в която заседава съдът, получава правна помощ, предвидена от закона на държавата-членка, в която се търси признаване или изпълнение.
3. Правната помощ продължава да се предоставя, ако се предяви жалба срещу или от получателя, подчинявайки се на условията на членове 5 и 6.
4. Държавите-членки могат да предвидят разпоредби за преразглеждането на молбата във всеки етап на процеса на основания, предвидени в член 3, параграфи 3 и 5 и членове 5 и 6, включително процедурите по параграфи от 1 до 3 от настоящия член.
Член 10
Извънсъдебни процедури
Правна помощ се предоставя също за извънсъдебни процедури в съответствие с условията на настоящата директива, ако законът изисква страните да ги използват или ако страните по спора бъдат задължени от съда да прибягнат до тях.
Член 11
Публични актове
Правна помощ се предоставя за принудителното изпълнение въз основа на официални документи на друга държава-членка съгласно условията по настоящата директива
ГЛАВА IV
ПРОЦЕДУРА
Член 12
Орган, който предоставя правна помощ
Правната помощ се предоставя или се отказва от компетентния орган на държавата-членка, в която се намира съдът, без да се засягат разпоредбите на член 8.
Член 13
Подаване и предаване на молби за правна помощ
1. Молбите за правна помощ могат да се подават пред:
а)
компетентния орган на държавата-членка, в която кандидатът има местоживеене или обичайно пребиваване (предаващ орган); или
б)
компетентния орган на държавата-членка, в която се намира съдът или в която се изпълнява решението (получаващ орган).
2. Молбата за правна помощ се попълва, а подкрепящите документи се превеждат на:
а)
официалния език или един от официалните езици на държавата-членка, на компетентния получаващ орган, който отговаря на един от езиците на институциите на Общността; или
б)
друг език, който тази държава-членка е посочила, че може да приеме в съответствие с член 14, параграф 3.
3. Компетентните предаващи органи могат да решат да откажат да предадат дадена молба, ако тя е очевидно:
а)
неоснователна; или
б)
извън обхвата на настоящата директива.
По отношение на такива решения са приложими правилата на член 15, параграфи 2 и 3.
4. Компетентният предаващ орган съдейства на кандидата, като осигурява молбата да бъде придружена от всички подкрепящи документи, които му е известно, че са необходими, за да може да се вземе решение по молбата. Той също съдейства на кандидата с гарантирането на всякакъв необходим превод на подкрепящите документи в съответствие с член 8, буква б).
Компетентният предаващ орган предава молбата на компетентния получаващ орган в другата държава-членка в срок от 15 дни от получаването на молбата, надлежно попълнена на един от езиците, посочени в параграф 2, както и на подкрепящите документи, които са преведени, когато е необходимо, на един от тези езици.
5. Документите, които се предават съгласно настоящата директива, са освободени от легализация или всякакви еквивалентни формалности.
6. Държавата-членка може да не събира такси за предоставените услуги в съответствие с параграф 4. Държавите-членки, в които кандидатът за правна помощ има местоживеене или обичайно пребиваване, могат да предвидят, че кандидатът трябва да възстанови разходите за превода, понесени от предаващия орган, ако молбата за правна помощ бъде отхвърлена от компетентния орган.
Член 14
Компетентни органи и език
1. Държавите-членки определят органа или органите, които са компетентни да изпращат (предаващи органи) и да получават (получаващи органи) молбата.
2. Всяка държава-членка предоставя на Комисията следната информация:
-
наименованията и адресите на компетентните получаващи и предаващи органи по параграф 1,
-
териториалния обхват на компетентността им,
-
начина за осъществяване на комуникация за приемане на молбите, и
-
езиците, на които може да се състави молбата.
3. Държавите-членки нотифицират Комисията за официалния език или езици на институциите на Общността, различни от техния собствен, който е или са приемливи за компетентния получаващ орган за съставяне на молбите за правна помощ, които ще се получават в съответствие с настоящата директива.
4. Държавите-членки предават на Комисията информацията по параграфи 2 и 3 преди 30 ноември 2004 г. Комисията се уведомява за всяко последващо изменение на такава информация не по-късно от два месеца преди изменението да влезе в сила в тази държава-членка.
5. Информацията по параграфи 2 и 3 се публикува в Официален вестник на Европейските общности.
Член 15
Обработване на молбите
1. Националните органи, които са компетентни да вземат решения по молбите за правна помощ, гарантират, че кандидатите са напълно информирани за обработването на молбата.
2. Когато молбите са напълно или частично отхвърлени, се дават основанията за отхвърлянето.
3. Държавите-членки предвиждат разпоредби за разглеждането на обжалвания на решения, които отхвърлят молбите за правна помощ. Държавите-членки могат да освободят случаи, в които молбата за правна помощ е отхвърлена от съда, срещу чието решение по предмета на делото няма правно средство за защита съгласно националното законодателство или чрез апелативен съд.
4. Когато обжалванията на решение, отказващо или прекратяващо правна помощ по силата на член 6 са от административен характер, те винаги са изключително само предмет на съдебно разглеждане.
Член 16
Стандартна форма
1. За улесняване предаването в съответствие с процедурата по член 17, параграф 2 се установява стандартна форма за молби за правна помощ и за предаването на такива молби.
2. Стандартната форма за предаване на молби за правна помощ се определя най-късно до 30 май 2003 г.
Стандартната форма за молби за правна помощ се определя най-късно до 30 ноември 2004 г.
ГЛАВА V
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 17
Комитет
1. Комисията се подпомага от комитет.
2. Когато се прави позоваване на настоящия параграф, се прилагат членове 3 и 7 от Решение 1999/468/ЕО.
3. Комитетът приема свой процедурен правилник.
Член 18
Информация
Компетентните национални органи съдействат за предоставянето на информация на широката общественост и на професионалните среди относно различните системи на правна помощ, в частност използвайки Европейската правна мрежа, създадена в съответствие с Решение 2001/470/ЕО.
Член 19
По-благоприятни условия
Настоящата директива не ограничава държавите-членки да предвиждат по-благоприятни условия за кандидатите и получателите на правна помощ.
Член 20
Връзка с други международни договори
Както за отношенията между държавите-членки, така и по отношение на въпроси, по които тя се прилага, настоящата директива има предимство спрямо нормите, които се съдържат в двустранни и многостранни споразумения, сключени от държавите-членки, включително:
а)
Европейското споразумение за предаване на молби за правна помощ, подписано в Страсбург на 27 януари 1977 г., изменено с Допълнителния протокол към Европейското споразумение за предаване на молби за правна помощ, подписан в Москва през 2001 г.;
б)
Хагската конвенция от 25 октомври 1980 г. за международния достъп до правосъдие.
Член 21
Транспониране в националното законодателство
1. Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива преди 30 ноември 2004 г., с изключение на член 3, параграф 2, буква а), за която привеждането на националното законодателство в съответствие с настоящата директива става преди 30 май 2006 г. Те незабавно информират Комисията за това.
Когато държавите-членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
2. Държавите-членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 22
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила от деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейските общности.
Член 23
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите-членки съгласно Договора за създаване на Европейската общност.
Съставено в Брюксел на 27 януари 2003 година.