ДИРЕКТИВА ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ 2014/111/ЕС НА КОМИСИЯТА
от 17 декември 2014 година
за изменение на Директива 2009/15/ЕО във връзка с приемането от Международната морска организация (ММО) на някои кодекси и свързаните с тях изменения в някои конвенции и протоколи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Директива 2009/15/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 г. относно общите правила и стандарти за организациите за проверка и преглед на кораби и за съответните дейности на морските администрации (1), и по-специално член 7, параграф 2, второ изречение от нея,
в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, уредена в член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 на Европейския парламент и на Съвета за създаване на Комитет по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) (2),
като има предвид, че:
(1)
Съгласно член 5, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 държавите членки и Комисията си сътрудничат, за да определят, при необходимост, обща позиция или подход в компетентния международен форум с оглед намаляване на рисковете от конфликт между законодателството на Съюза в областта на морския транспорт и международните актове.
(2)
Директива 2009/15/ЕО ведно с Регламент (ЕО) № 391/2009 на Европейския парламент и на Съвета (3) формират единна законодателна уредба, по силата на която дейността на признатите организации е регламентирана по последователен начин в съответствие с едни и същи принципи и определения. Съгласно член 3, параграф 2 от Директива 2009/15/ЕО, когато държава членка реши да упълномощи по отношение на плаващи под нейно знаме кораби дадена организация да извършва от нейно име проверките и прегледите, свързани със задължителните свидетелства, тя поверява тези задължения само на призната организация, което съгласно член 2, буква ж) от посочената директива означава организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. Следователно наборът от правила, въз основа на които се признават съответните организации, оказва въздействие върху двата акта.
(3)
Понятието „международни конвенции“ съгласно определението в член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. („конвенцията SOLAS“), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. („Конвенцията за товарните водолинии“) и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. („конвенцията MARPOL“), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със дължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия.
(4)
На своята 28-а сесия Асамблеята на Международната морска организация прие Кодекс за прилагане на правните инструменти на ММО („Кодекс за правните инструменти“), както това е посочено в Резолюция A.1070(28) на ММО от 4 декември 2013 г., както и изменения на Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага, както това е посочено в Резолюция A.1083(28) на ММО от 4 декември 2013 г.
(5)
На 66-ото си заседание Комитетът по опазване на морската среда (Marine Environment Protection Committee - MEPC) на ММО прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както това е посочено в Резолюция MEPC.246(66) от 4 април 2014 г., и на протокола от 1997 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както той се изменя от свързания с него протокол от 1978 г. и както това е посочено в Резолюция MEPC.247(66) от 4 април 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(6)
На 93-ото си заседание Комитетът по морска безопасност (Maritime Safety Committee - MSC) на ММО прие изменения на Конвенцията SOLAS, както това е посочено в Резолюция MSC.366(93) от 22 май 2014 г., и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, както това е посочено в Резолюция MSC.375(93) от 22 май 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(7)
Комитетът MEPC на 65-то си заседание и комитетът MSC на 92-то си заседание приеха Кодекс на ММО за признатите организации („Кодекс за признатите организации“), както това е посочено в Резолюция MSC.349(92) от 21 юни 2013 г.
(8)
На 65-ото си заседание комитетът MEPC прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в Резолюция MEPC.238(65) от 17 май 2013 г.
(9)
На 92-ото си заседание комитетът MSC прие изменения на конвенцията SOLAS и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в резолюции MSC.350(92) и MSC.356(92) от 21 юни 2013 г.
(10)
Поради това, в съответствие с приложимите правила за приемане, ратифициране и влизане в сила на изменения по силата на всяка от посочените по-горе конвенции на ИМО, се очаква кодексите за правните инструменти и за признатите организации да влязат в сила в периода между 1 януари 2015 г. и 1 януари 2018 г..
(11)
На 13 май 2013 г. Съветът прие Решение 2013/268/ЕС относно позицията, която да бъде взета от името на Европейския съюз в Международната морска организация (ММО) във връзка с приемането на някои кодекси и свързаните с тях изменения на определени конвенции и протоколи (4). Съгласно член 5 от посоченото решение Съветът разрешава на държавите членки да дадат своето съгласие да бъдат обвързани - в интерес на Съюза и в съответствие с декларацията, съдържаща се в приложението към посоченото решение - от измененията, посочени в съображения 4-9 от настоящата директива.
(12)
В декларацията, съдържаща се в приложението към Решение 2013/268/ЕС на Съвета, се посочва, че държавите членки са на мнение, че в Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации се съдържа набор от минимални изисквания, които държавите могат да доразвиват и подобряват в зависимост от конкретния случай с оглед да се оптимизират морската безопасност и опазването на околната среда.
(13)
Също така в декларацията се посочва, че никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти или Кодекса за признатите организации не следва да се тълкува така, че да ограничава по какъвто и да е начин изпълнението на задълженията на държавите членки съгласно правото на Европейския съюз във връзка с определението за „задължителни свидетелства“ и „свидетелства за клас“, обхвата на установените задължения и критерии за признати организации и задълженията на Европейската комисия във връзка с признаването, оценяването и, когато е уместно, налагането на корективни мерки или санкции на признати организации. В същата декларация се посочва, че в случай на одит на ММО държавите членки ще заявят, че се проверява изпълнението само на тези разпоредби от съответните международни конвенции, които са ратифицирани от държавите членки, в това число съгласно условията на посочената декларация.
(14)
Съгласно правовия ред на Съюза в приложното поле на Директива 2009/15/ЕО, както и на Регламент (ЕО) № 391/2009, се включват позовавания на „международни конвенции“ като посочените в съображение 3. В тези рамки измененията на конвенциите на ММО автоматично се инкорпорират в законодателството на Съюза едновременно с влизането им в сила на международно равнище, в това число и свързаните с тях кодекси със задължителен характер като кодексите за правните инструменти и за признатите организации, които съответно стават част от актовете на ММО, които са от значение във връзка с прилагането на Директива 2009/15/ЕО.
(15)
Възможно е обаче измененията на международните конвенции да бъдат изключени от приложното поле на морското законодателство на Съюза в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, ако те отговарят поне на един от двата критерия, посочени в член 5, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 2099/2002.
(16)
Комисията подложи на анализ измененията на конвенциите на ММО в съответствие с член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 и установи, че съществуват редица несъответствия между Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации, от една страна, и Директива 2009/15/ЕО и Регламент (ЕО) № 391/2009, от друга.
(17)
На първо място, в част 2, параграф 16.1 от Кодекса за правните инструменти е предвиден списък от минимални ресурси и процеси, които държавите на флага трябва да създадат, в това число предоставянето на административни указания, отнасящи се, наред с останалото, и до свидетелствата за клас на корабите, които се изискват от държавата на флага като доказателство, че са спазени изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване и/или други изисквания по силата на международна конвенция, по която държавата на флага е страна, или че са спазени изискванията на вътрешната нормативна уредба на тази държава на флага. Както е пояснено в съображение 21 по-долу обаче, в законодателството на Съюза се прави разграничение между задължителните свидетелства и свидетелствата за клас. Вторите са документ с частен характер и не са актове на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. Тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти всъщност препраща към глава II-1, част А-1, правило 3-1 от конвенцията SOLAS, където е предвидено корабите да са проектирани, построени и поддържани в съответствие с изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване на класификационна организация, призната от администрацията в съответствие с разпоредбите на правило XI-1/1. 1. В конвенцията SOLAS ясно се определя, че обект на това изискване е корабът или неговият законен представител по отношение на държавата на флага. Освен това, когато една призната организация издава свидетелства за клас на кораби в качеството си на класификационна организация, тя извършва това съобразно своите собствени правила, процедури, условия и частни договорни споразумения, по които държавата на флага не е страна. Следователно тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти е в противоречие с разграничението на дейностите по издаване на свидетелства за клас и на задължителни свидетелства, както е предвидено в действащото законодателство на ЕС.
(18)
На второ място, в част 2, параграф 18.1 от Кодекса за правните инструменти се съдържа изискването държавата на флага да определи „само по отношение на корабите, имащи право да плават под нейния флаг“ дали дадена призната организация разполага с достатъчно ресурси по отношение на технически, управленски и изследователски възможности, за да изпълни възложените ѝ задачи. За разлика от това, този аспект е залегнал в законодателството на Съюза като изискване за целите на признаването, за което свидетелства критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, и то по отношение на цялата флота, на която съответната организация е дала клас, без разлика на флага. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, това ще ограничи прилагането на критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009 само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(19)
На трето място, в част 2, параграф 19 от Кодекса за правните инструменти е въведена забрана за държавата на флага да предоставя правомощия на нейните признати организации да прилагат за други кораби, освен имащите право да плават под нейния флаг, всички изисквания, които се отнасят, наред с останалото, и до правилата, изискванията или процедурите на тези организации за даване на клас. В съответствие с Директива 2009/15/ЕО държавите членки могат да упълномощят дадена организация да извършва от тяхно име дейностите, свързани с издаването на задължителни свидетелства за тяхната флота, ако тази организация е призната и над нея се упражнява надзор за тази цел в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. В тази рамка признатите организации като такива трябва да спазват определени изисквания при изпълнението на съответните им дейности за цялата класифицирана от тях флота, независимо от флага. Това се отнася за повечето от критериите, определени в приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, както и за други задължения, в частност определените в член 10, параграф 4 от същия регламент. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи прилагането на съдържащите се в Регламент (ЕО) № 391/2009 действащи изисквания във връзка с признаването, ако те между другото са определени като правила, изисквания и процедури, само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка.
(20)
На четвърто място, в част 2, раздел 1.1 от Кодекса за признатите организации „призната организация“ по определение означава организация, която е била оценена от държава на флага и по отношение на която е установено, че отговаря на изискванията на част 2 от Кодекса за признатите организации. За разлика от това, според определението в член 2, буква ж) от Директива 2009/15/ЕО за призната организация се счита „организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009“. Въз основа на оценката от страна на Комисията, изложена в съображения 21-23, изглежда, че няколко разпоредби в част 2 от Кодекса за признатите организации са несъвместими с Регламент (ЕО) № 391/2009. Оттук следва, че организация, призната по смисъла на определението в Кодекса за признатите организации, няма да отговаря на всички изисквания на Регламент (ЕО) № 391/2009 и поради това няма да отговаря на определението за призната организация, установено в законодателството на Съюза.
(21)
На пето място, в част 2, раздел 1.3 от Кодекса за признатите организации „задължителното сертифициране и услуги“ се определят като единна категория дейности, които една призната организация има право да извършва от името на държавата на флага, включително издаването на свидетелства, които едновременно отговарят на изискванията за задължителни свидетелства и за свидетелства за клас. За разлика от това, в определенията, фигуриращи в член 2, букви и) и к) от Директива 2009/15/ЕО, се прави ясно разграничение между „задължително свидетелство“, което е свидетелство, издадено от държавата на флага или от нейно име в съответствие с международните конвенции, и „свидетелство за клас“, което е документ, издаден от призната организация в качеството ѝ на класификационна организация, с който се удостоверява годността на кораба за конкретна употреба или услуга в съответствие с правилата и процедурите, установени и разгласени от тази призната орган изация. Оттук следва, че в правото на Съюза задължителните свидетелства се разграничават от свидетелствата за клас и имат различен характер. Задължителните свидетелства имат публичен характер, докато свидетелствата за клас имат частен характер, тъй като се издават от класификационна организация в съответствие с нейните собствени правила, процедури и условия. Следователно класификационните свидетелства, издадени за един кораб от призната организация в потвърждение на това, че са спазени класификационните правила и процедури, включително когато се верифицират от държава на флага като доказателство, че са спазени изискванията на правило 3-1 в глава II-I, част А-1 от конвенцията SOLAS, са документи със строго частен характер и не са акт на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. В Кодекса за признатите организации обаче системно се посочва, че „задължителното сертифициране и услуги“ се извършват от признатата организация „от името на държавата на флага“, което противоречи на правното разграничение, установено със законодателството на Съюза. Независимо от това противоречие, ако тази разпоредба на Кодекса за признатите организации бъде приета за норма в правовия ред на Съюза, въпросната разпоредба ще породи явен риск в рамките на ЕС да станат неприложими изискванията във връзка с признаването, които се съдържат в Регламент (ЕО) № 391/2009 и се отнасят за цялостната дейност на организацията, независимо от флага. Поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, този риск се отнася също и за Директива 2009/15/ЕО.
(22)
На шесто място, в част 2, раздел 3.9.3.1 от Кодекса за признатите организации е предвиден механизъм за сътрудничество между признатите организации единствено в установената от държавата на флага рамка с оглед стандартизиране на процесите, касаещи задължителното сертифициране и услуги, извършвани от името на държавата на флага, както е целесъобразно; от друга страна в част 2, раздел 3.9.3.2 от същия кодекс се съдържа позоваване на установената „от една държава на флага или група държави на флага“ рамка, която да регламентира сътрудничеството между признатите от тази държава или държави организации по въпроси от техническо естество и по въпросите на безопасността, що се отнася до „задължителното сертифициране на кораби и услуги […] от името на въпросната държава/държави на флага“. За разлика от това, в правото на Съюза сътрудничеството между признати организации е уредено в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, съдържащ изискването признатите организации да се консултират помежду си с оглед поддържане на еквивалентност и постигане на хармонизация на техните правила и процедури и на тяхното прилагане и да определят рамка за взаимното признаване в съответните случаи на свидетелства за клас за материали, оборудване и части. Тези два процеса на сътрудничество по силата на член 10, параграф 1 се отнасят за частните дейности на признатите организации в качеството им на класификационни организации и следователно се прилагат без разграничение въз основа на флага. Следователно, в случай че механизмите за сътрудничество, предвидени в Кодекса за признатите организации, бъдат инкорпорирани в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи обхватът на определената в Регламент (ЕО) № 391/2009 рамка за сътрудничество само до онази част от дейността на признатите организации, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(23)
На седмо място, раздел 3.9.3.3 от част 2 от Кодекса за признатите организации е идентичен с параграф 19 от част 2 от Кодекса за правните инструменти; поради това изложеното в съображение 19 е валидно в същата степен за тази разпоредба на Кодекса за признатите организации.
(24)
Никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации не трябва да ограничава възможността за определяне от Съюза, в съответствие с Договорите и международното право, на необходимите условия за предоставяне на признаване на организации, които са поискали да бъдат упълномощени от държавите членки за извършване на дейности по преглед и издаване на свидетелства на кораби от тяхно име с оглед постигане целите на Съюза и по-специално за подобряване на морската безопасност и опазване на околната среда.
(25)
Схемата за взаимно признаване на свидетелства за клас за материали, оборудване и части, предвидена в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, е приложима в рамките на Съюза само по отношение на кораби, които плават под флага на държава членка. Преценката за това дали такива свидетелства ще бъдат приемани по отношение на чуждестранни плавателни съдове остава в прерогативите на съответните трети държави на флага извън ЕС в рамките на упражняваната от тях изключителна компетентност, а именно съгласно Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право (UNCLOS).
(26)
Въз основа на направената от нея оценка Комисията установи, че разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и на Кодекса за признатите организации, посочени в предходните съображения, са несъвместими с Директива 2009/15/ЕО или с Регламент (ЕО) № 391/2009 и следователно с Директива 2009/15/ЕО поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, и следва да бъдат изключени от приложното поле на същата директива. Поради това текстът на член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО следва да бъде съответно изменен.
(27)
Тъй като Кодексът за признатите организации влиза в сила на 1 януари 2015 г., настоящата директива следва да влезе в сила във възможно най-кратък срок след датата на нейното публикуване.
(28)
Комитетът по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) не даде становище относно мерките, предвидени в настоящата директива. Беше счетено за необходимо да се изготви акт за изпълнение и председателят представи проекта на акт за изпълнение на апелативния комитет за допълнително обсъждане. Мерките, предвидени в настоящата директива, са в съответствие със становището на апелативния комитет,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
В член 2 от Директива 2009/15/ЕО буква г) се заменя със следното:
„г):
„международни конвенции“ означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. (SOLAS 74), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. (MARPOL), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със задължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия, с изключение на част 2, параграфи 16.1, 18.1 и 19 от Кодекса за прилагане на правните инструменти на ММО и част 2, раздели 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 и 3.9.3.3 от Кодекса на ММО за признатите организации;“
Член 2
1. Държавите членки приемат и публикуват не по-късно от 31 декември 2015 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Те прилагат тези разпоредби, считано от 1 януари 2016 г.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 3
Настоящата директива влиза в сила в деня след деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Брюксел на 17 декември 2014 година.
A BIZOTTSÁG 2014/111/EU VÉGREHAJTÁSI IRÁNYELVE
(2014. december 17.)
a 2009/15/EK irányelvnek egyes szabályzatoknak és egyes egyezmények és jegyzőkönyvek kapcsolódó módosításainak a Nemzetközi Tengerészeti Szervezet (IMO) általi elfogadásával összefüggő módosításáról
(EGT-vonatkozású szöveg)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
tekintettel a hajófelügyeleti és hajóvizsgáló szervezetek, valamint a tengerészeti hatóságok vonatkozó tevékenységeinek közös szabályairól és szabványairól szóló, 2009. április 23-i 2009/15/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvre (1) és különösen annak 7. cikke (2) bekezdésének második mondatára,
a tengeri közlekedés biztonságával és a hajókról történő szennyezés megelőzésével foglalkozó bizottság (COSS) létrehozásáról szóló 2099/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (2) 5. cikke szerinti megfelelőség-ellenőrzési eljárás keretében,
mivel:
(1)
A 2099/2002/EK rendelet 5. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok és a Bizottság az Unió tengeri közlekedési jogszabályai és a nemzetközi jogi okmányok közötti ellentétek kockázatának csökkentése céljából együttműködnek egymással annak érdekében, hogy - az esettől függően - meghatározzák az illetékes nemzetközi fórumokon képviselendő közös álláspontot vagy megközelítést.
(2)
A 2009/15/EK irányelv a 391/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (3) együtt egyetlen olyan egységes jogi szabályrendszert tartalmaz, amely következetes módon, azonos alapelvekre és fogalommeghatározásokra támaszkodva szabályozza az elismert szervezetek tevékenységét. A 2009/15/EK irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerint abban az esetben, ha egy tagállam úgy határoz, hogy a lobogója alatt közlekedő hajók vonatkozásában feljogosít egy szervezetet a jogszabályban előírt bizonyítványokkal kapcsolatos felügyeleti és vizsgálati hatáskörök gyakorlására, akkor e feladatok ellátását kizárólag elismert szervezetekre bízhatja, az irányelv 2. cikkének g) pontja szerint pedig „elismert szervezetek” alatt a 391/2009/EK rendelet alapján elismert szervezeteket kell érteni. Ebből következik, hogy az érintett szervezetek elismerésére irányadó szabályok mindkét jogi aktusra kihatnak.
(3)
A 2009/15/EK irányelv 2. cikkének d) pontja értelmében vett „nemzetközi egyezmények” fogalom az „Életbiztonság a tengeren” tárgyú, 1974. november 1-jén kelt nemzetközi egyezményt (a továbbiakban: SOLAS egyezmény) a mellékletének XI-2. fejezete kivételével, a merülésvonalakról szóló, 1966. április 5-én kelt nemzetközi egyezményt (a továbbiakban: merülésvonal-egyezmény), valamint a hajókról történő szennyezés megelőzéséről szóló, 1973. november 2-án kelt nemzetközi egyezményt (a továbbiakban: MARPOL egyezmény) annak jegyzőkönyveivel és módosításaival együtt, továbbá a tagállamok mindegyikében kötelező kapcsolódó szabályzatok mindenkor hatályos változatát foglalja magában.
(4)
Huszonnyolcadik ülésszakán az IMO közgyűlése - a 2013. december 4-én kelt A.1070(28) jelű IMO-határozat útján - szabályzatot fogadott el az IMO aktusainak végrehajtásáról (IMO Instruments Implementation Code, a továbbiakban: III szabályzat), továbbá - 2013. december 4-én kelt A.1083(28) jelű határozatával - olyan módosításokat fogadott el a merülésvonal-egyezményhez, amelyek az III szabályzat és egy hozzá kapcsolódó, a lobogó szerinti államok auditálására vonatkozó rendszer kötelezővé tételét célozzák.
(5)
Hatvanhatodik ülésszakán az IMO Tengerikörnyezet-védelmi Bizottsága (MEPC) - 2014. április 4-én kelt MEPC.246(66) jelű határozatával - olyan módosításokat fogadott el a MARPOL egyezményhez fűzött 1978. évi jegyzőkönyvhöz, valamint - 2014. április 4-én kelt MEPC.247(66) jelű határozatával - az 1978. évi jegyzőkönyvvel módosított MARPOL egyezményhez fűzött 1997. évi jegyzőkönyvhöz, amelyek az III szabályzat és egy hozzá kapcsolódó, a lobogó szerinti államok auditálására vonatkozó rendszer kötelezővé tételét célozzák.
(6)
Kilencvenharmadik ülésszakán az IMO Tengerészeti Biztonsági Bizottsága (MSC) - 2014. május 22-én kelt MSC.366(93) jelű határozatával - olyan módosításokat fogadott el a SOLAS egyezményhez, valamint - 2014. május 22-én kelt MSC.375(93) jelű határozatával - a merülésvonal-egyezményhez fűzött 1988. évi jegyzőkönyvhöz, amelyek az III szabályzat és egy hozzá kapcsolódó, a lobogó szerinti államok auditálására vonatkozó rendszer kötelezővé tételét célozzák.
(7)
A MEPC a hatvanötödik, az MSC pedig a kilencvenkettedik ülésszakán - 2013. június 21-én kelt MSC.349(92) jelű határozatával - szabályzatot fogadott el az elismert szervezetekről (IMO Code for Recognized Organizations, a továbbiakban: RO szabályzat).
(8)
Hatvanötödik ülésszakán a MEPC - 2013. május 17-én kelt MEPC.238(65) jelű határozatával - olyan módosításokat fogadott el a MARPOL egyezményhez fűzött 1978. évi jegyzőkönyvhöz, amelyek az RO szabályzat kötelezővé tételét célozzák.
(9)
Kilencvenkettedik ülésszakán az MSC - 2013. június 21-én kelt MSC.350(92), illetve MSC.356(92) jelű határozatával - olyan módosításokat fogadott el a SOLAS egyezményhez, valamint a merülésvonal-egyezményhez fűzött 1988. évi jegyzőkönyvhöz, amelyek az RO szabályzat kötelezővé tételét célozzák.
(10)
Az III és az RO szabályzat - az érintett IMO-egyezmények módosításainak elfogadására, megerősítésére és hatálybalépésére vonatkozó szabályok szerint - várhatóan valamikor 2015. január 1. és 2018. január 1. között fog hatályba lépni.
(11)
A Tanács 2013. május 13-án elfogadta az egyes szabályzatoknak és egyes egyezmények és jegyzőkönyvek kapcsolódó módosításainak az elfogadása tekintetében a Nemzetközi Tengerészeti Szervezetben (IMO) az Európai Unió nevében képviselendő álláspontról szóló 2013/268/EU határozatot. (4) A határozat 5. cikkében a Tanács felhatalmazta a tagállamokat arra, hogy az Unió érdekében és a határozat mellékletében foglalt nyilatkozat megtétele mellett az ezen irányelv (4)-(9) preambulumbekezdésében említett módosításokat magukra nézve kötelező erejűnek ismerjék el.
(12)
A 2013/268/EU tanácsi határozat mellékletében foglalt nyilatkozat kimondja, hogy a tagállamok álláspontja szerint az III és az RO szabályzat olyan minimumkövetelményeket tartalmaz, amelyeket az államok tovább alakíthatnak és javíthatnak olyan módon, ahogyan az a tengerbiztonság növelése és a környezetvédelem javítása szempontjából megfelelő.
(13)
A nyilatkozat kimondja továbbá, hogy az III és az RO szabályzat egyetlen rendelkezése sem értelmezhető úgy, hogy az bármilyen módon korlátozza az Unió jogából fakadó tagállami kötelezettségek teljesítését a „jogszabályban előírt bizonyítványok” és az „osztályozási bizonyítványok” fogalommeghatározása, az elismert szervezetekre vonatkozóan meghatározott kötelezettségek és követelmények hatálya, valamint az Európai Bizottságnak az elismert szervezetek elismerésével, értékelésével és az azokra vonatkozó esetleges korrekciós intézkedések vagy szankciók kiszabásával kapcsolatos feladatai tekintetében. A nyilatkozat még azt is kimondja, hogy egy IMO-audit keretében a tagállamok ragaszkodni fognak ahhoz, hogy az ellenőrzések kizárólag a vonatkozó nemzetközi egyezmények azon rendelkezéseinek betartására terjedjenek ki, amelyeket a tagállamok - többek között a nyilatkozattal - elfogadtak.
(14)
Az Unió jogrendjében a 2009/15/EK irányelv és a 391/2009/EK rendelet hatálya a (3) preambulumbekezdésben ismertetett „nemzetközi egyezmények” fogalomra való hivatkozással van meghatározva. Ebből az következik, hogy az IMO-egyezmények módosításai automatikusan beépülnek az Unió jogába abban a pillanatban, amikor nemzetközi szinten hatályba lépnek, és ez a kötelező érvényű szabályzatokra is vonatkozik, mint amilyen például az III és az RO szabályzat, amelyek így részévé válnak a 2009/15/EK irányelv alkalmazása szempontjából releváns IMO-aktusoknak.
(15)
A nemzetközi egyezmények módosításai azonban a megfelelőség-ellenőrzési eljárással kizárhatók az Unió tengeri közlekedési jogszabályainak hatályából abban az esetben, ha a 2099/2002/EK rendelet 5. cikkének (2) bekezdésében meghatározott két feltétel közül legalább az egyik teljesül.
(16)
A Bizottság a 2099/2002/EK rendelet 5. cikkének megfelelően értékelte az IMO-egyezmények szóban forgó módosításait, és megállapította, hogy egyfelől az III és az RO szabályzat, másfelől pedig a 2009/15/EK irányelv és a 391/2009/EK rendelet rendelkezései több kérdésben ütköznek egymással.
(17)
Először, az III szabályzatnak a 2. részben található 16.1. pontja meghatározza azon erőforrások és folyamatok minimumjegyzékét, amelyekkel a lobogó szerinti államoknak rendelkezniük kell, és ennek kapcsán szabályozza az egyebek mellett a lobogó szerinti állam által a nemzetközi egyezményekben foglalt szerkezeti, gépészeti, elektromos és/vagy más követelmények, illetőleg a lobogó szerinti állam nemzeti szabályozásában foglalt követelmények teljesítésének igazolásához megkövetelt hajóosztályozási bizonyítványokra vonatkozó közigazgatási utasításokat. Amint azonban azt az alábbi (21) preambulumbekezdés részletesen kifejti, az Unió joga különbséget tesz jogszabályban előírt bizonyítványok és osztályozási bizonyítványok között. Ez utóbbiak magánokiratok, és sem nem a lobogó szerinti államok aktusai, sem nem a lobogó szerinti állam nevében történik a kibocsátásuk. Az III szabályzat szóban forgó rendelkezése tulajdonképpen a SOLAS II-1. fejezetének az A-1. részben található 3-1. szabályára utal, amely szerint a hajók tervezését, építését és fenntartását egy, a XI-1/1.1. szabály rendelkezései alapján egy Igazgatás által elismert hajóosztályozó társaság szerkezeti, gépészeti és elektromos követelményeinek teljesítésével kell végezni. A SOLAS egyezmény egyértelműen a hajót vagy annak a lobogó szerinti állam felé való jogi képviseletét jelöli meg a követelmény tárgyaként. Továbbá az elismert szervezet, amikor hajóosztályozó társaságként végzi tevékenységét, a hajóosztályozási bizonyítványt saját szabályai, eljárásai, követelményei és magánjogi szerződései alapján állítja ki, és ezekben a lobogó szerinti állam nem szerepel félként. Emiatt az III szabályzat e rendelkezése ellentmond a hatályos EU-jog szerinti, a hajóosztályozási és a jogszabályban előírt tevékenység közötti különbségtételnek.
(18)
Másodszor, az III szabályzatnak a 2. részben található 18.1. pontja értelmében a lobogó szerinti államnak „kizárólag a lobogója alatt közlekedni jogosult hajók figyelembevételével” kell meghatároznia, hogy egy elismert szervezet rendelkezik-e elegendő műszaki, adminisztratív és kutatási kapacitással a rá bízott feladatok elvégzéséhez. Ezzel szemben ezt a kérdést az Unió joga - konkrétan a 391/2009/EK rendelet I. mellékletében található A.3. kritérium - az elismerés feltételeként határozza meg, éspedig lobogó szerinti különbségtétel nélkül az adott szervezet osztályába tartozó összes hajó figyelembevételével. Ha az III szabályzat szóban forgó rendelkezése az Unió jogának részévé válna, akkor azzal a 391/2009/EK rendelet I. mellékletében található A.3. kritérium alkalmazása az elismert szervezeteknek a tagállami lobogó alatt közlekedő hajókkal összefüggő tevékenységére szűkülne, ami ellentétes volna a jelenleg hatályos követelményekkel.
(19)
Harmadszor, az III szabályzatnak a 2. részben található 19. pontja szerint tilos a lobogó szerinti államnak arra köteleznie az elismert szervezeteit, hogy azok - egyebek mellett az osztályozási szabályaikban, követelményeikben és eljárásaikban - a lobogója alatt közlekedni jogosult hajók körén kívül meghatározott követelményeket alkalmazzanak. A 2009/15/EK irányelv szerint a tagállamok csak akkor jogosíthatnak fel egy szervezetet arra, hogy a saját flottájuk jogszabályban előírt tanúsítása céljából a nevükben eljárjon, ha az adott szervezet a 391/2009/EK rendeletnek megfelelően már rendelkezik elismeréssel, és ebből a célból folyamatosan ellenőrzés alatt áll. Ebben a rendszerben az elismerésből következik, hogy az elismert szervezetek tevékenységének az általuk osztályozott hajóállomány teljes egésze tekintetében, lobogótól függetlenül teljesítenie kell bizonyos követelményeket. Ez a 391/2009/EK rendelet I. mellékletében található kritériumok legtöbbjére érvényes, de további követelményekre, például a rendelet 10. cikkének (4) bekezdésére is igaz. Ha az III szabályzat szóban forgó rendelkezése az Unió jogának részévé válna, akkor azzal a 391/2009/EK rendeletben jelenleg szereplő elismerési követelmények alkalmazása - egyebek mellett amennyiben azok szabályoknak, követelményeknek és eljárásoknak minősülnek - az elismert szervezeteknek a tagállami lobogó alatt közlekedő hajókkal összefüggő tevékenységére szűkülne.
(20)
Negyedszer, az RO szabályzat 2. részének 1.1. pontja szerint az „elismert szervezet” olyan szervezet, amelyet egy lobogó szerinti állam értékelt, és amelyről megállapította, hogy teljesíti az RO szabályzat 2. részében foglalt követelményeket. Ezzel szemben a 2009/15/EK irányelv 2. cikkének g) pontja szerint „elismert szervezet”: „a 391/2009/EK rendeletnek megfelelően elismert szervezet”. A Bizottságnak a (21)-(23) preambulumbekezdésben ismertetett értékelése alapján úgy tűnik, hogy az RO szabályzat 2. részének több rendelkezése összeegyeztethetlen a 391/2009/EK rendelettel. Ebből következik, hogy az RO szabályzat értelmében vett elismert szervezet nem teljesíti a 391/2009/EK rendelet valamennyi követelményét, és ezért nem felel meg az „elismert szervezet” fogalomnak az Unió joga szerinti meghatározásának.
(21)
Ötödször, az RO szabályzat 2. részének 1.3. pontja szerint a „jogszabályban előírt tanúsítás és szolgáltatások” egyetlen egységes tevékenységkategóriát alkotnak, és magukban foglalnak minden olyan tevékenységet, amelyet az elismert szervezetek a lobogó szerinti állam nevében jogosultak végezni, beleértve mind a jogszabályban előírt, mind pedig az osztályozási követelményekkel kapcsolatos tanúsítást. Ezzel szemben a 2009/15/EK irányelv 2. cikkének i) és k) pontjában foglalt fogalommeghatározások élesen elhatárolják egymástól egyfelől a „jogszabályban előírt bizonyítványokat”, azaz az egy lobogó szerinti állam által vagy nevében a nemzetközi egyezményekkel összhangban kibocsátott bizonyítványokat, másfelől pedig az „osztályozási bizonyítványokat”, azaz az egy elismert szervezet által hajóosztályozó társasági minőségében kibocsátott olyan okmányokat, amelyek azt igazolják, hogy a hajó megfelel a meghatározott célú használatára vagy meghatározott működési területre vonatkozó, az elismert szervezet által kialakított és nyilvánosságra hozott szabályoknak és eljárásoknak. Ebből következően az Unió jogában a jogszabályban előírt bizonyítványok és az osztályozási bizonyítványok elkülönülnek egymástól, és jellegükben is különbözőek. Nevezetesen: a jogszabályban előírt bizonyítványok közjogi, míg az osztályozási bizonyítványok magánjogi természetűek, és ez utóbbiakat a hajóosztályozó társaság saját szabályai, eljárásai és követelményei alapján állítja ki. Ez azt jelenti, hogy az elismert szervezetek által a hajók számára annak tanúsításaként kibocsátott osztályozási bizonyítványok, hogy azok megfelelnek az osztályozási szabályoknak és eljárásoknak, ideértve azt az esetet is, amikor azokat egy lobogó szerinti állam felülhitelesíti annak igazolására, hogy teljesül a SOLAS II-1. fejezetének az A-1. részben található 3-1. szabálya, szigorúan magánjogi természetűek, és sem nem a lobogó szerinti államok aktusai, sem nem a lobogó szerinti állam nevében történik a kibocsátásuk. Az RO szabályzat ezzel szemben a „jogszabályban előírt tanúsítást és szolgáltatásokat” következetesen úgy említi, hogy azokat az elismert szervezet „a lobogó szerinti állam nevében” végzi, ami ellentmondásban van az Unió jogában található jogi megkülönböztetéssel. Figyelmen kívül hagyva ezt az ellentmondást, ha az RO szabályzat szóban forgó rendelkezése az Unió jogának részévé válna, akkor azzal a kifejezett kockázattal kellene szembenézni, hogy a 391/2009/EK rendeletben foglalt elismerési követelmények, amelyek lobogótól függetlenül a szervezet teljes tevékenységére kiterjednek, nem lennének többé érvényesíthetők az EU-ban. A két jogi aktus közötti, a (2) preambulumbekezdésben kifejtett kapcsolat miatt ez a kockázat a 2009/15/EK irányelv esetében is fennállna.
(22)
Hatodszor, az RO szabályzat 2. részének 3.9.3.1. pontja rendelkezik az elismert szervezetek által - kizárólagosan a lobogó szerinti állam által létrehozott keretek között, a lobogó szerinti állam számára végzett jogszabályban előírt tanúsítás és szolgáltatások eljárásainak szabványosítása érdekében - az indokolt körben folytatandó együttműködésről, a szabályzat 2. részének 3.9.3.2. pontja pedig úgy rendelkezik, hogy „egy lobogó szerinti állam vagy a lobogó szerinti államok egy csoportja” keretet hoz létre „az említett lobogó szerinti állam(ok) nevében” végzett „jogszabályban előírt hajótanúsítás és szolgáltatások” műszaki és biztonsági vonatkozásaival kapcsolatban az elismert szervezeteik által folytatott együttműködés szabályozására. Ezzel szemben az Unió jogában az elismert szervezetek közötti együttműködést a 391/2009/EK rendelet 10. cikkének (1) bekezdése szabályozza, amely egyfelől kimondja, hogy az elismert szervezeteknek szabályaik és eljárásaik egyenértékűségének megőrzése, azok összehangolása és alkalmazása érdekében konzultálniuk kell egymással, másfelől pedig keretet hoz létre az anyagokra, berendezésekre és alkatrészekre vonatkozó osztályozási bizonyítványok megfelelő esetekben történő kölcsönös elismerésére. A 10. cikk (1) bekezdésében előírt két együttműködési keret az elismert szervezetek által hajóosztályozó társasági minőségükben, magánjogi szerződések alapján végzett tevékenységhez kapcsolódik, és ebből fakadóan lobogó szerinti megkülönböztetés nélkül alkalmazandó. Ha az RO szabályzatban foglalt együttműködési mechanizmusok az Unió jogának részévé válnának, akkor azzal a 391/2009/EK rendelettel létrehozott együttműködési keret az elismert szervezeteknek a tagállami lobogó alatt közlekedő hajókkal kapcsolatos tevékenységére szűkülne, ami ellentétes volna a jelenleg hatályos követelményekkel.
(23)
Hetedszer, az RO szabályzat 2. részének 3.9.3.3. pontjában foglalt rendelkezés azonos az III szabályzatnak a 2. részben található 19. pontjában foglalt rendelkezéssel, ezért a (19) preambulumbekezdésben ismertetett megfontolások az RO szabályzat ezen rendelkezésére is érvényesek.
(24)
Sem az III szabályzat, sem az RO szabályzat nem korlátozhatja semmilyen módon az Uniót abban, hogy a Szerződésekkel és a nemzetközi joggal összhangban meghatározza azokat a megfelelő feltételeket, amelyek alapján az elismerés megadható azoknak a szervezeteknek, amelyek - az Unió célkitűzéseinek elérése és különösen a tengerbiztonság növelése és a környezet védelme érdekében - a tagállamok felhatalmazásával és nevében hajóvizsgálati és tanúsítási tevékenységet kívánnak végezni.
(25)
Az anyagokra, berendezésekre és alkatrészekre vonatkozó osztályozási bizonyítványok kölcsönös elismerésének a 391/2009/EK rendelet 10. cikkének (1) bekezdésével létrehozott rendszere csak az Unión belül, a tagállami lobogók valamelyike alatt közlekedő hajók vonatkozásában érvényesül. A külföldi hajók esetében a bizonyítványok elismerése az adott EU-n kívüli lobogó szerinti állam saját mérlegelésen alapuló döntésén alapul, amelyet kizárólagos joghatósága keretében - és különösen az ENSZ tengerjogi egyezménye alapján - hoz meg.
(26)
Az elvégzett értékelés keretében a Bizottság megállapította, hogy az III és az RO szabályzatnak a fenti preambulumbekezdésekben említett rendelkezései - vagy közvetlenül, vagy pedig a 391/2009/EK rendelettel való összeegyeztethetetlenségük okán, a két jogi aktus között fennálló, a (2) preambulumbekezdésben ismertetett kapcsolat miatt - összeegyeztethetetlenek a 2009/15/EK irányelvvel, ezért annak hatályából ki kell őket zárni. Ennek megfelelően tehát módosítani kell a 2009/15/EK irányelv 2. cikkének d) pontját.
(27)
Mivel az RO szabályzat 2015. január 1-jén hatályba lép, ennek az irányelvnek a kihirdetése után mihamarabb hatályba kell lépnie.
(28)
Az ezen irányelvben előírt intézkedésekről a tengeri közlekedés biztonságával és a hajókról történő szennyezés megelőzésével foglalkozó bizottság (COSS) nem alkotott véleményt. A végrehajtási jogi aktus szükségességét ugyanakkor elismerte, ezért az elnök a végrehajtási jogi aktus tervezetét további megvitatásra a fellebbviteli bizottság elé terjesztette. Az ezen irányelvben előírt intézkedések összhangban vannak a fellebbviteli bizottság véleményével,
ELFOGADTA EZT AZ IRÁNYELVET:
1. cikk
A 2009/15/EK irányelv 2. cikkének d) pontja helyébe a következő szöveg lép:
„d) »nemzetközi egyezmények«: az »Életbiztonság a tengeren« tárgyú, 1974. november 1-jén kelt nemzetközi egyezmény (SOLAS 74) a mellékletének XI-2. fejezete kivételével, a merülésvonalakról szóló, 1966. április 5-én kelt nemzetközi egyezmény, valamint a hajókról történő szennyezés megelőzéséről szóló, 1973. november 2-án kelt nemzetközi egyezmény (MARPOL egyezmény) annak jegyzőkönyveivel és módosításaival együtt, továbbá a tagállamok mindegyikében kötelező kapcsolódó szabályzatok az IMO aktusainak végrehajtására vonatkozó szabályzat (IMO Instruments Implementation Code) 2. részében található 16.1., 18.1. és 19. pont, illetőleg az elismert szervezetekre vonatkozó IMO-szabályzat (IMO Code for Recognized Organizations) 2. részének 1.1., 1.3., 3.9.3.1., 3.9.3.2. és 3.9.3.3. pontja kivételével, azok mindenkor hatályos változatában;”
2. cikk
(1) A tagállamok legkésőbb 2015. december 31-ig elfogadják és kihirdetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek megfeleljenek. E rendelkezések szövegét haladéktalanul megküldik a Bizottság számára.
Ezeket a rendelkezéseket 2016. január 1-jétől alkalmazzák.
Amikor a tagállamok elfogadják ezeket a rendelkezéseket, azokban hivatkozni kell erre az irányelvre, vagy azokhoz hivatalos kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell fűzni. A hivatkozás módját a tagállamok határozzák meg.
(2) A tagállamok közlik a Bizottsággal nemzeti joguk azon főbb rendelkezéseinek szövegét, amelyeket az ezen irányelv által szabályozott területen elfogadnak.
3. cikk
Ez az irányelv Az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő napon lép hatályba.
4. cikk
Ennek az irányelvnek a tagállamok a címzettjei.
Kelt Brüsszelben, 2014. december 17-én.