KOMMISSIONENS AFGØRELSE (EU) 2015/120
af 29. oktober 2014
om støtteordning SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), som Italien påtænker at indføre for digitalt fremvisningsudstyr
(meddelt under nummer C(2014) 7888)
(Kun den italienske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret de interesserede parter til at indsende deres bemærkninger i henhold til ovenstående bestemmelser (1), under henvisning til deres bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
Den 30. december 2008 meddelte Italien Kommissionen, at Italien havde til hensigt at indføre skattelettelser for investering i film, filmdistribution og digitalisering af film i biografer. De italienske myndigheder fremsendte supplerende oplysninger den 2. april 2009 og den 23. juni 2009.
(2)
Ved brev af 22. juli 2009 meddelte Kommissionen Italien, at den havde besluttet at godkende Italiens skattelettelser for investering i film og distribution. Kommissionen meddelte ved samme lejlighed Italien, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde over for det planlagte skattefradrag for investering i digitalt fremvisningsudstyr.
(3)
Kommissionens afgørelse om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (2). Kommissionen opfordrede de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger.
(4)
Det italienske ministerium for kultur og turisme og Europa-Kommissionen tilrettelagde i fællesskab en workshop om emnet den 21. oktober 2009 i Rom.
(5)
Kommissionen modtog bemærkninger fra de interesserede parter. Disse videresendte den til Italien, som fik mulighed for at reagere herpå. De italienske myndigheders bemærkninger blev modtaget ved brev af 19. januar 2010. Yderligere informationsudvekslinger fandt sted, herunder i form af yderligere breve fra de italienske myndigheder modtaget den 7. september 2010, den 12. april 2011, den 1. juni 2011, den 1. december 2011, den 10. maj 2012, den 14. september 2012, den 23. april 2013, den 6. december 2013, den 18. april 2014, den 11. juni 2014 og den 1. august 2014.
II. BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN
1. Den anmeldte foranstaltning
(6)
Skattefradraget til biografvirksomheder, der installerer digitalt fremvisningsudstyr, indgik i en pakke af skatteforanstaltninger til støtte for filmindustrien, som de italienske myndigheder havde indført. Hensigten med disse skatteforanstaltninger var at stimulere markedsdynamikken for at støtte italienske kulturelle film i et konkurrencefremmende miljø og fremme disse film i Italien og Europa.
(7)
Skattefradragsordningen for digitalisering af film består af et skattefradrag på 30 % af udgifterne til anskaffelse af digitalt fremvisningsudstyr. Det årlige skattefradrag er begrænset til 50 000 EUR pr. sal.
(8)
Følgende omkostninger kan være støtteberettigede:
a)
anskaffelse af digitalt fremvisnings- og reproduktionsudstyr
b)
anskaffelse af udstyr og maskiner til modtagelse af digitale signaler via jordbaseret og/eller satellitbaseret transmission
c)
anskaffelse via finansiel leasing eller leje af ovennævnte udstyr, systemer og maskiner, hvor de pågældende kontrakter skal indeholde en bestemmelse om brugervirksomhedens forpligtelse til at købe de pågældende aktiver efter leasingperiodens udløb eller om dennes forkøbsret
d)
udgifter til personaleuddannelsesaktiviteter
e)
udgifter forbundet med renovering og tilpasning af fremvisningsrum, udstyr og maskiner og tilstødende lokaler og rum, der tidligere blev anvendt til 35 mm-filmfremvisning.
Udgifterne under de to sidstnævnte litra må ikke udgøre mere end 20 % af de samlede udgifter under litra a), b) og c).
(9)
Ifølge de italienske myndigheders oprindelige anmeldelse er støtten uden betingelser for biografer med mellem en og fire biografsale og for biografkomplekser med mellem fem og ti sale i byer med en befolkning på under 50 000 indbyggere eller mindre. For andre biografkomplekser med op til 24 sale vil de som betingelse for støtten skulle forpligte sig til at lade 50 % af fremvisningerne bestå af kulturelle film og at udstyre mindst 50 % af biografsalene med digitale fremvisere.
(10)
Skattefradraget finder anvendelse på skattepligtige biografvirksomheder i Italien.
(11)
Retsgrundlaget for ordningen er følgende:
a)
lov nr. 244 af 24. december 2007 om udarbejdelse af det årlige og flerårige statsbudget (legge 24.12.2007 n.244)
b)
lovdekret nr. 91 af 8. august 2013, ophøjet til lov, efter ændring, ved lov nr. 112 af 7. oktober 2013 (decreto legge 8.8.2013, n.91, convertito, con modificazioni, dalla legge 7 ottobre 2013, n.112)
c)
nye gennemførelsesbestemmelser om skattefradrag til biografer til indførelse og anskaffelse af udstyr og maskiner til digital fremvisning (Nuove disposizioni applicative dei crediti d'imposta concessi alle imprese di esercizio cinematografico per l'introduzione e acquisizione di impianti e apparecchiature destinate alla proiezione digitale).
2. Tvivl, som Kommissionen har givet udtryk for
(12)
Kommissionen konkluderede i åbningsafgørelsen, at foranstaltningen udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF). Ved at tilbyde skattelettelser gav den italienske stat afkald på visse skatteindtægter, og ordningen omfattede derfor statsmidler. Ordningen gav visse virksomheder en økonomisk fordel, i dette tilfælde biografvirksomheder. I lyset af den internationale handel med film kan denne selektive fordel påvirke samhandelen i EU. Kommissionen tvivlede på, at støtten kunne anses for forenelig med det indre marked.
(13)
For det første tvivlede Kommissionen på, om det planlagte skattefradrag for digitalisering af film var nødvendigt. Den satte spørgsmålstegn ved det planlagte maksimale skattefradrag (50 000 EUR pr. sal), idet dette med et skattefradrag på 30 % svarede til maksimale støtteberettigede installationsomkostninger på 166 667 EUR pr. sal (50 000 EUR × 100/30). Dette beløb var højere end de anslåede omkostninger ved digitalt fremvisningsudstyr på 100 000 EUR, som de italienske myndigheder havde oplyst. Kommissionen tvivlede på, om det maksimale skattefradrag skulle være så højt, og om de anslåede omstillingsomkostninger var et rimeligt skøn. Kommissionen tvivlede desuden på, om installationen af 2K (3)-DCI-kompatibelt (4) fremvisningsudstyr var en forudsætning for udgivelse af italienske eller europæiske kulturelle film.
(14)
For det andet tvivlede Kommissionen på den påtænkte støtteforanstaltnings proportionalitet. Kommissionen bemærkede, at der var større sandsynlighed for, at større biografer havde råd til at anskaffe digitalt fremvisningsudstyr uden offentlig støtte. Kommissionen påpegede endvidere, at biografvirksomhederne havde adgang til kommercielle omstillingsmodeller såsom Virtual Print Fee-modeller (»VPF«) (5). Kommissionen rejste derfor spørgsmålet om, hvorvidt offentlig støtte i det påtænkte omfang pr. sal ville »fortrænge« kommercielle alternativer.
(15)
For det tredje tvivlede Kommissionen på, om det planlagte skattefradrag var en tilstrækkelig støtteforanstaltning. Den bemærkede, at det anslåede budget for foranstaltningen (16,8 mio. EUR) svarede til installationsomkostninger på 56 mio. EUR, hvilket var et betydeligt lavere beløb end de anslåede omstillingsomkostninger (395,7 mio. EUR på grundlag af 100 000 EUR pr. sal). Ud over tilstrækkeligheden af den tilgængelige finansiering tvivlede Kommissionen også på, om den påtænkte foranstaltning i tilstrækkelig grad var rettet mod opfyldelsen af målet om at øge distributionen af kulturelle italienske og europæiske film. Den tvivlede på, om de italienske myndigheder ville være i stand til at sikre, at biografvirksomheder med digitalt fremvisningsudstyr ville indføre alternative forretningsmodeller, så de kunne tilbyde Italiens biografgængere et bredere udvalg af kulturelle film. Da støttemodtageren for at kunne benytte skattefradraget skulle have tilstrækkelige skattemæssige forpligtelser, og da foranstaltningen indebar, at biografvirksomheden skulle finansiere 70 % af investeringen, tvivlede Kommissionen på, om de biografer, der havde størst behov for støtten, kunne drage fordel heraf. Kommissionen tvivlede desuden på, om den påtænkte engangsstøtte (ifølge anmeldelsen var der tale om en 2-årig pilotforanstaltning) ville være en bæredygtig løsning på den forventede kortere levetid af og de øgede driftsomkostninger forbundet med installation af digitalt udstyr.
(16)
For det fjerde var Kommissionen i tvivl om støttens økonomiske, sociale og kulturelle indvirkning. Kommissionen anerkendte, at det kunne være i en medlemsstats fælles interesse at anvende statsstøtte til investering i digitaliseringen af filmfremvisningen i biografer, men den ønskede sikkerhed for, at foranstaltningen ville være teknologineutral. Den anmodede navnlig om at få bekræftet, at biografvirksomheder ikke ville blive tilskyndet til at investere i en digital standard frem for en anden. Den anmodede derudover de italienske myndigheder om at sikre, at de film, der udkommer digitalt i et åbent standardformat, der er lavere end den digitale standard for det fremvisningsudstyr, der ydes støtte til, også kan fremvises. Den bemærkede desuden, at støtte til installation af digitalt fremvisningsudstyr indirekte kunne være til fordel af de største amerikanske filmselskaber (i forbindelse med DCI-kompatibelt udstyr). Øget efterspørgsel efter den påtænkte støtte kunne forhøje prisen på det begrænsede udbud af fremvisningsudstyr. Som følge af støtten kunne den kritiske masse af digitale biografer i Italien blive nået hurtigere i Italien, hvilket kunne fremskynde overgangen til digital distribution og således lukningen af de biografer, som ikke var i stand til at installere digitalt udstyr forinden. Kommissionen tvivlede overordnet set på, at de potentielle konkurrencefordrejninger ville blive opvejet af støttens sociale og kulturelle fordele.
3. Ændringer af den påtænkte foranstaltning siden indledningen af proceduren
(17)
Efter Kommissionens indledning af undersøgelsesproceduren er den italienske skattefradragsforanstaltning for digitalisering af film blevet gennemført under overholdelse af de minimis-tærsklerne (6). De italienske myndigheder ønsker at gennemføre foranstaltningen fuldt ud over de minimis-tærsklerne med forbehold af Kommissionens godkendelse.
(18)
De italienske myndigheder vurderer, at foranstaltningens budget vil beløbe sig til omkring 7,5 mio. EUR i perioden 2014-2015.
(19)
Denne afgørelse dækker perioden frem til den 31. december 2022. De italienske myndigheder forventer, at skattefradraget vil blive benyttet hyppigst i 2014 og 2015.
(20)
De udkast til gennemførelsesbestemmelser, som de italienske myndigheder ønsker at gennemføre fuldt ud (over de minimis-tærsklerne), afviger på vigtige punkter fra den oprindelige anmeldelse.
(21)
For det første er kravet til mellemstore og store biografer om at vise et vist antal italienske og europæiske kulturelle film som en betingelse for støtten blevet fjernet fra de ændrede gennemførelsesbestemmelser. I de senere år har det været vanskeligt for de italienske myndigheder at kontrollere, om mellemstore og store biografer overholder dette krav. Myndighederne anfører desuden, at det er nødvendigt at fjerne dette krav for at genskabe lige konkurrencevilkår mellem de større biografer, som har behov for støtte, og de megakæder, som dominerer det italienske biografmarked (se betragtning 37).
(22)
For det andet indføres der i denne forbindelse en tærskel på 60 sale i de ændrede gennemførelsesbestemmelser. Biografvirksomheder, som ejer eller styrer et stort antal sale, er ikke omfattet af skattefradraget. Efter de italienske myndigheders opfattelse er dette et godt alternativ til de oprindelige programlægningskrav indført for at sikre, at foranstaltningens mål opfyldes, og for at udelukke de markedsaktører, som på grund af deres størrelse bør være i stand til at omstille sig uden støtte.
(23)
For det tredje skal støttemodtageren i henhold til de ændrede gennemførelsesbestemmelser afgive en erklæring for at sikre, at overkompensation og omdirigering af støtten undgås, hvis skattefradraget kombineres med kommercielle (VPF-)modeller.
(24)
For det fjerde er der i henhold til de ændrede bestemmelser mulighed for at kombinere støtten med en maksimal støtteintensitet på 75 % af de samlede omkostninger. For biografer med en eller to sale er den maksimale kumulative støtteintensitet 90 %.
(25)
Ud over disse ændringer har det siden 2012 været muligt for støttemodtagerne at overføre skattefradraget for digitalt fremvisningsudstyr til leverandørerne af dette udstyr, banker, finansielle formidlere og forsikringsselskaber (se betragtning 56).
III. BEMÆRKNINGER FRA DE INTERESSEREDE PARTER
(26)
Kommissionen modtog omkring 20 bemærkninger fra de interesserede parter på baggrund af den offentlige høring om støtteforanstaltningen, der blev afholdt i 2009. Bemærkningerne blev fremsat af:
-
europæiske og italienske erhvervsorganisationer, der repræsenterer distributører og biografer, Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) i Frankrig og European Digital Cinema Forum (EDCF)
-
de franske myndigheder, tyske og britiske filmfonde og det europæiske netværk af regionale filmfonde (Cineregio), flere bidragydere henviste ligeledes til EFAD's publikationer om dette emne (7)
-
en række virksomheder, filmfolk og enkeltpersoner fra Italien, Frankrig, Schweiz og Det Forenede Kongerige.
Der blev desuden afholdt en workshop om emnet i oktober 2009 i Rom.
(27)
Med hensyn til støttens nødvendighed understregede alle bidragyderne, at der var behov for statsstøtte til digitaliseringen af filmfremvisningen i biografer, hvilket blev betragtet som en uundgåelig udvikling. Både de franske myndigheder og UK Film Council anførte, at de generelle fordele ved digital filmfremvisning indebar en asymmetrisk fordeling af omstillingsomkostningerne (båret af biografvirksomheden) og direkte finansielle fordele (for distributøren). Denne asymmetriske situation gjorde det vanskeligt at gennemføre en rettidig omstilling fuldt ud uden ekstern støtte. I denne forbindelse identificerede bidragyderne en klar risiko for, at mange af Europas mindre biografer og/eller biografer i fjerntliggende egne ville forsvinde, hvis de digitale fremvisningssystemer ikke blev mere tilgængelige og prisoverkommelige. EFAD anførte i en erklæring fra september 2009, at der var risiko for, at 30 % af de europæiske biografsale ville forsvinde. Både de franske myndigheder og den tyske Filmförderungsanstalt understregede, at både fremvisningen og distributionen af film ville blive ramt, hvis der ikke blev ydet støtte. En lang omstillingsperiode med parallel distribution af analoge og digitale filmkopier ville være for dyr, navnlig for de mindre filmdistributører. Hvis der ikke blev ydet støtte, ville dette i sidste ende have en betydelig negativ indvirkning på filmdistributionen og den kulturelle mangfoldighed i Europa og på de europæiske borgeres adgang til kultur.
(28)
Alle bidragyderne understregede ligeledes, at de såkaldte DCI-standarder var almindeligt anerkendt som den fælles standard for digital filmfremvisning. Fremme af en global standard blev betragtet som et positivt element snarere end en ulempe for biografer, fordi den skabte lige konkurrencevilkår.
(29)
Med hensyn til omkostningerne ved installation af digitalt fremvisningsudstyr på 100 000 EUR pr. sal blev dette skøn generelt ikke anset for at være for højt. Flere bidragydere påpegede derimod, at omkostningerne ville være langt højere, hvis en omfattende renovering af fremvisningsrummet var påkrævet, hvilket navnlig kunne være tilfældet for små biografer. Nogle bidragydere påpegede imidlertid, at priserne på digitalt filmudstyr var faldende.
(30)
Flere bidragydere anførte, at selv om omstillingsomkostningerne var langt højere end den tilgængelige statsstøtte (hvilket syntes at være tilfældet for det italienske skattefradrag), skulle statsstøtten betragtes som en supplerende indtægtskilde, f.eks. til VPF-afgifter og biografvirksomhedernes egne midler.
(31)
Med hensyn til støttens proportionalitet kritiserede nogle af de interesserede parter skattefradraget, da der efter deres opfattelse var størst sandsynlighed for, at større biografer ville få gavn af støtten. Andre anførte, at det kunne være hensigtsmæssigt at yde støtte til større biografer, eventuelt på grundlag af programlægningsforpligtelser. Nogle bidragydere tilsluttede sig imidlertid EFAD-erklæringen og understregede, at det var vigtigt ikke at indføre forskelle i behandlingen, f.eks. (i den konkrete sag om det italienske skattefradrag) som følge af de berørte biografers forskellige skattemæssige forpligtelser, men også (mere generelt) som følge af en begrænsning af adgangen på grundlag af biografernes programlægning, størrelse og placering. International Federation of Film Distributors' Associations (FIAD) påpegede, at selv store biografvirksomheder ikke altid er rentable på grund af udviklingen på biografmarkedet i dag og den generelle økonomiske situation.
(32)
Der var meget forskellige holdninger til tilgængeligheden af kommercielle omstillingsmodeller og deres anvendelighed i mindre biografer. Nogle anførte, at der ikke var nogen standardforretningsmodel for digitaliseringen af film. Andre anførte, at et stort antal biografer ikke havde adgang til de VPF-aftaler, der blev tilbudt af tredjeparter, dvs. investorgrupper (se også fodnote 5), på grund af karakteren og omfanget af deres programlægning (antallet af VPF-afgifter afhang af antallet af film, der vises den første uge efter udgivelsen, og/eller af antallet af sale i den pågældende biograf). Europa Distribution anførte, at de kommercielle forretningsmodeller kun fungerede for de mere rentable biografer og store kommercielle distributører. Ifølge EFAD's baggrundspapir er det kun muligt at udstyre omkring 10 000 europæiske biografsale ud af i alt 30 000 sale ved brug af VPF-modellen. En bidragyder mente, at de kommercielle VPF-modeller ligeledes kunne anvendes af mindre biografer. De franske myndigheder anførte, at de tilgængelige kommercielle omstillingsmodeller under alle omstændigheder ikke dækkede alle omkostningerne ved digitalisering af film (f.eks. renovering af fremvisningsrum), og at biografvirksomheden desuden altid selv skulle yde et bidrag. Offentlig støtte kunne også spille en afgørende rolle i disse tilfælde.
(33)
Med hensyn til støttens tilstrækkelighed anførte de interesserede parter, at statsstøtten generelt ville gøre det nemmere for mindre virksomheder at modstå den stærke konkurrence fra store biografkomplekser og skabe lige konkurrencevilkår. Det blev forventet, at installationen af digitalt fremvisningsudstyr ville give biografgængere et bredere udvalg. Bidragyderne understregede ligeledes andre fordele ved digital film såsom fremvisningskvaliteten, den fleksible programlægning og de lavere distributionsomkostninger. De franske myndigheder anførte, at der ved vurderingen af tilstrækkeligheden af støtten til digital film ikke skulle være fokus på større mangfoldighed i programlægningen, men på mulighederne for at forhindre lukning af biografer. Efter deres opfattelse ville digitaliseringen af de forskellige biograftyper sikre fremvisningen af en bred vifte af film. European Digital Cinema Forum anførte, at selv de mindre rentable biografer kunne drage fordel af den italienske foranstaltning, hvis det var muligt at modregne skattefradraget i momsen.
(34)
Nogle bidragydere påpegede skattefradragets kortsigtede karakter, der stod i et modsætningsforhold til de mere langsigtede udfordringer forbundet med digitaliseringen af film. Det blev imidlertid også anført, at standarderne var tilstrækkelig veletablerede til at sikre, at de mindst ville holde i ti år, og at levetiden for digitalt fremvisningsudstyr endnu ikke kunne vurderes. Den tyske Filmförderungsanstalt anførte, at støtten til digitaliseringen af film ville være mindre omkostningskrævende end omkostningerne forbundet med genopbygning af biografer og kulturel mangfoldighed, der ville være påkrævet, når de aktører, der ikke selv kunne finansiere omstillingen, var forsvundet fra markedet. Tyskland understregede ligeledes, at det var nødvendigt at udforme støtteforanstaltningen og skræddersy støtten specifikt til den konkrete nationale og regionale kontekst i den enkelte medlemsstat. Dette blev også understreget i EFAD-erklæringen, hvor det blev anført, at der ikke var nogen standardløsning. Den italienske biografforening (ANEC) forventede, at konteksten ville have ændret sig tilstrækkeligt ved udløbet af det digitale udstyrs levetid, således at udskiftningen ikke ville blive så stor en udfordring. European Digital Cinema Forum anførte endvidere, at eventuelle yderligere driftsomkostninger kunne dækkes ved tilførsel af supplerende midler til de berørte biografer.
(35)
Med hensyn til støttens økonomiske, sociale og kulturelle indvirkning understregede bidragyderne generelt behovet for én standard for digital filmfremvisning og den brede anerkendelse af DCI-standarder. Det blev anført i EFAD-erklæringen, at støtten til digital filmfremvisning ikke skulle påtvinge en bestemt teknologisk løsning, men at der samtidig skulle tages hensyn til den teknologiske situation i sektoren. Europa Distribution advarede om, at mange biografer ville lukke, hvis industristandarden ikke blev anvendt. ANEC bekræftede, at biograferne under alle omstændigheder frit kunne vælge at investere i den standard, de foretrak. Flere bidragydere anførte, at DCI-kompatibelt udstyr også kan anvendes til visning af alternative programmer med andre (lavere) digitale standarder, hvorimod det modsatte (visning af DCI-kompatible filmkopier på f.eks. 1.3K-udstyr) ikke var muligt. Bidragyderne mente ikke, at der var risiko for prisstigninger, men forventede derimod, at priserne ville falde over tid. I både i de franske myndigheders bemærkninger og EFAD's baggrundspapir blev det i denne forbindelse understreget, at enhver støtteforanstaltning skulle udformes med henblik på at undgå konkurrencefordrejning på markedet for digitalt udstyr. Enhver støtteforanstaltning skulle derfor baseres på en vurdering af omkostningerne til digitalt udstyr, og støtten skulle begrænses på grundlag af disse omkostningsskøn. Bidragyderne gav ikke som Kommissionen udtryk for bekymring over, at statsstøtten kunne fremskynde digitaliseringen og hermed lukningen af biografer (se betragtning 16). Statsstøtten blev derimod fremhævet som en bæredygtig løsning på udfordringerne forbundet med digitaliseringen af film. Den italienske forening af arthousebiografer gjorde opmærksom på biografernes begrænsede geografiske dækningsområde, hvilket ifølge foreningen betød, at de konkurrencefordrejende virkninger ville være små.
IV. ITALIENS BEMÆRKNINGER
1. Støttens nødvendighed
(36)
De italienske myndigheder har forelagt Kommissionen oplysninger om det italienske biografmarkeds karakteristika (senest opdateret i oktober 2013). Det samlede anslåede antal biografsale i Italien er 3 936 sale fordelt på 1 872 biografer. Der kan sondres mellem fire kategorier:
a)
Store biografnetværk (8) med over 60 sale. Der er kun to netværk af denne type, nemlig UCI og The Space. De har 787 biografsale i 76 biografer.
b)
Små biografnetværk. Der er 15 netværk af denne type med højst 60 sale hver. Biograferne i denne kategori har 513 biografsale i 104 biografer.
c)
Små kommercielle biografer. De har 1 287 biografsale i 351 biografer.
d)
Mindre biografer, der næsten udelukkende omfatter énsalsbiografer (90 % af biograferne) og sæsonbiografer og/eller kirkebiografer. Der er 1 340 biografer af denne type med omkring 1 500 biografsale.
(37)
De største biografnetværk (kategori a)) tegner sig for 40 % af den nationale markedsandel, og biograferne i kategori d) tegner sig kun for 5-10 % af markedsandelen.
(38)
Skattefradragsordningen er rettet mod biograferne i kategori b)-d). Navnlig i lyset af de to store biografnetværks stærke stilling på markedet mener de italienske myndigheder, at statsstøtten er nødvendig for at gennemføre digitaliseringen af disse små eller mellemstore biografvirksomheder fuldt ud.
(39)
Ifølge data fra ministeriet for kultur og turisme ansøgte 1 603 biografsale om skattefradrag for digitalisering af film i perioden 2010-2013 (data fra april 2014). Foranstaltningen, der blev gennemført i henhold til de minimis-reglerne, var navnlig populær umiddelbart efter iværksættelsen i 2010, hvor 671 biografsale benyttede sig af foranstaltningen.
(40)
Gennemførelsen af støtteforanstaltningen under overholdelse af de minimis-reglerne har imidlertid vist sig at være utilstrækkelig til at vende udviklingen. Navnlig mellemstore flersalsbiografer har således kun været i stand til at digitalisere nogle af deres biografsale.
(41)
De italienske myndigheder anfører, at digitaliseringen af italienske biografer stadig halter bagefter. I oktober 2013 lå digitaliseringsprocenten på omkring 62 % (9). Ifølge skøn forelagt af de italienske myndigheder i juni 2014 er der stadig mindst 700 biografsale, som skal digitaliseres.
(42)
Et betydeligt antal biografer, navnlig små og mellemstore biografer, er således i fare. Deres forsvinden ville ikke kun indebære tab af arbejdspladser i de enkelte biografvirksomheder, men ville også få indvirkning på filmdistributionen og begrænse udvalget af film for biografgængerne.
(43)
De italienske myndigheder har navnlig understreget den rolle, som énsalsbiografer og mellemstore biografer spiller i Italien. Den fortsatte tilstedeværelse af den første gruppe er af afgørende betydning for at sikre alle borgere lige adgang til biografer, herunder til biografer i mindre byer i landdistrikter og bjergområder. Den anden gruppe af mellemstore biografer er rygraden i distributionen og visningen af kvalitetsfilm i Italien. Deres fortsatte tilstedeværelse er vigtig, da de er et alternativ til de to store biografnetværk, som dominerer markedet.
(44)
De italienske myndigheder forventer, at traditionelle film vil forsvinde fuldstændigt fra markedet i løbet af nogle få uger eller måneder. Da skæringspunktet nærmer sig, understreger de italienske myndigheder, at det er nødvendigt at gennemføre foranstaltningen over de minimis-tærsklerne.
(45)
Med hensyn til det planlagte maksimale skattefradrag (50 000 EUR pr. sal) og de anslåede omkostninger ved digitalt fremvisningsudstyr har de italienske myndigheder justeret deres skøn over de gennemsnitlige digitaliseringsomkostninger pr. sal til 50 000-60 000 EUR (tal forelagt i april og juni 2014). Det maksimale skattefradrag svarer med andre ord til omstillingsomkostninger, som er betydeligt højere end de anslåede gennemsnitlige omstillingsomkostninger. De italienske myndigheder anfører imidlertid, at skattelettelserne er beregnet på grundlag af en procentdel af de faktisk afholdte udgifter. Ved en gennemsnitlig investering på 50 000 EUR vil skattefradraget (30 %) beløbe sig til 15 000 EUR. I praksis er det maksimale skattefradrag således som hovedregel ikke blevet anvendt. Maksimumsloftet sikrer imidlertid, at støttebeløbene begrænses i absolutte tal i tilfælde af unormalt høje omstillingsomkostninger.
(46)
Med hensyn til støttens nødvendighed er det endvidere vigtigt at bemærke, at digitaliseringsomkostningerne ifølge de seneste oplysninger fra de italienske myndigheder stadig beløber sig til flere tusinde euro pr. sal. Mange biografer, navnlig de mindre biografer, kan ikke rejse disse midler fra private kilder, navnlig i den nuværende økonomiske situation i Italien og Europa.
2. Støttens proportionalitet
(47)
De italienske myndigheder understreger generelt, at skattefradraget supplerer de kommercielle omstillingsmodeller og ikke konkurrerer med VPF-modeller.
(48)
De ændrede gennemførelsesbestemmelser indeholder en række bestemmelser, som sikrer, at støtteforanstaltningen fortsat er forholdsmæssig. I disse bestemmelser tages der højde for de tilgængelige markedsmekanismer for digitalisering af film (dvs. VPF-modellerne).
(49)
For det første er det kun biografvirksomheder med højst 60 sale, der kan ansøge om skattefradrag. De to italienske megakæder (UCI og The Space) er således ikke omfattet af støtten. De italienske myndigheder anfører, at den klassiske VPF-model er blevet anvendt med succes i forbindelse med omstillingen af disse dominerende markedsaktører. I lyset af deres markedsstilling (se betragtning 37) bør de desuden ikke være afhængig af statsstøtte til digitalisering.
(50)
Ifølge oplysningerne fra de italienske myndigheder har de to store biografkæder som de eneste gjort brug af den klassiske VPF-model. Mindre biografvirksomheder har imidlertid også anvendt kommercielle mekanismer til at fremme digitaliseringen. I Italien er der blevet udviklet en alternativ VPF-model rettet mod mellemstore og små biografer på grundlag af en aftale mellem foreningen af distributører og foreningen af biografer. I tabel nedenfor skitseres de vigtigste forskelle og ligheder mellem den klassiske og den alternative VPF-model gennemført i Italien
Sammenligning mellem den klassiske og den alternative VPF-model i Italien
Den klassiske VPF-model i Italien
Den alternative VPF-model i Italien
En tredjepart - »investorgruppen« (der har indgået VPF-aftaler med distributører) - indgår en aftale med en biografvirksomhed.
På grundlag af en aftale mellem foreningen af distributører og foreningen af biografer. Ingen involvering af tredjeparter.
Biografvirksomheden ejer ikke det digitale udstyr og betaler ikke herfor med det samme.
Biografvirksomheden ejer det digitale udstyr fra starten og betaler alle købsomkostningerne med det samme.
Både distributørerne og biografvirksomheden bidrager til den gradvise afskrivning af omkostningerne gennem henholdsvis VPF-afgifter og månedlige betalinger. Distributørerne afholder normalt 75 % af omkostningerne og biografvirksomhederne normalt 25 %.
Filmdistributører betaler VPF-afgifter for digital fremvisning af film. Disse afgifter kan dække op til 75 % af digitaliseringsomkostningerne. Biografvirksomheden forventes altid at dække 5 500 EUR af omkostningerne.
(51)
For det andet har de italienske myndigheder under hensyntagen hertil ændret gennemførelsesbestemmelserne for at sikre, at overkompensation og omdirigering af støtten undgås, hvis skattefradraget kombineres med en af de kommercielle (VPF-)modeller. Støttemodtageren skal afgive en erklæring om, at det skattefradrag, der ansøges om, udelukkende vil blive anvendt til dækning af støttemodtagerens egne faktiske omkostninger (se betragtning 23). De italienske myndigheder har anført, at ministeriet for kultur og turisme vil kontrollere konkrete sager for at sikre, at støtten kun dækker den andel af investeringen, som biografvirksomheden rent faktisk skal foretage.
(52)
For det tredje er der blevet indført maksimale kumulative støtteintensiteter for at sikre støtteforanstaltningens proportionalitet. Der sondres i denne forbindelse mellem de mindste biografer (med en eller to biografsale) og andre biografer (se betragtning 24).
3. Støttens tilstrækkelighed
(53)
I indledningsafgørelsen udtrykte Kommissionen tvivl om, hvorvidt det anslåede budget for foranstaltningen var tilstrækkeligt til at dække de anslåede omstillingsomkostninger. I det opdaterede budget og omkostningsoverslag forelagt af de italienske myndigheder (se betragtning 18 og 45) opdateres vurderingen af den situation, som støtteforanstaltningen er rettet mod. Ved et gennemsnitligt skattefradrag på 15 000 EUR og under hensyntagen til det anslåede budget for ordningen (se betragtning 18), kan 500 biografsale drage fordel af foranstaltningen i perioden 2014-2015, hvor det forventes, at støtteforanstaltningen vil blive hyppigst anvendt. Dette svarer til en betydelig del af de biografsale, der endnu ikke er blevet digitaliseret (se betragtning 40).
(54)
Kravet om programlægning af kulturelle film er blevet fjernet fra ordningen, men de italienske myndigheder har anført, at ordningen stadig har et stærkt kulturelt formål. Fuld digitalisering af det italienske biografmarked vil indebære en bedre distribution af forskellige typer film og øge potentialet for distribution af nichefilm. Hvis alle de forskellige biograftyper i Italien ikke formår at gennemføre digitaliseringen, vil kulturen blive ramt.
(55)
De italienske myndigheder anfører, at skattefradragsforanstaltningen ikke blot indebærer et fradrag i direkte skatter, der skal betales til de italienske skattemyndigheder (selskabsskat), men også i indirekte skatter (såsom moms) og kildeskat og bidrag til sociale sikringsordninger (der betales af arbejdsgivere på vegne af deres ansatte). Der tages hensyn til alle disse skatter ved beregning af skattefradraget. Dette øger adgangen til ordningen, da anvendelsen ikke afhænger af den pågældende virksomheds indtægter.
(56)
I henhold til § 51 i lovdekret nr. 83 fra 2012 er det desuden muligt for støttemodtagerne at overføre skattefradraget for digitalt fremvisningsudstyr til leverandørerne af dette udstyr, banker, finansielle formidlere og forsikringsselskaber (se betragtning 25). Dette øger de mindre biografers adgang til støtteforanstaltningen, navnlig familiedrevne biografer uden ansatte.
(57)
Allerede under gennemførelsen af foranstaltningen i henhold til de minimis-reglerne drog alle biograftyper fordel af skattefradraget, herunder de mindste biografer på markedet. Nedenstående cirkeldiagram giver et overblik over støttemodtagerne (2010-2013), hvoraf dette fremgår.
Støttemodtagere opdelt på biograftype (2010-2013, baseret på antal biografsale) (data senest opdateret i april 2014 og forelagt af ministeriet for kultur og turisme)
(58)
De forelagte data viser endvidere en markant stigning i antallet og andelen af små biografer, der drog fordel af skattefradraget i 2012 og navnlig i 2013. Ifølge data fra de italienske myndigheder var i alt 325 biografer eller 24,3 % af de 1 340 mindste biografer også i stand til at benytte skattefradraget til at gennemføre digitaliseringen fra 2010 til udgangen af 2013.
4. Økonomisk, social og kulturel indvirkning
(59)
De italienske myndigheder understreger den kulturelle betydning af at sikre en omfattende digitalisering af film. Installationen af digitalt udstyr indebærer en række vigtige fordele (såsom øget fleksibilitet) for hele biografsektoren (og i sidste ende biografgængerne). Omstillingsomkostningerne er imidlertid høje og ulige fordelt, og biograferne bærer den største byrde. Navnlig de mindste markedsaktører kan ikke gennemføre digitaliseringen uden statsstøtte. De udviklede markedsomstillingsmodeller (VPF-modeller) opvejer ikke i tilstrækkelig grad denne ubalance, og det er ikke alle biografer, der har adgang til disse modeller i samme omfang.
(60)
De italienske myndigheder anfører, at ordningens mekanismer efter deres opfattelse ikke anfægter princippet om teknologineutralitet.
V. VURDERING AF STØTTEFORANSTALTNINGEN
1. Forekomst af statsstøtte
(61)
Artikel 107, stk. 1, i TEUF har følgende ordlyd: »Bortset fra de i traktaterne hjemlede undtagelser er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med det indre marked, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«.
(62)
Som anført i indledningsafgørelsen og mere kortfattet i betragtning 12 udgør foranstaltningen statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF. Finansieringskilden er skattelettelser, og den italienske stat giver derfor afkald på visse skatteindtægter. Visse biografvirksomheder vil drage økonomisk fordel af ordningen, og visse virksomheder indrømmes således en selektiv fordel under foranstaltningen. Støttemodtagerne konkurrerer med andre virksomheder, som ikke nødvendigvis er omfattet af ordningen. Ordningen fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene. I lyset af den internationale handel med film kan foranstaltningen påvirke samhandelen i EU.
2. Støttens forenelighed
(63)
De italienske myndigheder begrunder foranstaltningen med, at der er tale om støtte til fremme af kultur. Myndighederne har til stadighed understreget betydningen af at gennemføre digitaliseringen af film i Italien fuldt ud hurtigst muligt. Formålet med støtteforanstaltningen er at sikre, at alle biograftyper kan gennemføre digitaliseringen på trods af de høje omstillingsomkostninger.
(64)
På tidspunktet for vedtagelse af indledningsafgørelsen vedrørende foranstaltningen havde Kommissionen endnu ikke fastlagt sin politik for støtte til digital fremvisning. Kommissionen har efterfølgende vedtaget en ny meddelelse om statsstøtte til film og audiovisuelle værker (10), der ajourfører de regler, som lægges til grund for vurderingen af, om statsstøtte til film og audiovisuelle værker er forenelig med artikel 107, stk. 3, litra d), i TEUF.
(65)
Det anføres udtrykkeligt i den nye meddelelse om biograffilm, at støtte til biografer kan vurderes som støtte til fremme af kulturen i henhold til artikel 107, stk. 3, litra d), i TEUF. Foreneligheden af den påtænkte støtte kan derfor vurderes i henhold til denne bestemmelse. Det anføres i meddelelsen om biograffilm, at støtte til modernisering af biografer, herunder digitalisering, kan retfærdiggøres på dette grundlag, hvis støtten er nødvendig, rimelig og hensigtsmæssig.
a) Foranstaltningernes nødvendighed
(66)
Som påvist af de italienske myndigheder og bekræftet i bemærkningerne fra de interesserede parter udgør digitaliseringen af film en udfordring for filmindustrien, der berører europæisk film som helhed, navnlig mindre biografer. Biografernes forsvinden, navnlig uafhængige og mellemstore biografer i mindre byer, vil reducere mangfoldigheden af og det regionale dækningsområde for de film, der vises. En lang og uens omstillingsperiode har med andre ord negative virkninger for fremvisningen og distributionen af film og i sidste ende for europæiske biografgængere.
(67)
På trods af gennemførelsen af foranstaltningen i henhold til de minimis-reglerne halter Italien stadig bagefter, for så vidt angår digitalisering af film.
(68)
Da markedet har passeret vendepunktet for omstilling, idet over 60 % af biografsalene er blevet digitaliseret ved udgangen af 2013, er situationen for de biografer, der ikke kan gennemføre omstillingen uden statsstøtte, samtidig blevet forværret. Der er ingen garanti for, at 35 mm-film er tilgængelige, endog på kort sigt.
(69)
Foranstaltningen er ikke blot rettet mod de mindste biografer, men også mod større kommercielle biografer og netværk. De største biografnetværk (med over 60 biografsale) er imidlertid ikke omfattet af støtten. De italienske myndigheder har argumenteret for, at skattefordelene til alle mindre biografer genskaber lige konkurrencevilkår i sektoren, der domineres af to meget store biografnetværk.
(70)
Formålet med skattefradraget er at hjælpe de biografer, der ikke kan rejse tilstrækkelige private midler til at gennemføre en dyr digitalisering af film, navnlig i den nuværende økonomiske situation.
(71)
Under hensyntagen til ovenstående mener Kommissionen, at støtteforanstaltningen kan anses for at være nødvendig for at bevare og genoprette et mangfoldigt filmlandskab i Italien i en digital kontekst. Den fortsatte tilstedeværelse af forskellige biograftyper, lige fra arthousebiografer med én biografsal til flersalsbiografer med en kommerciel programlægning, er af afgørende betydning for at sikre, at Italiens biografgængere fortsat tilbydes en bred vifte af film. Som anerkendt i bemærkningerne modtaget fra de interesserede parter udgør digitaliseringen af film en udfordring for filmindustrien som helhed, og de kommercielle omstillingsmodeller er kun let tilgængelige for de største biografnetværk. Markedsdataene fra de italienske myndigheder har vist, at gennemførelsen af foranstaltningen i henhold til de minimis-reglerne ikke har været tilstrækkelig til at gennemføre denne omstilling fuldt ud, navnlig for biografer med mere end en biografsal. Selv om visse biografer ganske rigtigt havde adgang til VPF-aftaler, dækker de kommercielle omstillingsmodeller ikke alle omkostningerne ved digitalisering af film (se betragtning 32). Offentlig støtte kan også anses for nødvendig i disse tilfælde, så længe den ydes som supplerende støtte, der sikrer, at foranstaltningen fortsat er forholdsmæssig uanset den pågældende biograftype.
b) Foranstaltningens proportionalitet
(72)
De italienske myndigheder har udelukket biografvirksomheder med over 60 biografsale fra skattefradraget. Den italienske filmmarkedsstruktur viser, at der er et tydeligt skel mellem operatører med højst 60 biografsale og større biografer (se betragtning 36 og 37). Den indførte tærskel synes derfor forholdsmæssig i lyset af ordningens formål.
(73)
Skattefradraget dækker endvidere kun en del (30 %) af omstillingsomkostningerne og er begrænset til 50 000 EUR pr. år. Ved at anføre støttebeløbet som en procentdel af de faktiske digitaliseringsomkostninger har de italienske myndigheder sikret, at støtten fortsat er forholdsmæssig, selv om omkostningerne kan variere i hvert enkelt tilfælde. Som understreget af flere bidragydere (betragtning 29) kan digitaliseringsomkostningerne i nogle tilfælde være langt højere end gennemsnittet, f.eks. hvis en omfattende renovering af fremvisningsrummet er påkrævet. I disse atypiske sager sikrer loftet på 50 000 EUR imidlertid, at de absolutte støttebeløb fortsat er forholdsmæssige.
(74)
I indledningsafgørelsen blev der sat spørgsmålstegn ved, om de kommercielle modeller til digitalisering af film ville blive fortrængt, men som anført i betragtning 50 er der blevet udviklet to kommercielle omstillingsmodeller i Italien. De kan kombineres med det planlagte skattefradrag for digitalisering af film. De italienske myndigheder har indført specifikke bestemmelser i de ændrede gennemførelsesbestemmelser for at sikre, at kombinationen af privat og offentlig finansiering af digitaliseringen af film ikke indebærer overkompensation eller omdirigering af støtten (f.eks. til distributører eller VPF-investorgrupper). De italienske myndigheder fremmer på denne måde en optimal synergi mellem de tilgængelige markedsmodeller og statsstøtte for at fremme fuld digitalisering.
(75)
Skattefradraget kan ligeledes kombineres med andre støtteforanstaltninger. For at sikre støttens proportionalitet har de italienske myndigheder indført maksimale kumulative støtteintensiteter på 90 % for små biografer (biografer med en eller to biografsale) og på 75 % for andre biograftyper.
(76)
Ansøgningen skal generelt ledsages af et bekræftet dokument med angivelse af de faktisk afholdte udgifter for hver biografsal, og ministeriet for kultur og turisme skal kontrollere konkrete sager. Det anføres endvidere i gennemførelsesbestemmelserne, at skattefradraget vil blive inddrevet (med tillæg af renter og bøder), hvis kravene ikke opfyldes.
c) Foranstaltningens tilstrækkelighed
(77)
De italienske myndigheders afklaringer og indførelsen af muligheden for at overføre skattefradraget sikrer, at foranstaltningen vil få betydning for, hvilke støttemodtagere der omfattes af ordningen. Selv de mindst rentable biografer bør have mulighed for at få adgang til ordningen.
(78)
Foranstaltningen er ikke længere et pilotprojekt, men vil være i kraft indtil udgangen af 2022.
(79)
Dataene fra de italienske myndigheder (betragtning 57 og 58) viser, at alle de biograftyper, som foranstaltningen er rettet mod, har adgang til foranstaltningen, navnlig de mindre biografer. Selv om andre faktorer spiller en rolle, skal det bemærkes, at den markante stigning i antallet af biografer med mellem en til fire biografsale, der drog fordel af skattefradraget (i henhold til de minimis-reglerne) i 2012 og 2013, falder sammen med indførelsen af muligheden for at overføre skattefradraget i 2012 (betragtning 25).
(80)
Foranstaltningen synes generelt at være tilstrækkelig til at sikre mangfoldigheden af biografer på det italienske marked, herunder énsalsbiografer, små kommercielle biografer og forskellige typer biografkomplekser. De mange forskellige sale er en forudsætning for fremvisning af en bred vifte af film i disse biografsale.
d) Fordrejning af konkurrencen og påvirkning af samhandelen
(81)
Konkurrencefordrejningen og påvirkningen af samhandelen er begrænset. Den grænseoverskridende indvirkning af biografer er begrænset til tilstedeværelsen af internationale filmoperatører og den internationale dimension af handel med film generelt. Den enkelte biograf har imidlertid i sagens natur et begrænset geografisk dækningsområde, da biografgængere ikke ønsker at rejse langt for at gå i biografen.
(82)
Foranstaltningen er en investeringsstøtte og en støtte af éngangskarakter til biografer, der står over for at skulle gennemføre en omstilling af éngangskarakter. Skattefradraget sikrer, at alle biografer kan gennemføre den digitale omstilling fuldt ud, men fordrejer ikke konkurrencen unødigt i den daglige drift.
(83)
Den fulde gennemførelse af digitaliseringen af film i hele Europa forventes desuden at være til fordel for den europæiske filmindustri som helhed. I denne forbindelse er de tvivlsspørgsmål om digitale filmstandarder, der blev rejst i indledningsafgørelsen, ikke længere relevante. Bidragene fra tredjeparter har vist, at der er enighed i sektoren om de fremherskende digitale filmstandarder.
VI. KONKLUSION
(84)
I lyset af ovenstående mener Kommissionen, at støtten opfylder et veldefineret kulturelt formål. De tvivlsspørgsmål med hensyn til nødvendigheden, proportionaliteten, tilstrækkeligheden og indvirkningen, som blev rejst i indledningsafgørelsen, er blevet fjernet. Foranstaltningens konkurrencefordrejning og påvirkning af samhandelen er begrænset på en måde, der ikke strider mod den fælles interesse. Skattefradraget for digitalt fremvisningsudstyr er således foreneligt med det indre marked efter artikel 107, stk. 3, litra d), i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde -
VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
Statsstøtteforanstaltningen, som Italien agter at indføre for digitalt fremvisningsudstyr på grundlag af lov nr. 244 af 24. december 2007, lovdekret nr. 91 af 8. august 2013 og udkast til gennemførelsesbestemmelser om skattefradrag til biografer til indførelse og anskaffelse af udstyr og maskiner til digital fremvisning, er forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra d), i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Støtteforanstaltningen godkendes derfor.
Artikel 2
Denne afgørelse er rettet til Republikken Italien.
Udfærdiget i Bruxelles, den 29. oktober 2014.
KOMISSION PÄÄTÖS (EU) 2015/120,
annettu 29 päivänä lokakuuta 2014,
valtiontukiohjelmasta SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), jonka Italia aikoo toteuttaa digitaalisten projektoreiden hyväksi
(tiedoksiannettu numerolla C(2014) 7888)
(Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 108 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on mainittujen artiklojen mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa ja ottanut huomioon nämä huomautukset (1),
sekä katsoo seuraavaa:
I MENETTELY
(1)
Italia ilmoitti 30 päivänä joulukuuta 2008 komissiolle aikovansa ottaa käyttöön verohelpotuksia elokuva-alaan ja erityisesti elokuvateatterien digitalisointiin liittyvien investointien ja elokuvien levittämisen hyväksi. Italian viranomaiset toimittivat lisätietoja 2 päivänä huhtikuuta 2009 ja 23 päivänä kesäkuuta 2009.
(2)
Komissio ilmoitti 22 päivänä heinäkuuta 2009 päivätyllä kirjeellä Italialle päätöksestään hyväksyä Italian elokuva-alan investointeihin ja elokuvien levittämiseen tarkoitetut verohelpotukset. Samaan aikaan komissio ilmoitti Italialle päätöksestään aloittaa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 2 kohdan mukainen menettely ehdotetusta digitaalisiin projektoreihin tehtäviin investointeihin myönnettävästä verohyvityksestä.
(3)
Komission päätös menettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä (2). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa tästä toimenpiteestä.
(4)
Italian kulttuuri- ja matkailuministeriö ja Euroopan komissio järjestivät aihetta käsitelleen seminaarin Roomassa 21 päivänä lokakuuta 2009.
(5)
Komissio vastaanotti huomautuksia asianomaisilta ja toimitti ne Italian viranomaisille mahdollisia huomautuksia varten. Italian viranomaiset toimittivat huomautuksensa 19 päivänä tammikuuta 2010 vastaanotetuksi kirjatulla kirjeellä. Tämän jälkeen tietoja vaihdettiin lisää, mukaan lukien Italian viranomaisten lähettämät täydentävät kirjeet, jotka kirjattiin vastaanotetuiksi 7 päivänä syyskuuta 2010, 12 päivänä huhtikuuta 2011, 1 päivänä kesäkuuta 2011, 1 päivänä joulukuuta 2011, 10 päivänä toukokuuta 2012, 14 päivänä syyskuuta 2012, 23 päivänä huhtikuuta 2013, 6 päivänä joulukuuta 2013, 18 päivänä huhtikuuta 2014, 11 päivänä kesäkuuta 2014 ja 1 päivänä elokuuta 2014.
II TOIMENPITEEN KUVAUS
1. Ilmoitettu toimenpide
(6)
Niille elokuva-alan yrityksille, jotka asentavat digitaaliset projektorit, myönnettävä verohyvitys oli osa Italian viranomaisten elokuva-alan hyväksi käyttöön ottamia verotoimenpiteitä. Näiden verotoimenpiteiden on tarkoitus piristää markkinoiden dynamiikkaa tukemalla italialaisia kulttuurielokuvia kilpailulle avoimessa ympäristössä ja edistää tällaisia elokuvia Italiassa ja muualla Euroopassa.
(7)
Digitaalisten elokuvateattereiden verohyvitysjärjestelmässä myönnetään verohyvitys, joka on 30 prosenttia digitaalisten projektoreiden käyttöön ottamisesta aiheutuvista kustannuksista. Verohyvitys on enintään 50 000 euroa vuodessa elokuvasalia kohden.
(8)
Tukikelpoisiin kustannuksiin voivat kuulua seuraavat:
a)
digitaalisten projektoreiden ja jäljentämislaitteiden hankinta;
b)
digitaalisen signaalin maanpäällisesti ja/tai satelliitin kautta vastaanottavien laitteiden ja koneiden hankinta;
c)
edellisissä kohdissa tarkoitettujen laitteiden, koneiden ja järjestelmien leasing-vuokraus tai vuokraus. Sopimuksiin on sisällyttävä velvoite hankkia omaisuuserät leasing-vuokrasopimuksen päätyttyä tai määräys siitä, että käyttäjäyrityksen on käytettävä kyseistä oikeutta ennen vuokrasopimuksen päättymistä;
d)
koulutustoiminnan menot;
e)
niiden konehuoneiden, laitteiden ja palveluiden sekä aputilojen uudelleen järjestämiseen ja mukauttamiseen liittyvät olennaiset kustannukset, joita on aiemmin käytetty 35 mm:n elokuvien näyttämiseen.
Kahdessa viimeksi mainitussa kohdassa esitettyjen kustannusten on oltava enintään 20 prosenttia a, b ja c kohdassa esitettyjen kustannusten kokonaismäärästä.
(9)
Italian viranomaisten alkuperäisen ilmoituksen mukaan tukeen ei sovellettaisi ennakkoedellytyksiä 1-4 salin elokuvateattereiden osalta eikä 5-10 salin multiplex-elokuvateattereiden osalta paikkakunnilla, joiden asukasluku on enintään 50 000. Enintään 24 salin multiplex-elokuvateattereihin sovellettaisiin tuen edellytyksenä velvoitetta, jonka mukaan vähintään 50 prosenttia näytöksistä pitäisi olla kulttuurielokuvia ja vähintään 50 prosentissa saleista olisi käytettävä digitaalista projektoria.
(10)
Verohyvitystä sovellettaisiin Italiassa verovelvollisiin elokuva-alan yrityksiin.
(11)
Tukiohjelman oikeusperustat ovat seuraavat:
a)
24 päivänä joulukuuta 2007 annettu laki nro 244 valtion yhden ja useamman vuoden talousarvion laatimista koskevista säännöksistä;
b)
8 päivänä elokuuta 2013 annettu asetus nro 91, muutettu ja muunnettu 7 päivänä lokakuuta 2013 laiksi nro 112;
c)
uudet säännökset verohyvitysten myöntämisestä elokuvateattereille digitaaliseen esittämiseen tarkoitettujen laitteiden ja koneiden käyttöön ottamiseksi ja hankkimiseksi.
2. Komission esittämät epäilykset
(12)
Komissio katsoi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään, että ilmoitettu tukitoimenpide on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Tarjotessaan verokannustimia Italian valtio luopuu tietyistä tuloista ja sen vuoksi tukiohjelmaan liittyy valtion varojen käyttöä. Tukiohjelma tarjoaa kyseisille yrityksille, tässä tapauksessa elokuvia esittäville yrityksille, taloudellisen edun. Kun otetaan huomioon elokuvien kansainvälinen kauppa, kyseinen valikoiva etu voi vaikuttaa unionin sisäiseen kauppaan. Komissio epäili tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille.
(13)
Komissio epäili ensinnäkin digitaalisten elokuvateattereiden hyväksi ehdotetun verohyvityksen tarpeellisuutta ja asetti kyseenalaiseksi verohyvityksen enimmäismäärän (50 000 euroa salia kohden), sillä (30 prosentin verohyvityksen tasolla) tätä vastaava asennuksesta aiheutuvien tukikelpoisten kustannusten enimmäismäärä olisi 166 667 euroa [50 000 euroa × 100/30] salia kohden. Tämä enimmäismäärä ylittää Italian viranomaisten esittämän arvion digitaalisten projektoreiden hinnasta (100 000 euroa). Komissio epäili, olisiko verohyvityksen enimmäismäärän oltava niin suuri ja oliko arvio esitetyistä muutoskustannuksista kohtuullinen. Lisäksi komissio epäili, oliko välttämätöntä asentaa DCI-määritelmiä (3) vastaavat 2K-projektorit (4) italialaisten tai eurooppalaisten kulttuurielokuvien esittämistä varten.
(14)
Toiseksi komissio ei ollut varma, oliko ehdotettu tukitoimenpide oikeasuhteinen. Komissio huomautti, että suurimmilla elokuvateattereilla on todennäköisesti enemmän varoja hankkia digitaaliset projektorit ilman valtiontukea. Lisäksi komissio huomautti, että elokuvien esittäjien käytettävissä oli kaupallisia siirtymämalleja, kuten virtuaalinen kopiokorvaus (virtual print fee, VPF) (5). Sen vuoksi komissio kysyi, voisiko ehdotetun suuruinen salikohtainen valtiontuki syrjäyttää kaupalliset vaihtoehdot.
(15)
Kolmanneksi komissio epäili, oliko ehdotettu verohyvitys riittävä tukitoimenpide. Se huomautti, että toimenpiteen arvioitu talousarvio (16,8 miljoonaa euroa) vastaa 56 miljoonan euron asennuskustannuksia, mikä on huomattavasti vähemmän kuin arvioidut muutoskustannukset (395,7 miljoonaa euroa, jos kustannukset ovat 100 000 euroa salia kohden). Käytettävissä olevan rahoituksen riittävyyden lisäksi komissiolla oli epäilyjä sen suhteen, kohdistuiko ehdotettu toimenpide riittävästi italialaisten ja eurooppalaisten kulttuurielokuvien levittämisen lisäämiseen. Komissio epäili, voisivatko Italian viranomaiset varmistaa, että digitaalitekniikkaan siirtyneet elokuvateatterit ottaisivat käyttöön vaihtoehtoisia kaupallisia malleja, jotka tarjoaisivat italialaisille katsojille suuremman kulttuurielokuvavalikoiman. Koska verohyvityksen käyttö tarkoittaa, että tuensaajan veronmaksukyvyn on oltava riittävä, ja toimenpide edellyttää, että elokuvateatterit rahoittavat 70 prosenttia investoinnista, komissio epäili, voisivatko tukea eniten tarvitsevat elokuvateatterit hyödyntää verohyvitystä. Lisäksi komissio epäili, voisiko kyseinen kertaluonteinen tuki (ilmoitus koski kahden vuoden kokeilutoimenpidettä) tarjota kestävän ratkaisun ongelmaan, jonka muodostivat digitaalisten laitteiden odotettu lyhyempi käyttöikä ja kyseisten laitteiden korkeammat käyttökustannukset.
(16)
Neljänneksi komissiolla oli epäilyjä tuen taloudellisista, sosiaalisista ja kulttuurisista vaikutuksista. Vaikka komissio myönsi, että voisi olla yhteisen edun mukaista, että jäsenvaltio käyttäisi valtiontukea, jotta elokuvateatterit investoisivat digitaaliseen teknologiaan siirtymiseen, se pyysi Italian viranomaisilta varmistusta siitä, että toimenpide olisi teknologisesti neutraali. Erityisesti komissio pyysi vahvistamaan, että elokuvateatterit eivät joudu investoimaan yhteen digitaaliseen standardiin toisen kustannuksella. Lisäksi komissio pyysi Italian viranomaisia varmistamaan, että olisi mahdollista esittää elokuvia, joiden julkinen digitaalinen levitysstandardi on heikompi kuin niiden laitteiden digitaalinen standardi, joihin tukea myönnetään. Komissio huomautti myös, että tuki digitaalisten projektoreiden asentamiseen voisi hyödyttää epäsuorasti suuria yhdysvaltalaisia elokuvatuottajia (kun on kyse DCI-määritelmien mukaisista laitteista). Ehdotetun tuen johdosta lisääntynyt kysyntä saattaisi korottaa rajallisesti saatavilla olevien projektoreiden hintoja. Tuen ansiosta italialaisten digitaalisten elokuvateattereiden kriittinen massa voitaisiin saavuttaa nopeammin, mikä puolestaan voisi kiihdyttää siirtymistä digitaaliseen levitykseen ja siten niiden elokuvateattereiden sulkemista, jotka eivät pysty asentamaan digitaalisia projektoreita ajoissa. Yhdessä tarkasteltuna komissio epäili, tasapainottaisivatko tuen sosiaaliset ja kulttuuriset edut kilpailun mahdolliset vääristymät.
3. Ehdotettuun toimenpiteeseen menettelyn aloittamisen jälkeen tehdyt muutokset
(17)
Komission muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen jälkeen Italian digitaalisten elokuvateattereiden verohyvitystoimenpide on pantu täytäntöön väliaikaisten puitteiden perusteella hyväksytyn ohjelman ja vähämerkityksistä tukea koskevien raja-arvojen mukaisesti (6). Italian viranomaiset aikovat panna toimenpiteen täytäntöön täysimääräisesti niin, että kyseiset raja-arvot ylittyvät, jos komissio sen hyväksyy.
(18)
Italian viranomaiset arvioivat, että toimenpiteen talousarvio on noin 7,5 miljoonaa euroa vuosina 2014-2015.
(19)
Tämän päätöksen kattama kausi päättyy 31 päivänä joulukuuta 2022. Italian viranomaiset ennakoivat, että verohyvitystä käytetään eniten vuosina 2014 ja 2015.
(20)
Täytäntöönpanoa koskevat säännösehdotukset, joita Italian viranomaiset aikovat soveltaa tuen panemiseksi täytäntöön täysimääräisesti (siten, että vähämerkityksistä tukea koskevat raja-arvot ylittyvät), eroavat useilta osin alkuperäisestä ilmoituksesta.
(21)
Ensinnäkin muutetuista säännösehdotuksista on poistettu keskisuuria ja suuria elokuvateattereita koskeva vaatimus esittää tietty määrä italialaisia ja eurooppalaisia kulttuurielokuvia tuen saamiseksi. Italian viranomaiset ovat viime vuosien aikana kokeneet, että tämän vaatimuksen noudattamisen valvonta on vaikeaa kun on kyse keskisuurista ja suurista elokuvateattereista. Lisäksi ne katsovat, että tämän velvoitteen poistaminen on välttämätöntä tasapuolisten kilpailuedellytysten luomiseksi suurempien tukea tarvitsevien elokuvateattereiden ja Italian elokuvamarkkinoilla johtavassa asemassa olevien suurien elokuvateatteriketjujen välille (ks. 37 kappale).
(22)
Toiseksi muutettuihin täytäntöönpanosäännöksiin on lisätty 60 salin raja-arvo. Verohyvitystä ei myönnetä niille elokuvateatterialalla toimiville yrityksille, joiden omistamien tai hoitamien salien määrä on tätä suurempi. Italian viranomaiset katsovat, että tämä on parempi vaihtoehto verrattuna alun perin vahvistettuihin ohjelmistovaatimuksiin sen varmistamiseksi, että toimenpide saavuttaa tavoitteensa, ja niiden toimijoiden sulkemiseksi pois tuen piiristä, joiden olisi markkinavoimansa ansiosta pystyttävä siirtymään uuteen teknologiaan ilman tukea.
(23)
Kolmanneksi uusissa täytäntöönpanosäännöksissä edellytetään tuensaajan antamaa lausumaa liikakorvauksen tai tuen uudelleensuuntaamisen estämiseksi, jos verohyvitykseen liitetään kaupallisia (VPF) malleja.
(24)
Neljänneksi muutetuissa säännöksissä sallitaan tuen kasautuminen enimmäistuki-intensiteettiin asti eli 75 prosenttiin kokonaiskustannuksista. Niiden elokuvateattereiden osalta, joissa on yksi sali tai kaksi salia, kasautuneen tuen enimmäisintensiteetti on 90 prosenttia.
(25)
Näiden muutosten lisäksi tuensaajat ovat voineet vuodesta 2012 asti siirtää elokuvateattereiden digitalisointia koskevan verohyvityksen digitaalisten laitteiden toimittajille, pankeille, rahoituksen välittäjille ja vakuutusyhtiöille (ks. 56 kappale).
III ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSET
(26)
Komissio vastaanotti huomautuksia noin 20 asianomaiselta tukitoimenpiteestä vuonna 2009 pidetyn julkisen kuulemisen johdosta. Huomautuksia toimittivat seuraavat tahot:
-
elokuvien levittäjiä ja elokuvateattereita edustavat eurooppalaiset ja italialaiset toimialajärjestöt sekä ranskalainen Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) ja Euroopan digitaalielokuvafoorumi;
-
Ranskan viranomaiset, Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan elokuva-alan edistämisen rahastot ja Euroopan audiovisuaalialan alueellisten rahastojen verkosto (Cineregio). Useissa huomautuksissa viitattiin aihetta koskeviin European Film Agency -yhteenliittymän johtajien (EFAD) julkaisuihin (7);
-
lukuisat yritykset, elokuva-alan ammattilaiset ja yksityishenkilöt Italiasta, Ranskasta, Sveitsistä ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta.
Lisäksi Roomassa järjestettiin lokakuussa 2009 aihetta koskenut seminaari.
(27)
Tuen tarpeellisuuden osalta kaikissa huomautuksissa korostettiin valtiontuen tarvetta siirryttäessä digitaalisiin elokuvateattereihin, mikä katsottiin väistämättömäksi kehitykseksi. Kuten sekä Ranskan viranomaiset että Yhdistyneen kuningaskunnan elokuva-alan kansallinen järjestö UK Film Council totesivat, elokuvateattereiden digitalisoinnin yleisiin hyötyihin liittyy elokuvateatterin maksamien kustannusten ja levittäjille kertyvien suorien taloudellisten hyötyjen epäsymmetrinen jakautuma. Tämä epäsymmetrinen tilanne vaikeuttaa oikea-aikaista siirtymistä ilman ulkopuolista tukea. Huomautuksia esittäneet kolmannet osapuolet korostivat tässä yhteydessä ilmeistä riskiä siitä, että monet pienet, riippumattomat ja/tai syrjäisillä alueilla toimivat eurooppalaiset elokuvateatterit jättävät alan, jos kohtuuhintaisten digitaalisten projektorijärjestelmien saatavuutta ei paranneta. EFAD:n syyskuussa 2009 antaman lausunnon mukaan oli vaarana, että 30 prosenttia eurooppalaisista elokuvasaleista katoaisi. Sekä Ranskan viranomaiset että Saksan liittovaltion elokuvaneuvosto korostivat, että ilman tukea tilanteesta ei kärsisi pelkästään elokuvien esittäminen vaan myös niiden levittäminen. Pitkä siirtymäkausi yhdistettynä analogisten ja digitaalisten elokuvakopioiden samanaikaiseen levittämiseen voisi osoittautua liian kalliiksi erityisesti pienille elokuvien levittäjille. Lisäksi tuen puuttumisella olisi huomattava kielteinen vaikutus eurooppalaisten elokuvien levittämiseen, kulttuuriseen monimuotoisuuteen ja kulttuurin saatavuuteen eurooppalaisten kannalta.
(28)
Kaikki huomautuksia esittäneet painottivat myös sitä, että kyseiset DCI-standardit on hyväksytty laajasti digitaalisen elokuva-alan yhteiseksi standardiksi. Yhden standardin edistäminen maailmanlaajuisesti nähtiin pikemminkin myönteisenä tekijänä kuin haittana, sillä se antaa mahdollisuuden luoda elokuvateattereille tasapuoliset toimintaolosuhteet.
(29)
Digitaalisten projektoreiden asennuskustannusten osalta katsottiin, että 100 000 euroa salia kohden ei yleisesti ottaen ole liiallinen arvio. Useat huomautusten esittäjät painottivat sen sijaan, että kustannukset voivat olla paljon suuremmat esimerkiksi silloin, kun konehuoneeseen on tehtävä huomattavia muutoksia, mikä voi koskea erityisesti pieniä elokuvateattereita. Eräissä huomautuksissa todettiin kuitenkin digitaalisten projektoreiden hintojen aleneminen.
(30)
Useissa saaduissa huomautuksissa väitettiin, että vaikka muutoskustannukset olisivat paljon suuremmat kuin saatavilla ole valtiontuki (kuten näytti olevan laita Italian verohyvityksen tapauksessa), on kuitenkin huomattava, että valtiontuki täydentäisi muita tulonlähteitä, kuten esimerkiksi virtuaalisia kopiokorvauksia ja elokuvateattereiden omia varoja.
(31)
Tuen oikeasuhteisuuden osalta eräät asianomaiset arvostelivat verohyvitystä, sillä ne katsoivat, että suurimmat elokuvateatterit todennäköisesti hyötyisivät tuesta eniten. Toiset väittivät, että suurien elokuvateattereiden tuki voisi olla asianmukaista mahdollisesti ohjelmistoon liittyvien velvoitteiden perusteella. Eräissä huomautuksissa toistettiin kuitenkin EFAD:n lausunto ja korostettiin sitä, kuinka tärkeää on välttää eriarvoinen kohtelu, joka voisi johtua esimerkiksi (Italian verohyvityksen tapauksessa) elokuvateattereiden erilaisesta veronmaksukyvystä ja yleisemmin rajallisesta mahdollisuudesta hyödyntää tukea elokuvateatterin ohjelmiston, koon ja maantieteellisen sijainnin perusteella. Kansainvälinen elokuvalevittäjien yhdistys FIAD painotti, ettei edes suuria elokuvateattereita voida katsoa kannattaviksi elokuvamarkkinoiden nykytilanteen ja yleisen taloudellisen tilanteen vuoksi.
(32)
Digitekniikkaan siirtymistä koskevien kaupallisten liiketoimintamallien saatavuudesta ja niiden soveltuvuudesta pieniin elokuvateattereihin esitettiin jonkin verran toisistaan poikkeavia näkemyksiä. Eräät huomautusten esittäjät väittivät, että saatavilla ei ole vakiomuotoisia liiketoimintamalleja elokuvien digitaaliseen esittämiseen siirtymiseksi. Toiset puolestaan väittivät, että hyvin monilla elokuvateattereilla ei ollut mahdollisuutta tehdä välittäjien (”integroijien”, ks. myös alaviite 5) tarjoamia virtuaalista kopiokorvausta koskevia sopimuksia ohjelmistonsa luonteen ja määrän vuoksi (kertynyt virtuaalisten kopiokorvausten määrä riippuu ohjelmistoon sisältyvien ensi-iltaelokuvien määrästä ja/tai elokuvateatterin salien määrästä). Europa Distribution väitti, että kaupalliset liiketoimintamallit toimivat vain kannattavimpien elokuvateattereiden ja suurien kaupallisten levitysyhtiöiden osalta. EFAD:n tausta-asiakirjan mukaan yhteensä noin 30 000 eurooppalaisesta elokuvasalista vain 10 000 salin laitteet voitaisiin uudistaa virtuaaliseen kopiokorvaukseen perustuvan mallin puitteissa. Yksi huomautuksia esittänyt totesi, että kaupallisen virtuaalisen kopiokorvauksen malli soveltui myös pienempiin elokuvateattereihin. Ranskan viranomaiset painottivat, että siirtymiseen käytettävissä olevat kaupalliset mallit eivät kuitenkaan kata kaikkia elokuvien digitaaliseen esittämiseen siirtymisestä (kuten konehuoneiden uudistamisesta) aiheutuvia kustannuksia ja että lisäksi ne edellyttävät aina elokuvateatterin omaa rahoitusosuutta. Myös näissä tapauksissa julkisella tuella voi olla tärkeä täydentävä rooli.
(33)
Tuen riittävyydestä asianomaiset totesivat, että valtiontuki auttaisi yleensä pieniä elokuvateattereita kohtaamaan suurien multiplex-teattereiden aiheuttaman kovan kilpailupaineen ja loisi tasapuoliset toimintaedellytykset. Digitaalisten elokuvalaitteiden asennuksen ansiosta yleisöllä odotetaan olevan enemmän valinnanvaraa. Huomautusten esittäjät painottivat myös digitaaliseen elokuva-alaan liittyviä etuja, kuten esityksen laatu, ohjelmiston joustavuus ja alhaisemmat levityskustannukset. Ranskan viranomaiset totesivat, että digitaalisen elokuva-alan tuen riittävyyttä ei pitäisi arvioida ohjelmiston monipuolistumisen kannalta vaan sen mukaan, voidaanko elokuvateattereiden sulkeminen estää. Näiden viranomaisten mukaan erilaisten elokuvateattereiden digitalisointi takaa monipuolisen elokuvatarjonnan. Euroopan digitaalielokuvafoorumi on esittänyt, että jos verohyvitys voitaisiin kompensoida arvonlisäverolla, jopa vähemmän kannattavat elokuvateatterit voisivat hyötyä tästä Italian toimenpiteestä.
(34)
Eräät huomautusten esittäjät mainitsivat verohyvityksen lyhyen soveltamisajan ja vertasivat tätä digitaaliseen elokuvaan siirtymisestä aiheutuviin pitkäaikaisiin haasteisiin. Jotkin toiset asianomaiset painottivat kuitenkin, että standardit olivat riittävän vakiintuneita, jotta niiden soveltaminen olisi taattu vähintään 10 vuodeksi, tai että digitaalisten elokuvalaitteiden käyttöikää ei voinut vielä määritellä. Saksan liittovaltion elokuvaneuvosto huomautti, että digitaalisiin esityksiin siirtymiseen myönnettävästä tuesta aiheutuisi vähemmän kustannuksia verrattuna kustannuksiin, jotka liittyvät elokuvateattereiden uudelleenrakentamiseen ja kulttuurin monimuotoisuuden palauttamiseen sen jälkeen, kun alalta poistuvat ne toimijat, jotka eivät itse pysty rahoittamaan digiaikaan siirtymistä. Lisäksi Saksan viranomaiset painottivat, että tukitoimenpide on suunniteltava ja tukimuoto muokattava kunkin jäsenvaltion kansallisten ja alueellisten olosuhteiden mukaan. Myös EFAD:n lausunto heijasti tätä näkemystä, ja siinä painotettiin, ettei yleispätevää ratkaisua ole. Italian elokuvateattereiden yhdistys ANEC ennakoi, että ennen digitaalisten laitteiden käyttöiän loppumista olosuhteet ovat riittävästi muuttuneet niin, että laitteiden korvaaminen ei ole yhtä ongelmallista. Lisäksi Euroopan digitaalielokuvafoorumi huomautti, että ylimääräiset käyttökustannukset voidaan kompensoida kyseisten elokuvateattereiden uusilla tuloilla.
(35)
Tuen taloudellisten, sosiaalisten ja kulttuuristen vaikutusten osalta huomautusten esittäjät painottivat yleensä tarvetta yhteen digitaalielokuvien standardiin ja DCI-standardien laajaa hyväksyntää. EFAD:n lausunnossa todettiin, että elokuvateattereiden digitalisoinnin tuella ei pitäisi pakottaa yhteen teknologiseen ratkaisuun, vaan että olisi arvioitava perusteellisesti alan teknologista tilannetta. Europa Distribution painotti huomautuksissaan, että jos alan standardia ei noudatettaisi, se voisi johtaa monien elokuvateattereiden sulkemiseen. Joka tapauksessa ANEC totesi, että elokuvateatterit ovat toimenpiteen puitteissa vapaat investoimaan haluamaansa standardiin. Useat huomautusten esittäjät painottivat, että DCI-määritelmiä vastaavia laitteita voitaisiin käyttää erilaisten (heikompien) digitaalistandardien mukaisten elokuvien esittämiseen, kun taas päinvastainen tilanne (DCI-standardin mukaisten elokuvien esittäminen esimerkiksi 1,3k-laitteistolla) ei ole mahdollinen. Esitetyissä huomautuksissa ei tullut esille riskiä hinnankorotuksista, vaan hintojen pitäisi laskea ajan mittaan. Sekä Ranskan viranomaisten huomautuksissa että EFAD:n tausta-asiakirjassa on painotettu tältä osin, että tukitoimenpiteet olisi suunniteltava niin, että vältetään kilpailun vääristyminen digitaalisten laitteiden markkinoilla. Tukitoimenpiteiden olisi sen vuoksi perustuttava arvioon digitaalisten laitteiden kustannuksista ja tuki olisi rajattava arvion mukaisesti. Komission esittämät epäilyt siitä, että valtiontuki voisi nopeuttaa siirtymistä digiaikaan ja siten elokuvateattereiden sulkemista (vrt. 16 kappale), eivät saaneet vastakaikua huomautusten esittäjiltä, sillä näiden mukaan valtiontuki on kestävä ratkaisu digitaalisen elokuva-alan haasteisiin. Italian arthouse-elokuvateattereiden liitto painotti elokuvateattereiden rajallista maantieteellistä kattavuutta ja sen myötä toimenpiteen vähäisiä vääristäviä vaikutuksia kilpailuun.
IV ITALIAN HUOMAUTUKSET
1. Tuen tarpeellisuus
(36)
Italian viranomaiset toimittivat komissiolle tietoja Italian elokuvamarkkinoiden ominaisuuksista (viimeinen päivitys lokakuussa 2013). Italiassa arvioidaan olevan yhteensä 3 936 elokuvasalia, jotka sijaitsevat 1 872 elokuvateatterissa. Elokuvateatterit voidaan jakaa neljään ryhmään seuraavasti:
a)
Suuret elokuvateatteriketjut (8), joilla on yli 60 elokuvasalia: tällaisia ketjuja on vain kaksi, UCI ja The Space. Niillä on 787 elokuvasalia 76 elokuvateatterissa.
b)
Pienet elokuvateatteriketjut: tällaisia ketjuja on 15, joilla kullakin on yhteensä enintään 60 elokuvasalia. Yhteensä tähän ryhmään kuuluvilla elokuvateattereilla on 513 elokuvasalia 104 elokuvateatterissa.
c)
Pienet kaupalliset elokuvateatterit: näitä elokuvateattereita on 351, ja niissä on 1 287 salia.
d)
Pienimmät elokuvateatterit: tämä ryhmä koostuu lähes kokonaan yhden salin elokuvateattereista (90 prosenttia tähän ryhmään kuuluvista), lisäksi siihen kuuluu kausittaisia ja/tai kirkollisia elokuvateattereita. Tällaisia elokuvateattereita on 1 340, ja niissä on yhteensä noin 1 500 elokuvasalia.
(37)
Suurimmilla elokuvaketjuilla (ryhmä a) on 40 prosentin osuus kansallisilla markkinoilla, kun taas ryhmän d markkinaosuus on vain 5-10 prosenttia.
(38)
Verohyvitysjärjestelmä on suunnattu ryhmiin b, c ja d kuuluville elokuvateattereille. Italian viranomaiset katsovat erityisesti kahden suurimman elokuvateatteriketjun vahvan markkinaosuuden vuoksi, että valtiontuki on tarpeen pienten tai keskisuurten elokuvateattereiden digitekniikkaan siirtymisen saattamiseksi loppuun.
(39)
Kulttuuri- ja matkailuministeriön toimittamien tietojen mukaan vuosina 2010-2013 digitaalisen elokuva-alan verohyvitystä haettiin yhteensä 1 603 elokuvasalille (tiedot huhtikuulta 2014). Toimenpide, joka on pantu täytäntöön vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen perusteella, osoittautui erityisen suosituksi heti sen jälkeen kun se oli otettu käyttöön vuonna 2010 (jolloin tukea sai 671 elokuvasalia).
(40)
Tukitoimenpiteen toteuttaminen vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen perusteella on kuitenkin osoittautunut riittämättömäksi tilanteen korjaamiseksi. Erityisesti keskikokoiset monen salin elokuvateatterit ovat pystyneet digitalisoimaan vain osan saleistaan.
(41)
Italian viranomaiset ovat todenneet, että elokuvateattereiden digitalisointi on Italiassa edennyt hitaasti. Lokakuussa 2013 digitalisointiaste oli noin 62 prosenttia (9). Italian viranomaisten kesäkuussa 2014 toimittamien arvioiden mukaan vielä olisi digitalisoitava vähintään 700 salia.
(42)
Tämän johdosta huomattava määrä elokuvateattereita, enimmäkseen pieniä ja keskikokoisia, on vaarassa. Niiden katoaminen ei merkitsisi pelkästään työpaikkojen menetyksiä elokuvateattereissa, vaan vaikuttaisi myös elokuvien levitykseen ja rajoittaisi yleisön valinnanvaraa.
(43)
Italian viranomaiset ovat painottaneet erityisesti yhden salin käsittävien ja keskikokoisten elokuvateattereiden roolia. Yhden salin elokuvateattereiden toiminnan jatkuminen on olennaista, jotta voidaan varmistaa, että elokuvateatterit ovat kaikkien kansalaisten saatavilla. Tämä koskee myös niitä elokuvateattereita, jotka sijaitsevat pienissä kylissä maaseudulla ja vuoristossa. Toiseen ryhmään kuuluvat keskisuuret elokuvateatterit, jotka muodostavat laatuelokuvien levittämisen ja esittämisen selkärangan Italiassa. Niiden toiminnan jatkuvuus on tärkeää, sillä ne tarjoavat vaihtoehdon kahdelle suurelle elokuvateatteriketjulle, jotka ovat määräävässä asemassa markkinoilla.
(44)
Italian viranomaisten ennusteen mukaan perinteiset elokuvat katoavat markkinoilta täysin vain parissa viikossa tai kuukaudessa. Koska tämä hetki lähestyy, Italian viranomaiset ovat painottaneet tarvetta toteuttaa toimenpide niin, että se ylittää vähämerkityksistä tukea koskevat raja-arvot.
(45)
Verohyvityksen ehdotetun enimmäismäärän (50 000 euroa salia kohden) ja digitaalilaitteistojen arvioitujen kustannusten osalta Italian viranomaiset ovat alentaneet arviotaan digitalisoinnin keskimääräisistä salikohtaisista kustannuksista 50 000-60 000 euroon (luvut toimitettu huhti- ja kesäkuussa 2014). Toisin sanoen verohyvityksen enimmäismäärää vastaavat digitalisoinnista aiheutuvat kustannukset ovat huomattavasti korkeammat kuin arvioidut keskimääräiset digitalisointikustannukset. Italian viranomaiset ovat kuitenkin huomauttaneet, että verohyvitykset lasketaan todellisuudessa aiheutuneiden kustannusten prosenttiosuuden perusteella. Jos keskimääräinen investointi on 50 000 euroa, verokannuste (30 prosenttia) vastaisi 15 000:ta euroa. Tämä tarkoittaa sitä, että verohyvityksen enimmäismäärää ei käytännössä yleensä sovelleta. Enimmäismäärä takaa kuitenkin sen, että kun digitalisoinnista aiheutuvat kustannukset ovat epätavallisen suuret, tuen määrä on rajoitettu myös absoluuttisesti tarkasteltuna.
(46)
Tuen tarpeellisuuden osalta on tärkeää huomata, että Italian viranomaisten viimeksi toimittamien tietojen mukaan digitalisoinnista aiheutuvat kustannukset ovat useita kymmeniä tuhansia euroja salia kohden. Monien, erityisesti pienien, elokuvateattereiden, ei ole mahdollista hankkia tarvittavaa rahoitusta yksityisistä lähteistä, erityisesti kun otetaan huomioon Italian ja muun Euroopan taloudellinen tilanne.
2. Tuen oikeasuhteisuus
(47)
Italian viranomaiset ovat painottaneet, että verohyvitys täydentää kaupallisia siirtymämalleja eikä sulje pois mahdollisuutta käyttää virtuaalisia kopiokorvausmalleja.
(48)
Muutettuihin täytäntöönpanosäännöksiin sisältyy joukko säännöksiä, jotka varmistavat tukitoimenpiteen oikeasuhteisuuden. Niissä otetaan huomioon esimerkiksi käytettävissä olevat markkinamekanismit (toisin sanoen ns. virtuaaliset kopiokorvausmallit) digitekniikkaan siirtymiseksi.
(49)
Ensinnäkin ainoastaan ne elokuvateatteritoiminnan harjoittajat, joilla on enintään 60 salia, voivat hakea veroetua. Tämä tarkoittaa sitä, että tuen ulkopuolelle jää kaksi suurta italialaista elokuvateatteriketjua (UCI ja The Space). Italian viranomaiset ovat huomauttaneet, että näiden yritysten suorittamiin digitalisointitoimiin on sovellettu onnistuneesti perinteistä virtuaalista kopiokorvausmallia. Lisäksi kun otetaan huomioon niiden vahva markkina-asema (ks. 37 kappale), kyseisten elokuvateatteriketjujen ei pitäisi olla riippuvaisia valtiontuesta digitalisointijärjestelyissään.
(50)
Italian viranomaisten toimittamien tietojen mukaan mainitut kaksi suurta elokuvateatteriketjua ovat ainoat, jotka ovat käyttäneet perinteistä virtuaalista kopiokorvausmallia. Pienemmät elokuvateatterit ovat myös hyödyntäneet kaupallisia mekanismeja helpottaakseen digitalisoitumista. Italiassa on kehitetty vaihtoehtoinen virtuaalinen kopiokorvausmalli, jota on muokattu pienille elokuvateattereille elokuvien levittäjien ja elokuvateattereiden yhdistysten välisellä sopimuksella. Taulukossa esitetään Italian käyttämän perinteisen ja vaihtoehtoisen virtuaalisen kopiokorvausmallin tärkeimmät erot ja samankaltaisuudet:
Italian perinteisen ja vaihtoehtoisen VPF-mallin vertailu
Italian perinteinen VPF-malli
Italian vaihtoehtoinen VPF-malli
Välittäjä (”integroija”), jolla on VPF-sopimuksia elokuvien levittäjien kanssa, tekee sopimuksen elokuvateatterin kanssa.
Perustuu elokuvien levittäjien yhdistyksen ja elokuvateattereiden yhdistyksen väliseen sopimukseen. Tähän ei liity kolmansia osapuolia.
Elokuvateatteri ei omista digitaalilaitteita eikä maksa niistä etukäteen.
Elokuvateatteri omistaa digitaalilaitteet alusta alkaen ja maksaa koko hankintahinnan etukäteen.
Sekä elokuvien levittäjät että elokuvateatteri osallistuvat kustannusten progressiivisiin poistoihin virtuaalisten kopiokorvausten ja kuukausimaksujen muodossa. Kustannukset jakautuvat yleensä seuraavasti: elokuvien levittäjät 75 prosenttia ja elokuvateatterit 25 prosenttia.
Elokuvien levittäjät maksavat virtuaalisen kopiokorvauksen elokuvien digitaalisesta esittämisestä. Kyseiset korvaukset voivat kattaa enintään 75 prosenttia digitalisoinnista aiheutuvista kustannuksista. Elokuvateatterin edellytetään maksavan joka tapauksessa kustannuksista 5 500 euroa.
(51)
Toiseksi Italian viranomaiset ovat ottaneet tämän huomioon ja muuttaneet täytäntöönpanosäännöksiä estääkseen liikakorvauksen tai tuen uudelleen suuntaamisen siinä tapauksessa, että verohyvitykseen yhdistetään kaupallisia malleja (virtuaalisia kopiokorvauksia). Tuensaajan on esitettävä lausuma, jonka mukaan verohyvitystä pyydetään ainoastaan sen omien todellisten kulujen kattamiseen (ks. 23 kappale). Italian viranomaisten mukaan Italian kulttuuri- ja matkailuministeriön toteuttama tapauskohtainen valvonta takaa, että tuki kattaa ainoastaan sen osan investoinnista, joka elokuvateatterin on toteutettava.
(52)
Kolmanneksi tukitoimenpiteen oikeasuhteisuuden varmistamiseksi on otettu käyttöön tuen kasautumisen enimmäisintensiteetit. Niissä erotetaan toisistaan pienet (yhden tai kahden salin) elokuvateatterit ja muut elokuvateatterit (ks. 24 kappale).
3. Tuen riittävyys
(53)
Komissio esitti menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä epäilyjä sen suhteen, oliko toimenpiteen arvioitu talousarvio riittävä kattamaan arvioidut digitalisointikustannukset. Italian viranomaisten toimittamissa talousarviota ja kustannuksia koskevissa päivitetyissä arvioissa (ks. 18 ja 45 kappale) esitetään ajantasaistettu katsaus tilanteeseen, joka tukitoimenpiteellä on tarkoitus ratkaista. Keskimääräisen verohyvityksen (15 000 euroa) ja ohjelman arvioidun talousarvion (ks. 18 kappale) perusteella toimenpiteestä voitaisiin myöntää tukea 500 elokuvasalille vuosina 2014-2015, jolloin sitä odotetaan hyödynnettävän eniten. Kyseinen määrä vastaa merkittävää osaa saleista, jotka olisi digitalisoitava (ks. 40 kappale).
(54)
Tukiohjelmasta on poistettu kulttuuriohjelmistoa koskeva velvoite, mutta Italian viranomaiset ovat siitä huolimatta väittäneet, että ohjelmalla on yhä vahva kulttuuritavoite. Italian elokuvamarkkinoiden täysimääräinen digitalisointi parantaa erilaisten elokuvien levittämistä ja lisää pienten erikoismarkkinoiden elokuvien levittämismahdollisuuksia. Kulttuurielämä kärsisi, jos kaikki Italiassa toimivat erityyppiset elokuvateatterit eivät pystyisi siirtymään digitaalilaitteisiin.
(55)
Italian viranomaiset ovat huomauttaneet, että verohyvitystoimenpide merkitsee verohuojennusta, joka ei koske ainoastaan Italian verovirastolle suoritettavia välittömiä veroja (yhtiövero) vaan myös välillisiä veroja (esimerkiksi alv) samoin kuin lähdeveroa ja sosiaaliturvamaksuja (jotka työnantajat maksavat työntekijöiden puolesta). Tämä kaikkiin näihin veroihin liittyvä verohuojennus otetaan huomioon laskettaessa verohyvityksestä kertyvää hyötyä. Se lisää ohjelman käyttömahdollisuuksia, sillä sen hyödyntäminen ei riipu kyseisen yrityksen voitoista.
(56)
Lisäksi vuonna 2012 annetun asetuksen nro 83 51 §:llä otettiin käyttöön mahdollisuus siirtää verohyvitys digitaalilaitteiden toimittajille, pankeille, rahoituksenvälittäjille ja vakuutusyhtiöille (ks. 25 kappale). Tämä parantaa pienten elokuvateattereiden mahdollisuuksia hyödyntää tukitoimenpidettä, erityisesti jos ne ovat perheyrityksiä eikä niillä ole ulkopuolista työvoimaa.
(57)
Jo silloin, kun toimenpide pantiin täytäntöön vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla, kaikentyyppiset elokuvateatterit, myös markkinoiden pienimmät, hyötyivät verohyvityksestä, kuten ilmenee alla olevasta kuviosta. Kuviossa on yhteenveto ohjelman tuensaajista vuosina 2010-2013.
Tuensaajat elokuvateatterilajin mukaan (2010-2013, salien lukumäärän perusteella) (tiedot on toimittanut kulttuuri- ja matkailuministeriö, ja ne on päivitetty viimeksi huhtikuussa 2014)
(58)
Toimitetuista tiedoista selviää myös, että niiden pienten elokuvateattereiden lukumäärä ja osuus, jotka hyötyivät verohyvityksestä vuonna 2012 ja erityisesti vuonna 2013, on kasvanut huomattavasti. Italian viranomaisten toimittamien tietojen mukaan vuoden 2010 ja vuoden 2013 lopun välisenä aikana digitalisointiin myönnettyä verohyvitystä pystyi hyödyntämään 325 elokuvateatteria eli 24,3 prosenttia yhteensä 1 340 pienestä italialaisesta elokuvateatterista.
4. Taloudelliset, sosiaaliset ja kulttuuriset vaikutukset
(59)
Italian viranomaiset ovat painottaneet, että elokuvateattereiden digitalisoinnin takaaminen on tärkeää kulttuurin tukemisen kannalta. Digitaalisten laitteiden asentaminen tuo mukanaan useita tärkeitä etuja (kuten suuremman joustavuuden) koko elokuva-alalle (ja lopulta myös yleisölle). Digitalisoinnin kustannukset ovat korkeat, ja ne jakaantuvat epätasaisesti niin, että elokuvateatterit vastaavat suurimmasta osasta kustannuksia. Erityisesti pienet markkinatoimijat eivät pysty siirtymään digitaalitekniikkaan ilman valtiontukea. Digitalisointia varten laaditut kaupalliset mallit (virtuaaliset kopiokorvaukset) eivät riitä kompensoimaan tätä epätasapainoa, eivätkä kaikki elokuvateatterit voi hyödyntää niitä samassa määrin.
(60)
Italian viranomaiset ovat vahvistaneet, että niiden mielestä tukiohjelman mekanismit eivät aseta teknologista neutraaliutta kyseenalaiseksi.
V TUKITOIMENPITEEN ARVIOINTI
1. Valtiontuen olemassaolo
(61)
SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 momentin mukaan: ”Jollei perussopimuksissa toisin määrätä, jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.”
(62)
Kuten menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä ja 12 kappaleessa olevasta yhteenvedosta ilmenee, ilmoitettu tukitoimenpide on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Koska rahoituslähde koostuu verokannusteista, Italian valtio luopuu tietyistä verotuloista. Tukiohjelman mukaan tietyt elokuva-alan yritykset hyötyvät tästä rahoitustuesta, joten toimenpide tarjoaa valikoivan edun kyseisille yrityksille. Tuensaajat kilpailevat muiden yritysten kanssa, jotka eivät välttämättä hyödy tästä tukiohjelmasta. Tämän vuoksi ohjelma vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua. Kun otetaan huomioon elokuvien kansainvälinen kauppa, toimenpide voi vaikuttaa unionin sisäiseen kauppaan.
2. Tuen soveltuvuus sisämarkkinoille
(63)
Italian viranomaiset ovat perustelleet toimenpidettä tukena kulttuurin edistämiseen ja painottaneet jatkuvasti merkitystä, joka elokuva-alan digitalisoinnin mahdollisimman pikaisella toteuttamisella on kulttuurille Italiassa. Tukitoimenpiteen tavoitteena on taata, että kaikenlaiset elokuvateatterit voivat siirtyä digitaalilaitteistoon siihen liittyvistä kustannuksista riippumatta.
(64)
Kun menettelyn aloittamista koskeva päätös annettiin toimenpiteen osalta, komissio ei ollut vielä määrittänyt digitalisointiin myönnettävää tukea koskevaa politiikkaansa. Komissio on tämän jälkeen antanut uuden tiedonannon elokuville ja muille audiovisuaalisille teoksille myönnettävästä valtiontuesta (10). Tiedonannossa on päivitetty perusteita, joita käytetään arvioitaessa elokuville ja muille audiovisuaalisille teoksille myönnetyn valtiontuen soveltuvuutta sisämarkkinoille SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti.
(65)
Uudessa elokuvatiedonannossa todetaan, että elokuvatuotannon tuet voidaan arvioida 107 artiklan 3 kohdan d alakohdassa tarkoitettuina tukina kulttuurin edistämiseen. Tämän johdosta tuen soveltuvuus sisämarkkinoille voidaan arvioida kyseisen määräyksen nojalla. Elokuvatiedonannossa määrätään, että elokuvateattereiden nykyaikaistamista, digitalisointi mukaan lukien, voidaan tukea tällä perusteella, jos tuki on tarpeellista, oikeasuhteista ja riittävää.
a) Toimenpiteen tarpeellisuus
(66)
Kuten Italian viranomaiset ovat osoittaneet ja asianomaisten huomautuksissa on vahvistettu, digitalisointi on haaste elokuva-alalle koko Euroopassa ja varsinkin pienille elokuvateattereille. Erityisesti pienten ja keskisuurten riippumattomien elokuvateattereiden katoaminen pienemmistä kaupungeista vähentäisi elokuvatarjonnan monipuolisuutta ja alueellista ulottuvuutta. Toisin sanoen pitkällä ja epäsuhtaisella siirtymällä olisi kielteinen vaikutus elokuvien esittämiseen ja levittämiseen ja viime kädessä eurooppalaiseen yleisöön.
(67)
Huolimatta siitä, että verotoimenpide on toteutettu vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla, Italia on jäljessä elokuva-alan digitalisoinnissa.
(68)
Samaan aikaan kun markkinat ovat ohittaneet digitalisoinnin huippukohdan, sillä yli 60 prosenttia Italian elokuvasaleista oli siirtynyt digitaaliaikaan vuoden 2013 loppuun mennessä, tilanne on heikentynyt niiden elokuvateattereiden osalta, jotka ovat digitalisoinnissa riippuvaisia valtiontuesta. Itse asiassa 35 mm:n elokuvien saatavuus ei ole taattu lyhyellä aikavälillä.
(69)
Toimenpidettä ei ole suunnattu pelkästään pienille elokuvateattereille, vaan myös suhteellisen suurille kaupallisille elokuvateattereille ja elokuvateatteriketjuille. Kuitenkin kaikkein suurimmat elokuvateatteriketjut (joilla on yli 60 salia) eivät kuulu tuen piiriin. Italian viranomaiset ovat väittäneet, että veroetuuksien myöntäminen kaikille pienemmille elokuvateattereille palauttaa tasapuoliset toimintaedellytykset alalle, jolla kaksi suurta elokuvateatteriketjua ovat määräävässä asemassa.
(70)
Verohyvityksen tavoitteena on auttaa niitä elokuvateattereita, joilla ei ole erityisesti nykyisten taloudellisten olosuhteiden vuoksi mahdollisuuksia hankkia riittävästi yksityistä rahoitusta siirtyäkseen kalliiseen digitaalitekniikkaan.
(71)
Ottaen huomioon edellä esitetyn komissio katsoo, että kyseinen tukitoimenpide voidaan katsoa tarpeelliseksi Italian elokuva-alan monimuotoisuuden säilyttämiseksi ja palauttamiseksi digitalisoinnin puitteissa. On tärkeää, että käytettävissä on edelleen erityyppisiä elokuvateattereita, yhden elokuvasalin arthouse-elokuvateattereista kaupallista ohjelmistoa esittäviin monen salin elokuvateattereihin, jotta italialaiselle yleisölle voidaan edelleen tarjota monipuolista elokuvaohjelmistoa. Kuten asianomaisten osapuolten huomautuksissa todettiin, digitaalitekniikkaan siirtyminen merkitsee kriittistä hetkeä koko elokuva-alalle, kun otetaan huomioon, että vain suurimmat elokuvateatteriketjut voivat hyödyntää helposti kaupallisia siirtymämalleja. Italian viranomaisten toimittamien markkinatietojen mukaan toimenpiteen toteuttaminen vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla ei riitä saattamaan digitalisointiprosessia loppuun erityisesti niiden elokuvateattereiden osalta, joissa on useampi kuin yksi elokuvasali. Vaikka pitääkin paikkansa, että eräät elokuvateatterit ovat voineet käyttää VPF-malleja hyväkseen, kaupalliset siirtymämallit eivät kuitenkaan kata kaikkia digitaalilaitteistoon siirtymisestä aiheutuvia kustannuksia (ks. 32 kappale). Myös näissä tapauksissa julkinen tuki voidaan katsoa tarpeelliseksi niin kauan kuin se toteutetaan täydentävästi ja varmistaen, että toimenpide on edelleen oikeasuhteinen riippumatta kyseessä olevan elokuvateatterin lajista.
b) Toimenpiteen oikeasuhteisuus
(72)
Italian viranomaiset ovat sulkeneet yli 60 elokuvasalin elokuvateatteriketjut pois verohyvityksen piiristä. Italian elokuva-alan markkinarakenne osoittaa, että enintään 60 elokuvasalin toiminnanharjoittajien ja isompien toiminnanharjoittajien välillä on selvä ero (ks. 36 ja 37 kappale). Tämän vuoksi käyttöön otettu raja-arvo näyttää oikeasuhteiselta tukiohjelman tavoitteen kannalta.
(73)
Lisäksi verohyvitys kattaa ainoastaan osan (30 prosenttia) digitalisointikustannuksista, ja sen määrä on enintään 50 000 euroa vuodessa. Määrittämällä tukimäärän prosenttiosuudeksi todellisista digitalisointikustannuksista Italian viranomaiset ovat taanneet, että tuki säilyy oikeasuhteisena, myös silloin, kun kustannukset vaihtelevat tapauksen mukaan. Kuten monet huomautuksia esittäneet ovat painottaneet (29 kappale), digitalisointikustannukset voivat joissain tapauksissa ylittää merkittävästi keskimääräiset kustannukset, esimerkiksi silloin kun konehuoneeseen on tehtävä merkittäviä muutoksia. Tällaisissa epätyypillisissä tapauksissa 50 000 euron enimmäisraja varmistaa kuitenkin, että absoluuttiset tukimäärät säilyvät oikeasuhteisina.
(74)
Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitettiin kysymyksiä kaupallisten digitalisointimallien syrjimisestä, mutta 50 kappaleesta ilmenee, että Italia on laatinut kaksi erilaista kaupallista mallia, jotka voidaan yhdistää elokuva-alan digitalisoinnin hyväksi ehdotetun verohyvityksen kanssa. Italian viranomaiset ovat sisällyttäneet muutettuihin täytäntöönpanosäännöksiin erityiset säännökset sen varmistamiseksi, että digitalisointiin myönnettävän julkisen ja yksityisen rahoituksen yhdistelmä ei johda tuen liikakorvaukseen tai uudelleensuuntaamiseen (esim. virtuaalisen kopiokorvauksen mallissa elokuvien levittäjille tai välittäjille (”integroijille”)). Tällä tavalla Italian viranomaiset edistävät optimaalista synergiaa käytettävissä olevien kaupallisten mallien ja valtiontuen välillä, jotta digitaalitekniikkaan voidaan siirtyä täysimääräisesti.
(75)
Verohyvitys voidaan yhdistää myös muihin tukitoimenpiteisiin. Tuen oikeasuhteisuuden varmistamiseksi Italian viranomaiset ovat ottaneet käyttöön tuen kasautumisen enimmäisintensiteetin, joka on 90 prosenttia pienille, yhden tai kahden elokuvasalin elokuvateattereille ja 75 prosenttia muille elokuvateattereille.
(76)
Hakemukseen on liitettävä oikeaksi todistettu asiakirja, josta ilmenevät kunkin elokuvasalin todelliset kustannukset, ja valvonnasta vastaa kaikissa tapauksissa kulttuuri- ja matkailuministeriö. Lisäksi täytäntöönpanosäännösten mukaan verohyvitys (johon lisätään korot ja seuraamukset) peritään takaisin, jos velvoitteita ei noudateta.
c) Toimenpiteen riittävyys
(77)
Italian viranomaisten toimittamat selvennykset sekä verohyvitysten siirtomahdollisuuden käyttöönotto varmistavat, että toimenpiteellä on vaikutusta tuensaajiin. Myös vähemmän kannattavien elokuvateattereiden pitäisi pystyä hyödyntämään tukiohjelmaa.
(78)
Toimenpidettä ei enää ehdoteta pilottitoimenpiteeksi, vaan se on voimassa vuoden 2022 loppuun.
(79)
Italian viranomaisten ilmoittamien tietojen (57 ja 58 kappale) mukaan toimenpide on kaikenlaisten, erityisesti pienempien, elokuvateattereiden käytettävissä. Vaikka muilla tekijöillä voi olla merkitystä, on huomattava, että niiden elokuvateattereiden lukumäärä, joissa on 1-4 elokuvasalia ja jotka hyötyvät verohyvityksestä (vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla), kasvoi merkittävästi vuosina 2012 ja 2013 eli samaan aikaan kun verohyvitysten siirtomahdollisuus otettiin käyttöön vuonna 2012 (25 kappale).
(80)
Yleisesti tarkasteltuna toimenpide näyttää riittävältä niin, että elokuvateattereiden monimuotoisuus (pienistä elokuvateattereista multiplex-teattereihin) säilyy Italian markkinoilla. Tällainen monimuotoisuus on edellytys monipuoliselle elokuvatarjonnalle.
d) Kilpailun vääristyminen ja vaikutus kauppaan
(81)
Kilpailun vääristymät ja vaikutukset kauppaan ovat vähäisiä. Elokuvateattereiden rajatylittävä ulottuvuus rajoittuu kansainvälisiin elokuvateatteriyrityksiin ja elokuvamarkkinoiden kansainväliseen luonteeseen. Yksittäisten elokuvateattereiden maantieteellinen ulottuvuus on rajoittunut, sillä katsojat eivät matkusta pitkiä matkoja elokuvateatteriin.
(82)
Toimenpide koskee investointitukea ja antaa kertaluonteisen edun elokuvateattereille, joiden on toteutettava ainutlaatuinen uuteen tekniikkaan siirtyminen. Verohyvitys takaa, että kaikki elokuvateatterit voivat toteuttaa digitaalitekniikkaan siirtymisen, mutta se ei vääristä kilpailua kohtuuttomasti päivittäisen toiminnan osalta.
(83)
Lisäksi Euroopassa toteutettavan elokuvateattereiden digitalisoinnin loppuun saattamisen odotetaan hyödyttävän Euroopan elokuva-alaa kokonaisuudessaan. Tältä osin menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetyt epäilyt digitaalielokuvien standardeista eivät ole enää ajankohtaisia. Kolmansien osapuolten huomautuksista ilmeni, että alalla vallitsee yksimielisyys digitaalisen elokuva-alan yleisistä standardeista.
VI PÄÄTELMÄT
(84)
Komissio katsoo edellä esitetyn perusteella, että tukitoimenpiteellä on tarkasti määritetty kulttuuritavoite. Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetyt epäilyt tuen tarpeellisuudesta, oikeasuhteisuudesta, riittävyydestä ja vaikutuksesta ovat poistuneet. Toimenpiteestä aiheutuvat kilpailun vääristymät ja vaikutukset kauppaan ovat siinä määrin rajallisia, että ne eivät ole yhteisen edun vastaisia. Tämän vuoksi digitaalisten projektoreiden verohyvitys soveltuu sisämarkkinoille Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan d alakohdan perusteella,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Valtiontuki, jota Italia aikoo myöntää digitaalisten projektoreiden hyväksi 24 päivänä joulukuuta 2007 annetun lain nro 244, 8 päivänä elokuuta 2013 annetun asetuksen nro 91, joka on muunnettu 7. lokakuuta 2013 laiksi nro 112, sekä verohyvityksiä koskevien uusien täytäntöönpanosäännösten perusteella elokuvateattereille digitaaliseen esittämiseen tarkoitettujen koneiden ja laitteiden käyttöön ottamiseksi ja hankkimiseksi, soveltuu sisämarkkinoille Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti.
Sen vuoksi kyseisen tukitoimenpiteen täytäntöönpano sallitaan.
2 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.
Tehty Brysselissä 29 päivänä lokakuuta 2014