EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 2014/66/EU
af 15. maj 2014
om indrejse- og opholdsbetingelser for virksomhedsinternt udstationerede tredjelandsstatsborgere
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 79, stk. 2, litra a) og b),
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter fremsendelse af udkastet til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (1),
under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget (2),
efter den almindelige lovgivningsprocedure (3), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Med henblik på gradvis at indføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed skal der ifølge traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) træffes foranstaltninger på indvandringsområdet, som er retfærdige over for tredjelandsstatsborgere.
(2)
I TEUF fastsættes det, at Unionen skal udforme en fælles indvandringspolitik med henblik på at sikre en effektiv styring af migrationsstrømme i alle faser og en retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt i medlemsstaterne. Med henblik herpå skal Europa-Parlamentet og Rådet vedtage foranstaltninger vedrørende betingelserne for indrejse og ophold samt standarder for medlemsstaternes udstedelse af langtidsvisa og opholdstilladelser og vedrørende definitionen af rettighederne for tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt i en medlemsstat, herunder betingelserne for fri bevægelighed og ophold i de øvrige medlemsstater.
(3)
I Kommissionens meddelelse af 3. marts 2010 med titlen »Europa 2020: En strategi for intelligent, bæredygtig og inklusiv vækst« fastsættes målet om, at Unionen skal være en økonomi baseret på viden og innovation, hvor de administrative byrder på virksomhederne mindskes, og det sikres, at udbuddet af arbejdskraft matches bedre med efterspørgslen efter arbejdskraft. Foranstaltninger med henblik på at gøre det lettere for ledere, specialister og ansatte trainees, der er tredjelandsstatsborgere, at indrejse i Unionen i forbindelse med virksomhedsintern udstationering skal ses i dette bredere perspektiv.
(4)
I Stockholmprogrammet, som Det Europæiske Råd vedtog den 11. december 2009, erkendes det, at indvandring af arbejdskraft kan bidrage til øget konkurrenceevne og økonomisk dynamik, og at fleksible migrationspolitikker i en situation med store demografiske forandringer, der i fremtiden vil stille Unionen over for en stigende efterspørgsel efter arbejdskraft, vil yde et vigtigt bidrag til Unionens økonomiske udvikling og resultater på længere sigt. Stockholmprogrammet opfordrer således Kommissionen og Rådet til at fortsætte gennemførelsen af politikplanen for lovlig migration i Kommissionens meddelelse af 21. december 2005.
(5)
Som følge af globaliseringen af erhvervslivet, den øgede handel og væksten i og spredningen af multinationale koncerner er antallet af midlertidige kortvarige virksomhedsinterne udstationeringer af ledere, specialister og ansatte trainees til og fra multinationale selskabers afdelinger og datterselskaber i de senere år vokset.
(6)
Sådanne virksomhedsinterne udstationeringer af vigtige medarbejdere tilfører værtsvirksomhederne nye kvalifikationer og ny viden samt innovation og øgede økonomiske muligheder for værtsenhederne, hvorved den videnbaserede økonomi i Unionen fremmes, og der skabes investeringsstrømme på tværs af Unionen. Virksomhedsinterne udstationeringer fra virksomheder i tredjelande skaber også mulighed for at lette virksomhedsinterne udstationeringer fra virksomheder i Unionen til virksomheder i tredjelande og for at sætte Unionen i en stærkere position i forhold til dets internationale partnere. Når det gøres lettere at foretage virksomhedsinterne udstationeringer, får multinationale koncerner mulighed for at udnytte deres menneskelige ressourcer optimalt.
(7)
Det regelsæt, der fastsættes i dette direktiv, kan også være til gavn for migranternes hjemlande, da den midlertidige migration under veletablerede regler kan medføre overførsel af kvalifikationer, viden, teknologi og knowhow.
(8)
Dette direktiv bør ikke berøre princippet om fortrinsret for EU-borgere hvad angår adgangen til medlemsstaternes arbejdsmarked som udtrykt i de relevante bestemmelser i de relevante tiltrædelsesakter.
(9)
Dette direktiv bør ikke berøre medlemsstaternes ret til at udstede andre tilladelser end tilladelser til virksomhedsinternt udstationerede med henblik på enhver form for beskæftigelse, hvis en tredjelandsstatsborger ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
(10)
Dette direktiv bør fastsætte en gennemsigtig og forenklet procedure for virksomhedsinternt udstationeredes indrejse, der er baseret på fælles definitioner og harmoniserede kriterier.
(11)
Medlemsstaterne bør sikre, at der foretages passende kontrol og effektive inspektioner for at sikre en korrekt gennemførelse af dette direktiv. Det faktum, at der er udstedt en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, bør under den virksomhedsinterne udstationering ikke berøre eller forhindre medlemsstaterne i at anvende deres arbejdsretlige bestemmelser, som i overensstemmelse med EU-retten har til formål at kontrollere overholdelsen af arbejdsvilkårene som fastlagt i artikel 18, stk. 1.
(12)
En medlemsstats mulighed for på grundlag af national lovgivning at pålægge en virksomhedsinternt udstationerets arbejdsgiver, der er etableret i et tredjeland, sanktioner bør forblive uændret.
(13)
I dette direktiv bør virksomhedsinternt udstationerede omfatte ledere, specialister og ansatte trainees. Definitionen heraf bør bygge på Unionens særlige forpligtelser i medfør af den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS) og bilaterale handelsaftaler. Eftersom forpligtelserne inden for rammerne af GATS ikke omfatter betingelserne for indrejse, ophold og arbejde, bør dette direktiv supplere og lette opfyldelsen af disse forpligtelser. Anvendelsesområdet for de virksomhedsinterne udstationeringer, som direktivet dækker, bør imidlertid være bredere end, hvad der fremgår af handelsforpligtelserne, da udstationeringerne ikke nødvendigvis finder sted i tjenesteydelsessektoren, og de udstationerede kan stamme fra et tredjeland, der ikke er part i en handelsaftale.
(14)
Til vurdering af virksomhedsinternt udstationeredes kvalifikationer bør medlemsstaterne i relevant omfang gøre brug af den europæiske referenceramme for kvalifikationer (EQF) for livslang læring med henblik på en sammenlignelig og gennemsigtig vurdering af kvalifikationer. EQF's nationale koordinationspunkter vil kunne give oplysninger og vejledning om, hvordan de nationale kvalifikationsniveauer er forbundet med EQF.
(15)
Virksomhedsinternt udstationerede bør desuden som minimum nyde godt af de samme arbejds- og ansættelsesvilkår som udstationerede arbejdstagere, hvis arbejdsgiver er etableret på Unionens område, jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF (4). Medlemsstaterne bør kræve, at virksomhedsinternt udstationerede får samme behandling som statsborgere i tilsvarende stillinger for så vidt angår den løn, der udbetales under hele udstationeringen. Den enkelte medlemsstat bør have ansvaret for at kontrollere den løn, som virksomhedsinternt udstationerede får udbetalt under deres ophold på dens område. Formålet hermed er at beskytte arbejdstagerne og sikre en fair konkurrence mellem virksomheder, der er etableret i en medlemsstat, og virksomheder, der er etableret i et tredjeland, da det sikrer, at sidstnævnte ikke vil kunne drage nytte af lavere arbejdsmæssige standarder og derved få en konkurrencemæssig fordel.
(16)
For at sikre at den virksomhedsinternt udstationeredes kvalifikationer passer til værtsenheden, bør vedkommende have været beskæftiget inden for samme koncern i en sammenhængende periode på mindst tre og højst seks måneder umiddelbart forud for udstationeringen i tilfælde af ledere og specialister og i en sammenhængende periode på mindst tre og højst seks måneder i tilfælde af ansatte trainees.
(17)
Da en virksomhedsintern udstationering udgør en midlertidig migration, bør varigheden af udstationeringen til Unionen inklusive mobilitet mellem medlemsstaterne ikke overstige tre år for ledere og specialister og ét år for ansatte trainees, hvorefter de bør vende tilbage til et tredjeland, medmindre de opnår opholdstilladelse på et andet grundlag i overensstemmelse med EU-ret eller national ret. Udstationeringens maksimale varighed bør omfatte den samlede varighed af flere på hinanden følgende udstedte tilladelser til virksomhedsinternt udstationerede. En efterfølgende udstationering til Unionen vil kunne finde sted efter, at en tredjelandsstatsborger har forladt medlemsstaternes område.
(18)
For at sikre en virksomhedsintern udstationerings midlertidige karakter og forebygge misbrug bør medlemsstaterne kunne kræve, at der går en vis tid mellem udløbet af den periode, som en udstationering højst må vare, og en ny ansøgning vedrørende samme tredjelandsstatsborger i henhold til dette direktiv i den samme medlemsstat.
(19)
Da en virksomhedsintern udstationering udgør en midlertidig udstationering, bør ansøgeren som en del af arbejds- eller ansættelseskontrakten fremlægge dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren efter udstationeringens ophør vil kunne vende tilbage til en enhed, der tilhører samme koncern og er etableret i et tredjeland. Ansøgeren bør desuden fremlægge dokumentation for, at lederen eller specialisten, der udstationeres fra et tredjeland, besidder de erhvervsmæssige kvalifikationer og den relevante erhvervserfaring, der er brug for i den værtsenhed, hvori vedkommende skal udstationeres.
(20)
Tredjelandsstatsborgere, der ansøger om at få indrejse som ansatte trainees, bør fremlægge dokumentation for en universitetsgrad. De bør desuden, hvis det kræves, fremlægge en uddannelsesaftale, herunder en beskrivelse af uddannelsesprogrammet, dets varighed og betingelserne for tilsynet med ansatte trainees, der dokumenterer, at de vil følge egentlige uddannelseskurser og ikke blive anvendt som normale arbejdstagere.
(21)
Medmindre det er i strid med princippet om fortrinsret for EU-borgere som udtrykt i de relevante bestemmelser i de relevante tiltrædelsesakter, bør der ikke gennemføres en arbejdsmarkedstest.
(22)
En medlemsstat bør anerkende erhvervsmæssige kvalifikationer, som en tredjelandsstatsborger har erhvervet i en anden medlemsstat, på samme måde som for unionsborgere, og den bør tage hensyn til kvalifikationer, der er erhvervet i et tredjeland i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF (5). Sådan anerkendelse bør ikke berøre eventuelle restriktioner for så vidt angår adgang til lovregulerede erhverv, som er afledt af forbehold med hensyn til eksisterende tilsagn i forbindelse med lovregulerede erhverv, som Unionen eller Unionen og dens medlemsstater har taget inden for rammerne af en handelsaftale. Dette direktiv bør under alle omstændigheder ikke give mulighed for en gunstigere behandling af virksomhedsinternt udstationerede sammenlignet med unionsborgere eller borgere fra Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde for så vidt angår adgang til lovregulerede erhverv i en medlemsstat.
(23)
Dette direktiv bør ikke påvirke medlemsstaternes ret til at bestemme antallet af indrejsetilladelser i overensstemmelse med artikel 79, stk. 5, i TEUF.
(24)
Med henblik på at bekæmpe eventuelt misbrug af dette direktiv bør medlemsstaterne kunne afslå, inddrage eller undlade at forlænge en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, hvis værtsenheden er oprettet primært for at lette indrejsen for virksomhedsinternt udstationerede og/eller ikke udøver en reel virksomhed.
(25)
Dette direktiv har til formål at lette mobiliteten for virksomhedsinternt udstationerede inden for Unionen (»mobilitet inden for EU«) og mindske den administrative byrde, der er forbundet med arbejdsrelaterede udstationeringer i flere medlemsstater. Med henblik herpå oprettes der ved dette direktiv en særlig ordning for mobilitet inden for EU, hvorved indehaveren af en gyldig tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, der er udstedt af en medlemsstat, har ret til at indrejse, opholde sig og arbejde i en eller flere medlemsstater i overensstemmelse med bestemmelserne om kortvarig og langvarig mobilitet i henhold til dette direktiv. Kortvarig mobilitet bør i dette direktiv omfatte ophold i andre medlemsstater end den, der udstedte tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, i en periode på op til 90 dage pr. medlemsstat. Langvarig mobilitet bør i dette direktiv omfatte ophold i andre medlemsstater end den, der udstedte tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, i mere end 90 dage pr. medlemsstat. For at forhindre omgåelse af sondringen mellem kortvarig og langvarig mobilitet bør en kortvarig mobilitetsperiode i en given medlemsstat begrænses til højst 90 dage inden for en given periode på 180 dage, og det bør ikke være muligt at indgive en underretning om kortvarig mobilitet og en ansøgning om langvarig mobilitet på samme tid. Hvis behovet for langvarig mobilitet opstår, efter at den virksomhedsinternt udstationeredes kortvarige mobilitet er påbegyndt, kan den anden medlemsstat anmode om, at ansøgningen indgives mindst 20 dage inden udløbet af den kortvarige mobilitetsperiode.
(26)
Medens den særlige mobilitetsordning, der er oprettet ved dette direktiv, bør fastsætte selvstændige regler for indrejse og ophold med henblik på arbejde som virksomhedsinternt udstationeret i andre medlemsstater end den, der har udstedt tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, bør alle andre regler vedrørende personers bevægelser på tværs af grænserne som fastlagt i de relevante bestemmelser i Schengenreglerne fortsat finde anvendelse.
(27)
Hvis udstationeringen involverer flere steder i forskellige medlemsstater, bør de relevante oplysninger i givet fald fremsendes til de kompetente myndigheder i andre medlemsstater for at lette kontrollen.
(28)
Hvis virksomhedsinternt udstationerede har udøvet deres ret til mobilitet, bør den anden medlemsstat på bestemte betingelser kunne tage skridt med henblik på, at den virksomhedsinternt udstationeredes aktiviteter, ikke er i strid med de relevante bestemmelser i dette direktiv.
(29)
Medlemsstaterne bør fastsætte effektive, forholdsmæssige og afskrækkende sanktioner, f.eks. økonomiske sanktioner, der skal pålægges, hvis dette direktiv ikke overholdes. Disse foranstaltninger kan bl.a. bestå af sanktioner som fastsat i artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/52/EF (6). Sanktionerne kan pålægges den værtsenhed, der er etableret i den pågældende medlemsstat.
(30)
Indførelsen af én enkelt procedure for at opnå en kombineret opholds- og arbejdstilladelse (»den samlede tilladelse«) bør være med til at forenkle de regler, der på nuværende tidspunkt finder anvendelse i medlemsstaterne.
(31)
Der bør være muligt at indføre en forenklet procedure for enheder eller koncerner, der er blevet godkendt med henblik herpå. Godkendelsen bør regelmæssigt tages op til vurdering.
(32)
Når en medlemsstat har besluttet at lade en tredjelandsstatsborger, som opfylder kriterierne i dette direktiv, indrejse, bør den pågældende modtage en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som giver den pågældende mulighed for på bestemte betingelser at udføre sine opgaver i forskellige enheder, der tilhører det samme tværnationale selskab, herunder enheder, der er placeret i andre medlemsstater.
(33)
Hvor der kræves et visum og tredjelandsstatsborgeren opfylder kriterierne for at få udstedt en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, bør medlemsstaten lette tredjelandsstatsborgerens adgang til at opnå det nødvendige visum og bør sikre, at de kompetente myndigheder reelt samarbejder med henblik herpå.
(34)
Hvis tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udstedes af en medlemsstat, der ikke anvender Schengenreglerne i fuld udstrækning, og den virksomhedsinternt udstationerede passerer en ydre grænse som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 562/2006 (7) inden for rammerne af mobilitet inden for EU, bør en medlemsstat have ret til at kræve dokumentation for, at den virksomhedsinternt udstationerede er rejst ind på dens område med henblik på virksomhedsintern udstationering. Endvidere bør medlemsstater, der anvender Schengenreglerne i fuld udstrækning, i tilfælde af passage af en ydre grænse i betydningen i forordning (EF) nr. 562/2006 konsultere Schengeninformationssystemet og nægte indrejse eller modsætte sig mobilitet for så vidt angår personer, om hvilke der i systemet er foretaget en indberetning med henblik på nægtelse af indrejse eller ophold, jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1987/2006 (8).
(35)
Medlemsstaterne bør kunne anføre yderligere oplysninger vedrørende beskæftigelsesaktiviteten under tredjelandsstatsborgerens virksomhedsinterne udstationering i papirformat og/eller lagre disse oplysninger i elektronisk format, jf. artikel 4 i Rådets forordning (EF) 1030/2002 (9) og litra a), punkt 16, i bilaget hertil. Bestemmelsen om disse supplerende oplysninger bør være valgfri for medlemsstaterne og bør ikke udgøre et yderligere krav, der kunne kompromittere den samlede tilladelse og proceduren med én enkelt ansøgning.
(36)
Dette direktiv bør ikke afholde virksomhedsinternt udstationerede fra at udøve specifikke beskæftigelsesaktiviteter på arbejdspladser tilhørende kunder inden for den medlemsstat, hvor værtsenheden er etableret, i overensstemmelse med de bestemmelser vedrørende sådanne aktiviteter, der finder anvendelse i medlemsstaten.
(37)
Dette direktiv påvirker ikke betingelserne for levering af tjenesteydelser inden for rammerne af s artikel 56 TEUF. Dette direktiv berører navnlig ikke de arbejds- og ansættelsesvilkår, der i henhold til direktiv 96/71/EF finder anvendelse på arbejdstagere, der udstationeres på en anden medlemsstats område for at levere en tjenesteydelse dér. Dette direktiv bør ikke gælde tredjelandsstatsborgere udstationeret af virksomheder, som er etableret i en medlemsstat, som led i udveksling af tjenesteydelser, jf. direktiv 96/71/EF. Tredjelandsstatsborgere, der er i besiddelse af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, kan ikke gøre brug af bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF. Dette direktiv bør ikke give virksomheder, der er etableret i et tredjeland, en gunstigere behandling end virksomheder, der er etableret i en medlemsstat, jf. artikel 1, stk. 4, i direktiv 96/71/EF.
(38)
Det er vigtigt, at virksomhedsinternt udstationerede er dækket af en tilstrækkelig social sikring, herunder eventuelt ydelser til deres familiemedlemmer, for at sikre anstændige arbejds- og levevilkår, mens de opholder sig i Unionen. Derfor bør der i national lovgivning sikres ligebehandling hvad angår de dele af den sociale sikring, der er anført i artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 (10). Dette direktiv harmoniserer ikke medlemsstaternes lovgivning om social sikring. Det er begrænset til at anvende princippet om ligebehandling på området social sikring for de personer, der falder ind under dets anvendelsesområde. Retten til ligebehandling på området social sikring finder anvendelse på tredjelandsstatsborgere, der opfylder de objektive og ikkediskriminerende betingelser i lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, med hensyn til tilknytning og ret til sociale sikringsydelser.
I mange medlemsstater er retten til familieydelser betinget af en vis forbindelse til den pågældende medlemsstat, idet ydelserne har til formål at støtte en positiv demografisk udvikling for at sikre den fremtidige arbejdsstyrke i medlemsstaten. Eftersom den virksomhedsinternt udstationerede og de medfølgende familiemedlemmer opholder sig midlertidigt i en medlemsstat, bør dette direktiv ikke berøre denne medlemsstats ret til på visse betingelser at begrænse ligebehandling i forbindelse med familieydelser. Sociale sikringsrettigheder bør ydes uden at foregribe bestemmelser i national ret og/eller bilaterale aftaler om anvendelse af lovgivningen om social sikring i hjemlandet. Bilaterale aftaler eller national ret om virksomhedsinternt udstationeredes ret til sociale sikringsrettigheder, der vedtages efter dette direktivs ikrafttræden, bør dog ikke give mulighed for en behandling, der er mindre gunstig end den behandling, der gives statsborgere i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres. Det kan f.eks. som følge af national ret eller sådanne aftaler være i den virksomhedsinternt udstationeredes interesse fortsat at være omfattet af de sociale sikringsordninger i sit hjemland, hvis en afbrydelse af den pågældendes tilknytning kan skade vedkommendes rettigheder, eller hvis den pågældendes tilknytning kan betyde, at vedkommende skal betale for dobbelt dækning. Medlemsstaterne bør altid bevare muligheden for at stille virksomhedsinternt udstationerede gunstigere for så vidt angår retten til sociale sikringsrettigheder. Intet i dette direktiv bør berøre retten for efterladte, der har rettigheder fra den virksomhedsinternt udstationerede, til at modtage efterladtepension, når de er bosiddende i et tredjeland.
(39)
I tilfælde af mobilitet mellem medlemsstater bør Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1231/2010 (11), finde anvendelse i overensstemmelse hermed. Dette direktiv bør ikke give flere rettigheder end de rettigheder, der allerede eksisterer ifølge gældende EU-ret, hvad angår social sikring for tredjelandsstatsborgere, som har interesser i flere medlemsstater.
(40)
For at gøre det særlige regelsæt, der fastsættes i dette direktiv, mere attraktivt og tillade, at det giver alle de forventede fordele for så vidt angår konkurrenceevnen for virksomheder i Unionen, bør virksomhedsinternt udstationerede tredjelandsstatsborgere være underlagt gunstige betingelser for familiesammenføring i den medlemsstat, der har udstedt tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, og i de medlemsstater, der giver den virksomhedsinternt udstationerede tilladelse til at opholde sig og arbejde på deres område i overensstemmelse med dette direktivs bestemmelser om langvarig mobilitet. Denne ret vil fjerne en vigtig hindring for, at potentielle virksomhedsinternt udstationerede kan acceptere at blive udstationeret. For at bevare familiens enhed bør familiemedlemmer kunne tilslutte sig den virksomhedsinternt udstationerede i en anden medlemsstat, og deres adgang til arbejdsmarkedet bør lettes.
(41)
For at lette en hurtig behandling af ansøgninger bør medlemsstater give forrang til udveksling af oplysninger og fremsendelse af relevante dokumenter elektronisk, medmindre der opstår tekniske vanskeligheder, eller væsentlige interesser gør andet påkrævet.
(42)
Indsamlingen og fremsendelsen af dossierer og oplysninger bør ske i overensstemmelse med de relevante databeskyttelses- og sikkerhedsregler.
(43)
Dette direktiv bør ikke finde anvendelse på tredjelandsstatsborgere, der ansøger om ophold i en medlemsstat som forskere med henblik på at gennemføre et forskningsprojekt, da de er omfattet af Rådets direktiv 2005/71/EF (12).
(44)
Målene for dette direktiv, nemlig en særlig indrejseprocedure og vedtagelsen af indrejse- og opholdsbetingelser med henblik på virksomhedsinterne udstationeringer af tredjelandsstatsborgere, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af foranstaltningens omfang og virkninger bedre nås på EU-plan; Unionen kan derfor vedtage foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går dette direktiv ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
(45)
Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, som anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der bygger på de rettigheder, som følger af de socialpagter, der er vedtaget af Unionen og Europarådet.
(46)
I overensstemmelse med den fælles politiske erklæring af 28. september 2011 (13) fra medlemsstaterne og Kommissionen om forklarende dokumenter har medlemsstaterne forpligtet sig til i begrundede tilfælde at lade meddelelsen af gennemførelsesforanstaltninger ledsage af et eller flere dokumenter, der forklarer forholdet mellem et direktivs bestanddele og de tilsvarende dele i de nationale gennemførelsesinstrumenter. Med hensyn til dette direktiv finder lovgiveren, at fremsendelsen af sådanne dokumenter er begrundet.
(47)
I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 21 om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der er knyttet som bilag TEU og til TEUF, og med forbehold af artikel 4 i samme protokol deltager disse medlemsstater ikke i vedtagelsen af dette direktiv, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Det Forenede Kongerige og Irland.
(48)
I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 22 om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til TEU og til TEUF, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af dette direktiv, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark -
VEDTAGET DETTE DIREKTIV:
KAPITEL I
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 1
Emne
I dette direktiv fastsættes:
a)
betingelserne for tredjelandsstatsborgeres og deres familiemedlemmers indrejse og ophold i over 90 dage på medlemsstaternes område og deres rettigheder i forbindelse med en virksomhedsintern udstationering
b)
betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold og deres rettigheder, jf. litra a), i andre medlemsstater end den medlemsstat, som først udsteder en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede til den pågældende tredjelandsstatsborger på grundlag af dette direktiv.
Artikel 2
Anvendelsesområde
1. Dette direktiv finder anvendelse på tredjelandsstatsborgere, som har ophold uden for medlemsstaternes område på ansøgningstidspunktet, og som ansøger om indrejse eller har fået adgang til indrejse i en medlemsstat i henhold til dette direktiv i forbindelse med en virksomhedsintern udstationering som leder, specialist eller ansat trainee.
2. Dette direktiv finder ikke anvendelse på tredjelandsstatsborgere, som:
a)
ansøger om ophold i en medlemsstat som forskere, som defineret i direktiv 2005/71/EF, for at gennemføre et forskningsprojekt
b)
efter aftale mellem Unionen og dens medlemsstater og disse tredjelande nyder godt af retten til fri bevægelighed på samme måde som unionsborgere eller er beskæftiget af en virksomhed, der er etableret i disse tredjelande
c)
er udstationeret inden for rammerne af direktiv 96/71/EF
d)
udfører aktiviteter som selvstændige erhvervsdrivende
e)
ansættes af arbejdsformidlinger, vikarbureauer eller andre virksomheder, der beskæftiger sig med at stille arbejdskraft til rådighed, for at arbejde under tilsyn og ledelse af en anden virksomhed
f)
er optaget som fuldtidsstuderende, eller som gennemgår et kortvarigt praktikophold under tilsyn som en del af deres studier.
3. Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes ret til at udstede andre opholdstilladelser end den tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, der er omfattet af dette direktiv, med henblik på enhver form for beskæftigelse for tredjelandsstatsborgere, der ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
Artikel 3
Definitioner
I dette direktiv forstås ved:
a) »tredjelandsstatsborger«: enhver person, der ikke er unionsborger som omhandlet i artikel 20, stk. 1, TEUF
b) »virksomhedsintern udstationering«: midlertidig udstationering med henblik på beskæftigelse eller uddannelse af en tredjelandsstatsborger, der på tidspunktet for ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede har ophold uden for medlemsstaternes område, fra en virksomhed, der er etableret uden for en medlemsstats område, og som tredjelandsstatsborgeren er bundet til forud for og under udstationeringen via en arbejdsaftale, til en enhed, der tilhører virksomheden eller samme koncern, der er etableret i den pågældende medlemsstat, og, hvis det er relevant, mobilitet mellem værtsenheder, der er etableret i én eller flere andre medlemsstater
c) »virksomhedsinternt udstationeret«: en tredjelandsstatsborger, der har ophold uden for medlemsstaternes område på tidspunktet for ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, og som er omfattet af en virksomhedsintern udstationering
d) »værtsenhed«: den enhed, som den virksomhedsinternt udstationerede udstationeres i, uanset dens retlige form, og som er etableret på en medlemsstats område i overensstemmelse med national lovgivning
e) »leder«: en person, der beklæder en overordnet stilling, som fortrinsvis forestår ledelsen af værtsenheden, og som i generel tilsyns- og rådgivningsmæssig henseende først og fremmest sorterer under virksomhedens bestyrelse eller aktionærer eller tilsvarende; denne funktion omfatter: ledelse af værtsenheden eller en afdeling eller underafdeling af værtsenheden, tilsyn og kontrol med det arbejde, der udføres af andre tilsyns-, fag- eller ledelsesmedarbejdere, bemyndigelse til at anbefale ansættelse, afskedigelse eller andre personalemæssige tiltag
f) »specialist«: en person, som arbejder i koncernen og besidder en specialiseret viden, der er vigtig for værtsenhedens aktivitetsområder eller tekniske eller ledelsesmæssige områder. Ved vurdering af en sådan viden tages der ikke kun hensyn til viden, der er specifik for værtsenheden, men også til om personen har et højt kvalifikationsniveau, herunder tilstrækkelig erhvervserfaring, med berøring til en type arbejde eller aktivitet, der kræver specifik teknisk viden, herunder eventuelt medlemskab af et akkrediteret erhverv
g) »ansat trainee«: en person med en universitetsuddannelse, som udstationeres i en værtsenhed med henblik på karriereudvikling eller for at opnå uddannelse i erhvervsteknikker eller -metoder, og som aflønnes under udstationeringen
h) »familiemedlemmer«: tredjelandsstatsborgere som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2003/86/EF (14)
i) »tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede«: en tilladelse, der er markeret med betegnelsen »ICT«, og som giver indehaveren ret til at opholde sig og arbejde på den første medlemsstats og, hvor dette er relevant, på den andre medlemsstaters område på betingelserne i dette direktiv
j) »tilladelse til langvarig mobilitet«: en tilladelse, der er markeret med betegnelsen »mobile ICT«, og som giver indehaveren af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede ret til at opholde sig og arbejde på den anden medlemsstats område på betingelserne i dette direktiv
k) »én enkelt ansøgningsprocedure«: den procedure, der på grundlag af én enkelt ansøgning om tilladelse til at tage ophold og arbejde på en medlemsstats område, fører til en afgørelse om den pågældende ansøgning
l) »koncern«: to eller flere virksomheder, der i medfør af national lovgivning anses for at være forbundet, idet en virksomhed, direkte eller indirekte, ejer størstedelen af den anden virksomheds tegnede kapital, besidder flertallet af de stemmerettigheder, der er knyttet til de kapitalandele, som virksomheden har udstedt, eller har beføjelse til at udpege mere end halvdelen af medlemmerne af den anden virksomheds administrations-, ledelses- eller tilsynsorganer; eller virksomhederne er underlagt modervirksomhedens fælles ledelse
m) »første medlemsstat«: den medlemsstat, der først udsteder en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede til en tredjelandsstatsborger
n) »anden medlemsstat«: enhver anden medlemsstat end den første, hvor den virksomhedsinternt udstationerede agter at udøve eller udøver retten til mobilitet i henhold til dette direktiv
o) »lovreguleret erhverv«: et lovreguleret erhverv som defineret i artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 2005/36/EF.
Artikel 4
Gunstigere bestemmelser
1. Dette direktiv anvendes med forbehold af gunstigere bestemmelser i:
a)
EU-retten, herunder bilaterale og multilaterale aftaler mellem Unionen og dens medlemsstater på den ene side og et eller flere tredjelande på den anden side
b)
bilaterale eller multilaterale aftaler, der er indgået mellem en eller flere medlemsstater og et eller flere tredjelande.
2. Dette direktiv påvirker ikke medlemsstaternes ret til at vedtage eller bibeholde gunstigere bestemmelser for tredjelandsstatsborgere, på hvem det finder anvendelse, jf. artikel 3, litrah), og artikel 15, 18 og 19.
KAPITEL II
INDREJSEBETINGELSER
Artikel 5
Indrejsekriterier
1. Uanset artikel 11, stk. 1, påhviler det tredjelandsstatsborgere, der ansøger om indrejse på dette direktivs betingelser, eller værtsenheden at:
a)
fremlægge dokumentation for, at værtsenheden og den virksomhed, der er etableret i et tredjeland, tilhører samme virksomhed eller koncern
b)
fremlægge dokumentation for ansættelse i den samme virksomhed eller koncern i en sammenhængende periode på mindst tre og højst tolv måneder umiddelbart før datoen for den virksomhedsinterne udstationering for ledere og specialister og i en sammenhængende periode på mindst tre og højst seks måneder for ansatte trainees
c)
fremlægge en arbejdskontrakt og, om nødvendigt, en ansættelseskontrakt fra arbejdsgiveren, der indeholder følgende:
i)
detaljer om udstationeringens varighed og værtsenhedens eller -enhedernes placering
ii)
dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren tiltræder en stilling som leder, specialist eller ansat trainee i værtsenheden eller -enhederne i den pågældende medlemsstat
iii)
løn samt andre arbejds- og ansættelsesvilkår under den virksomhedsinterne udstationering
iv)
dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren efter den virksomhedsinterne udstationerings ophør vil kunne vende tilbage til en enhed, der tilhører samme virksomhed eller koncern og er etableret i et tredjeland
d)
fremlægge dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren har de erhvervsmæssige kvalifikationer og den erfaring, der er behov for i værtsenheden, hvortil den pågældende skal udstationeres som leder eller specialist, eller for en ansat trainee den krævede universitetsuddannelse
e)
i givet fald fremlægge dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren opfylder betingelserne i national ret i den pågældende medlemsstat for unionsborgere, der udøver det lovregulerede erhverv, som ansøgningen vedrører
f)
fremlægge et gyldigt rejsedokument for tredjelandsstatsborgeren som fastsat i national ret og en ansøgning om visum eller et visum, hvis det er påkrævet. Medlemsstaterne kan kræve, at rejsedokumentets gyldighedsperiode dækker mindst gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede
g)
fremlægge dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren har eller, hvis det er fastsat i national lovgivning, har ansøgt om en sygeforsikring, der dækker alle de risici, som den pågældende medlemsstats borgere normalt er forsikret mod, i de tidsrum, hvor vedkommende i forbindelse med eller som følge af det arbejde, der udføres i den medlemsstat, ikke er dækket af en sådan forsikring eller omfattet af tilsvarende rettigheder til ydelser, medmindre andet gælder ifølge eksisterende bilaterale aftaler.
2. Medlemsstaterne kan kræve, at ansøgeren fremlægger de dokumenter, der er nævnt i stk. 1, litra a), c), d), e) og g), på et sprog, som er officielt i den pågældende medlemsstat.
3. Medlemsstaterne kan kræve, at ansøgeren senest på tidspunktet for udstedelse af tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede opgiver den pågældende tredjelandsstatsborgers adresse på medlemsstatens område.
4. Medlemsstaterne kræver, at:
a)
alle betingelser i love, administrative bestemmelser og/eller universelt gældende kollektive aftaler, der finder anvendelse på udstationerede arbejdstagere i en lignende situation inden for den relevante erhvervsbranche, er opfyldt under virksomhedsintern udstationering, hvad angår arbejds- og ansættelsesvilkår bortset fra løn.
Hvis der ikke findes en ordning, hvorved kollektive aftaler erklæres alment gældende, kan medlemsstaterne tage udgangspunkt i kollektive aftaler, der generelt finder anvendelse i alle lignende virksomheder i det geografiske område og inden for det pågældende erhverv eller den pågældende branche, og/eller kollektive aftaler, der er blevet indgået af de mest repræsentative arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer på nationalt plan, og som anvendes på hele det nationale område
b)
den løn, som tredjelandsstatsborgeren får under hele den virksomhedsinterne udstationering, ikke er mindre gunstig end den løn, der udbetales til statsborgere i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, i tilsvarende stillinger, i overensstemmelse med gældende lovgivning, kollektive aftaler eller praksis i den medlemsstat, hvor værtsenheden er etableret.
5. På grundlag af den dokumentation, der er fremlagt i medfør af stk. 1, kan medlemsstaterne kræve, at den virksomhedsinternt udstationerede har tilstrækkelige midler under sit ophold til at forsørge sig selv og sine familiemedlemmer uden at behøve at benytte sig af medlemsstaternes sociale bistandsordning.
6. Foruden den i stk. 1 omhandlede dokumentation kan det kræves, at en tredjelandsstatsborger, der ansøger om indrejse som ansat trainee, fremlægger en uddannelsesaftale vedrørende forberedelsen af sin kommende stilling i virksomheden eller koncernen, herunder en beskrivelse af uddannelsesprogrammet, der viser, at formålet med opholdet er at uddanne den ansatte trainee med henblik på karriereudvikling eller for at opnå uddannelse i erhvervsteknikker eller metoder, og viser dets varighed samt betingelserne for, hvordan den ansatte trainee superviseres under gennemførelsen af programmet.
7. Ansøgeren meddeler den berørte medlemsstats kompetente myndigheder alle ændringer under ansøgningsproceduren, der vedrører de i denne artikel fastsatte indrejsekriterier.
8. Tredjelandsstatsborgere, som anses for at udgøre en trussel mod den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed, bevilges ikke indrejse i henhold til dette direktiv.
Artikel 6
Antal indrejsetilladelser
Dette direktiv påvirker ikke en medlemsstats ret til at bestemme antallet af indrejsetilladelser for tredjelandsborgere i overensstemmelse med artikel 79, stk. 5, TEUF. På dette grundlag kan en ansøgning om en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede enten afvises som uantagelig til behandling eller afslås.
Artikel 7
Afslagsgrunde
1. Medlemsstaterne afslår en ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i hvert af følgende tilfælde:
a)
hvis artikel 5 ikke er opfyldt
b)
hvis de fremlagte dokumenter er erhvervet på uretmæssig vis eller er forfalskede eller ulovligt ændret
c)
hvis værtsenheden er oprettet primært for at lette indrejse for virksomhedsinternt udstationerede
d)
hvis opholdets maksimale varighed, jf. artikel 12, stk. 1, er nået.
2. Medlemsstaterne afslår, hvor det er relevant, en ansøgning, hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden er blevet straffet i overensstemmelse med national lovgivning for sort arbejde og/eller ulovlig beskæftigelse.
3. Medlemsstaterne kan afslå en ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i hvert af følgende tilfælde:
a)
hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden ikke har opfyldt sine juridiske forpligtelser vedrørende social sikring, beskatning, arbejdstagerrettigheder eller arbejdsvilkår
b)
hvis arbejdsgiverens eller værtsenhedens virksomhed er ved at blive eller er blevet opløst i henhold til national insolvenslovgivning, eller hvis ingen økonomisk aktivitet finder sted
c)
hvis hensigten med eller virkningen af den virksomhedsinternt udstationeredes midlertidige tilstedeværelse er at gribe ind i eller på anden måde påvirke resultatet af en arbejdskonflikt eller arbejdsmæssig forhandling.
4. Medlemsstaterne kan afslå en ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede af de grunde, der er anført i artikel 12, stk. 2.
5. Inden en medlemsstat træffer afgørelse om at afslå en ansøgning, tager den hensyn til de særlige omstændigheder i det konkrete tilfælde og overholder proportionalitetsprincippet, jf. dog stk. 1.
Artikel 8
Inddragelse af eller afslag på forlængelse af tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede
1. Medlemsstaterne inddrager en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i hvert af følgende tilfælde:
a)
hvis den er erhvervet på uretmæssig vis eller er forfalsket eller ulovligt ændret
b)
hvis den virksomhedsinternt udstationerede har taget ophold i den pågældende medlemsstat af andre årsager end dem, der gjorde, at vedkommende fik tilladelse til at opholde sig i medlemsstaten
c)
hvis værtsenheden er oprettet primært for at lette indrejsen for virksomhedsinternt udstationerede.
2. Medlemsstaterne inddrager i givet fald en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden er blevet straffet i overensstemmelse med national lovgivning for sort arbejde og/eller ulovlig beskæftigelse.
3. Medlemsstaterne giver afslag på forlængelse af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i hvert af følgende tilfælde:
a)
hvis den er erhvervet på uretmæssig vis eller er forfalsket eller ulovligt ændret
b)
hvis den virksomhedsinternt udstationerede har taget ophold i den pågældende medlemsstat af andre årsager end dem, der gjorde, at vedkommende fik tilladelse til at opholde sig i medlemsstaten
c)
hvis værtsenheden er oprettet primært for at lette indrejsen for virksomhedsinternt udstationerede
d)
hvis opholdets maksimale varighed, jf. artikel 12, stk. 1, er nået.
4. Medlemsstaterne giver, i givet fald, afslag på at forlænge en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden er blevet straffet i overensstemmelse med national lovgivning for sort arbejde og/eller ulovlig beskæftigelse.
5. Medlemsstaterne kan inddrage eller afslå at forlænge en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i følgende tilfælde:
a)
hvis artikel 5, ikke var eller ikke længere er opfyldt
b)
hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden ikke har opfyldt sine juridiske forpligtelser vedrørende social sikring, beskatning, arbejdstagerrettigheder eller arbejdsvilkår
c)
hvis arbejdsgiverens eller værtsenhedens virksomhed er ved at blive eller er blevet opløst i henhold til national insolvenslovgivning, eller hvis ingen økonomisk aktivitet finder sted
d)
hvis den virksomhedsinternt udstationerede ikke har overholdt bestemmelserne om mobilitet i artikel 21 og 22.
6. Når der træffes afgørelse om at inddrage eller afslå at forlænge en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, tages der hensyn til de konkrete omstændigheder i sagen og overholdelse af proportionalitetsprincippet, jf. dog stk. 1 og 3.
Artikel 9
Sanktioner
1. Medlemsstaterne kan holde værtsenheden ansvarlig for manglende overholdelse af indrejse-, opholds- og mobilitetsbetingelserne som fastsat i dette direktiv.
2. Den pågældende medlemsstat fastsætter sanktioner, hvor værtsenheden holdes ansvarlig i overensstemmelse med stk. 1. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.
3. Medlemsstaterne fastlægger foranstaltninger med henblik på at forebygge eventuelt misbrug og sanktionere overtrædelser af dette direktiv. Foranstaltningerne skal omfatte overvågning, vurdering og, hvis det er relevant, inspektion i overensstemmelse med national lovgivning eller administrativ praksis.
KAPITEL III
PROCEDURE OG TILLADELSE
Artikel 10
Adgang til oplysninger
1. Medlemsstaterne sikrer, at oplysninger om al den dokumentation, der er nødvendig i forbindelse med ansøgningen, og oplysninger om indrejse og ophold, herunder rettigheder, forpligtelser og proceduremæssige garantier for den virksomhedsinternt udstationerede og dennes familiemedlemmer, er lettilgængelige for ansøgerne. Medlemsstaterne sikrer også, at der foreligger lettilgængelige oplysninger om de procedurer, der finder anvendelse på kortvarig mobilitet som omhandlet i artikel 21, stk. 2, og langvarig mobilitet som omhandlet i artikel 22, stk. 1.
2. De pågældende medlemsstater stiller oplysninger til rådighed for værtsenheden om medlemsstaternes ret til at pålægge sanktioner i henhold til artikel 9 og 23.
Artikel 11
Ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede eller om tilladelse til langvarig mobilitet
1. Medlemsstaterne afgør, om det er tredjelandsstatsborgeren eller værtsenheden, der skal indgive en ansøgning. Medlemsstaterne kan også bestemme, at en ansøgning kan indgives af enten den ene eller den anden af disse to.
2. Ansøgningen om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede indgives, når tredjelandsstatsborgeren har ophold uden for den medlemsstats område, hvortil den pågældende ansøger om indrejsetilladelse.
3. Ansøgningen om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede indgives til myndighederne i den medlemsstat, hvor det første ophold finder sted. Hvis det første ophold ikke er det længste, indgives ansøgningen til myndighederne i den medlemsstat, hvor det længste samlede ophold er planlagt til at finde sted under udstationeringen.
4. Medlemsstaterne udpeger de myndigheder, der har kompetence til at modtage ansøgningen og udstede tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet.
5. Ansøgeren har ret til at indgive en ansøgning ved en procedure med én enkelt ansøgning.
6. Der kan stilles forenklede procedurer vedrørende udstedelse af tilladelser for virksomhedsinternt udstationerede og deres familiemedlemmer samt visa til rådighed for enheder eller for virksomheder eller koncerner, som medlemsstaterne har godkendt med henblik herpå i overensstemmelse med deres nationale ret eller administrative praksis.
Godkendelsen tages regelmæssigt op til vurdering.
7. De forenklede procedurer, der er fastsat i stk. 6, omfatter mindst:
a)
fritagelse af ansøgeren for at fremlægge en del af den dokumentation, der er omhandlet i artikel 5 eller artikel 22, stk. 2, litra a)
b)
adgang til en hasteprocedure for indrejsetilladelser, der gør det muligt at udstede tilladelser til virksomhedsinternt udstationerede og tilladelser til langvarig mobilitet inden for en tidsfrist, der er kortere end tidsfristen i artikel 15, stk. 1, eller i artikel 22, stk. 2 og/eller
c)
forenklede og/eller fremskyndede procedurer i forbindelse med udstedelse af de nødvendige visa.
8. Enheder, virksomheder eller koncerner, der er blevet godkendt i henhold til stk. 6, underretter straks og under alle omstændigheder inden for en frist på 30 dage den relevante myndighed om alle ændringer, der har indvirkning på betingelserne for godkendelsen.
9. Medlemsstaterne fastsætter passende sanktioner, herunder inddragelse af godkendelsen, i tilfælde af manglende underretning af den relevante myndighed.
Artikel 12
En virksomhedsintern udstationerings varighed
1. Den maksimale varighed af en virksomhedsintern udstationering er på højst tre år for ledere og specialister og ét år for ansatte trainees, hvorefter de skal forlade medlemsstaternes område, medmindre de får opholdstilladelse på et andet grundlag i overensstemmelse med EU- eller national ret.
2. Medlemsstaterne kan, uden at dette berører deres forpligtelser i henhold til internationale aftaler, kræve, at der går op til seks måneder mellem udløbet af udstationeringens maksimale varighed, jf. stk. 1, og en ny ansøgning vedrørende samme tredjelandsstatsborger i forbindelse med dette direktiv i samme medlemsstat.
Artikel 13
Tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede
1. Virksomhedsinternt udstationerede, der opfylder indrejsekriterierne i artikel 5, og for hvem de kompetente myndigheder har truffet en positiv afgørelse, får udstedt en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede.
2. Tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede er gyldig i mindst ét år eller under varigheden af udstationeringen på den pågældende medlemsstats område, hvis dette tidsrum er kortere, og den kan forlænges i op til højst tre år for ledere og specialister og ét år for ansatte trainees.
3. Tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udstedes af medlemsstatens kompetente myndigheder ved anvendelse af den ensartede udformning, der er fastsat i forordning (EF) nr. 1030/2002.
4. Under overskriften »tilladelsestype«, jf. litra a), nr. 6.4, i bilaget til forordning (EF) nr. 1030/2002, anfører medlemsstaterne »ICT«.
Medlemsstaterne kan også tilføje en betegnelse på deres officielle sprog.
5. Medlemsstaterne udsteder ingen yderligere tilladelser, navnlig ikke arbejdstilladelser af nogen art.
6. Medlemsstaterne kan anføre yderligere oplysninger vedrørende beskæftigelsesaktiviteten under tredjelandsstatsborgerens virksomhedsinterne udstationering i papirformat og/eller lagre disse data i elektronisk format, jf. artikel 4 i forordning (EF) nr. 1030/2002 og litra a), nr. 16), i bilaget dertil.
7. Den pågældende medlemsstat letter adgangen til at opnå de nødvendige visa for en tredjelandsstatsborger, hvis ansøgning om indrejse er blevet accepteret.
Artikel 14
Ændringer, der påvirker betingelserne for indrejse under udstationeringen
Ansøgeren underretter den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder om enhver ændring under udstationeringen, der vedrører de i artikel 5 fastsatte betingelser for indrejse.
Artikel 15
Proceduremæssige garantier
1. Den berørte medlemsstats kompetente myndigheder træffer en afgørelse vedrørende ansøgningen om en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede eller en forlængelse heraf og giver i overensstemmelse med meddelelsesprocedurerne i henhold til national ret ansøgeren skriftlig meddelelse om afgørelsen snarest muligt og senest 90 dage efter datoen for indgivelsen af den fuldstændige ansøgning.
2. Hvis de oplysninger eller den dokumentation, der er vedlagt ansøgningen som bilag, er ufuldstændig(e), meddeler de kompetente myndigheder inden for en rimelig frist ansøgeren, hvilke yderligere oplysninger der kræves, og fastsætter en rimelig frist for indsendelsen af disse. Den i stk. 1 nævnte periode suspenderes, indtil de kompetente myndigheder har modtaget de nødvendige supplerende oplysninger.
3. Grundene til en afgørelse om, at en ansøgning ikke kan antages til behandling, om afslag på en ansøgning eller om afslag på forlængelse af en ansøgning meddeles ansøgeren skriftligt. Grundene til en afgørelse om inddragelse af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede meddeles både den virksomhedsinternt udstationerede og værtsenheden skriftligt.
4. En afgørelse om, at en ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede ikke kan antages til behandling, om afslag på en sådan ansøgning eller om afslag på forlængelse eller inddragelse af en sådan ansøgning skal kunne anfægtes ved retten i den pågældende medlemsstat i overensstemmelse med national lovgivning. I den skriftlige meddelelse angives den domstol eller administrative myndighed, hvortil den pågældende kan indgive klage, og fristen for indgivelse af klagen.
5. I den periode, der er nævnt i artikel 12, stk. 1, kan en ansøger indgive en ansøgning om forlængelse inden udløbet af tilladelsen til den virksomhedsinternt udstationerede. Medlemsstaterne kan fastsætte en maksimal frist på 90 dage før tilladelsens udløb til indgivelse af en ansøgning om forlængelse.
6. Hvis gyldigheden af tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udløber under forlængelsesproceduren, giver medlemsstaterne den virksomhedsinternt udstationerede lov til at blive på deres område, indtil de kompetente myndigheder har truffet afgørelse om ansøgningen. I sådanne tilfælde kan de, hvis det er påkrævet ifølge national lovgivning, udstede midlertidige nationale opholdstilladelser eller tilsvarende tilladelser.
Artikel 16
Gebyrer
Medlemsstaterne kan opkræve betaling af gebyrer for behandling af ansøgninger i overensstemmelse med dette direktiv. Sådanne gebyrers størrelse må ikke være uforholdsmæssig eller urimelig.
KAPITEL IV
RETTIGHEDER
Artikel 17
Rettigheder på grundlag af tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede
I gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede har indehaveren i den første medlemsstat mindst følgende rettigheder:
a)
ret til at indrejse og opholde sig på den første medlemsstats område
b)
fri adgang til hele den første medlemsstats område i overensstemmelse med national ret
c)
ret til at udøve den konkrete beskæftigelsesaktivitet, der er tilladt i henhold til tilladelsen i overensstemmelse med national ret i enhver værtsenhed, der tilhører en virksomhed eller koncern i den første medlemsstat.
Rettighederne omhandlet i denne artikels stk. 1, litra a)-c), haves også i den anden medlemsstat i overensstemmelse med artikel 20.
Artikel 18
Retten til ligebehandling
1. Uanset hvilken lov der finder anvendelse på ansættelsesforholdet, og uden at dette berører artikel 5, stk. 4, litra b), har virksomhedsinternt udstationerede i henhold til dette direktiv mindst samme rettigheder som personer, der er omfattet af direktiv 96/71/EF med hensyn til de arbejds- og ansættelsesvilkår, der finder anvendelse på udstationerede arbejdstagere i en lignende situation i henhold til artikel 3 i direktiv 96/71/EF i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres.
2. Virksomhedsinternt udstationerede har ret til samme behandling som statsborgerne i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, for så vidt angår:
a)
foreningsfrihed og frihed til medlemskab af en arbejdstager- eller arbejdsgiverorganisation eller enhver organisation, hvis medlemmer har et bestemt virke, herunder rettigheder og fordele som følge af et sådant medlemskab, uden at de nationale bestemmelser om offentlig orden og sikkerhed derved tilsidesættes
b)
anerkendelse af eksamensbeviser og andre faglige kvalifikationsbeviser i overensstemmelse med de relevante nationale procedurer
c)
bestemmelser i national ret vedrørende de grene af de sociale sikringsordninger defineret i artikel 3 i forordning (EF) nr. 883/2004, medmindre oprindelseslandets ret finder anvendelse i henhold til gældende bilaterale aftaler eller den nationale ret i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, der sikrer, at den virksomhedsinternt udstationerede er omfattet af lovgivningen vedrørende social sikring i et af disse lande. I tilfælde af mobilitet inden for EU mellem medlemsstater, og medmindre andet gælder i henhold til bilaterale aftaler, der sikrer, at den virksomhedsinternt udstationerede er omfattet af national ret i hjemlandet, finder Rådets og Europa-Parlamentets forordning (EU) nr. 1231/2010 tilsvarende anvendelse
d)
medmindre andet gælder i henhold til forordning (EU) nr. 1231/2010 og bilaterale aftaler, udbetaling af ydelser ved alderdom, invaliditet og dødsfald, lovbestemt alderspension på grundlag af den virksomhedsinternt udstationeredes tidligere beskæftigelse og erhvervet af den virksomhedsinternt udstationerede, som flytter til et tredjeland, eller efterladte efter sådanne virksomhedsinternt udstationerede, der er bosiddende i et tredjeland og afleder rettigheder fra den virksomhedsinternt udstationerede i overensstemmelse med den i artikel 3 i forordning (EF) nr. 883/2004 fastsatte lovgivning på samme vilkår og efter samme satser som statsborgere i de pågældende medlemsstater, når de flytter til et tredjeland
e)
adgang til varer og tjenester samt forsyning med varer og tjenester, der stilles til rådighed for offentligheden, undtagen procedurer for adgang til bolig som fastsat i national lovgivning, med forbehold af aftalefriheden i henhold til EU-lovgivning og national lovgivning, og tjenester, der ydes af offentlige arbejdsformidlinger.
Bilaterale aftaler eller national ret i henhold til dette stykke betragtes som internationale aftaler eller medlemsstatsbestemmelser i overensstemmelse med artikel 4.
3. Med forbehold af forordning (EU) nr. 1231/2010 kan medlemsstaterne beslutte, at stk. 2, litra c), vedrørende familieydelser ikke finder anvendelse på virksomhedsinternt udstationerede, der har fået lov at opholde sig og arbejde på en medlemsstats område i en periode på højst ni måneder.
4. Denne artikel finder anvendelse med forbehold af medlemsstaternes ret til at inddrage eller afslå at forlænge tilladelsen, jf. artikel 8.
Artikel 19
Familiemedlemmer
1. Direktiv 2003/86/EF finder anvendelse i den første og i den anden medlemsstat, der giver den virksomhedsinternt udstationerede tilladelse til at opholde sig og arbejde på deres område i overensstemmelse med nærværende direktivs artikel 22, med de undtagelser, der er fastsat i denne artikel.
2. Uanset artikel 3, stk. 1, og artikel 8 i direktiv 2003/86/EF afhænger familiesammenføringen i medlemsstaten ikke af, om indehaveren af den tilladelse, der er udstedt af disse medlemsstater på grundlag af dette direktiv, har rimelig udsigt til at opnå tidsubegrænset opholdsret, og om den pågældende har haft ophold af en mindste varighed.
3. Uanset artikel 4, stk. 1, tredje afsnit, og artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF kan medlemsstaterne kun anvende de heri omhandlede integrationsforanstaltninger, efter at de pågældende har opnået familiesammenføring.
4. Uanset artikel 5, stk. 4, første afsnit, i direktiv 2003/86/EF giver en medlemsstat opholdstilladelse til familiemedlemmer inden 90 dage efter, at den fuldstændige ansøgning herom er indgivet, hvis betingelserne for familiesammenføring er opfyldt. Medlemsstatens kompetente myndighed behandler ansøgningen om opholdstilladelse for den virksomhedsinternt udstationeredes familiemedlemmer på samme tid som ansøgningen om tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet, i tilfælde hvor ansøgningen om opholdstilladelse for den virksomhedsinternt udstationeredes familiemedlemmer indgives samtidig. De proceduremæssige garantier i artikel 15 finder tilsvarende anvendelse.
5. Uanset artikel 13, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF udløber gyldighedsperioden af familiemedlemmernes opholdstilladelse i en medlemsstat som hovedregel på udløbsdatoen for tilladelsen til den virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet, som denne medlemsstat har udstedt.
6. Uanset artikel 14, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF og med forbehold af princippet om præference for EU-borgere hvad angår adgangen til medlemsstaternes arbejdsmarkeder som udtrykt i de relevante bestemmelser i de relevante tiltrædelsesakter har den virksomhedsinternt udstationeredes familiemedlemmer, der har opnået familiesammenføring, ret til adgang til beskæftigelse og selvstændig virksomhed i den medlemsstat, der har udstedt opholdstilladelsen til familiemedlemmer.
KAPITEL V
MOBILITET INDEN FOR EU
Artikel 20
Mobilitet
Tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af en gyldig tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat har udstedt, kan på grundlag af denne tilladelse og et gyldigt rejsedokument, i henhold til betingelserne i artikel 21 og 22 og, med forbehold af artikel 23, indrejse, opholde sig og arbejde i en eller flere andre medlemsstater.
Artikel 21
Kortvarig mobilitet
1. Tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af en gyldig tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat har udstedt, har ret til at opholde sig i en hvilken som helst anden medlemsstat og til at arbejde i enhver anden enhed, der er etableret i sidstnævnte medlemsstat, og som tilhører samme virksomhed eller koncern, i en periode på op til 90 dage inden for en given periode på 180 dage pr. medlemsstat, med forbehold af betingelserne i denne artikel.
2. Den anden medlemsstat kan kræve, at værtsenheden i den første medlemsstat underretter den første medlemsstat og den anden medlemsstat om, at den virksomhedsinternt udstationerede har til hensigt at arbejde i en enhed, der er etableret i den anden medlemsstat.
I sådanne tilfælde sikrer den anden medlemsstat, at underretningen kan finde sted:
a)
enten på ansøgningstidspunktet i den første medlemsstat, hvis mobiliteten til den anden medlemsstat allerede er planlagt på det tidspunkt, eller
b)
efter at den virksomhedsinternt udstationerede er rejst ind i den første medlemsstat, så snart der opnås kendskab til den planlagte mobilitet til den anden medlemsstat.
3. Den anden medlemsstat kan kræve, at underretningen skal indeholde fremsendelse af følgende dokumenter og oplysninger:
a)
dokumentation for, at værtsenheden i den anden medlemsstat og den virksomhed, der er etableret i et tredjeland, tilhører samme virksomhed eller koncern
b)
en arbejdskontrakt og, om nødvendigt, en ansættelseskontrakt, som blev fremsendt til den første medlemsstat i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, litra c)
c)
i givet fald dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren opfylder betingelserne i national ret i den pågældende medlemsstat for unionsborgere, der udøver det lovregulerede erhverv, som ansøgningen vedrører
d)
et gyldigt rejsedokument, jf. artikel 5, stk. 1, litra f), og
e)
hvis det ikke er angivet i nogen af ovennævnte dokumenter, den planlagte varighed af og de planlagte datoer for mobiliteten.
Den anden medlemsstat kan kræve, at disse dokumenter og oplysninger forelægges på et eller flere af denne medlemsstats officielle sprog.
4. Hvis en underretning har fundet sted i overensstemmelse med stk. 2, litra a), og hvis den anden medlemsstat ikke har gjort indsigelse over for den første medlemsstat i overensstemmelse med stk. 6, kan den virksomhedsinternt udstationeredes mobilitet til den anden medlemsstat finde sted på et hvilket som helst tidspunkt i løbet af gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede.
5. Hvis underretningen har fundet sted i overensstemmelse med stk. 2, litra b), kan mobiliteten påbegyndes straks efter underretningen af den anden medlemsstat, eller på et hvilket som helst tidspunkt derefter inden for gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede.
6. På grundlag af underretningen som omhandlet i stk. 2 kan den anden medlemsstat gøre indsigelse mod den virksomhedsinternt udstationeredes mobilitet til dens område inden for 20 dage efter modtagelsen af underretningen, hvis:
a)
betingelserne i artikel 5, stk. 4, litra b), eller artikel 5, stk. 3, litra a), c) eller d), ikke er opfyldt
b)
de fremlagte dokumenter er erhvervet på uretmæssig vis eller er forfalskede eller ulovligt ændret
c)
opholdets maksimale varighed, jf. artikel 12, stk. 1, eller denne artikels stk. 1, er nået.
De kompetente myndigheder i den anden medlemsstat underretter straks de kompetente myndigheder og værtsenheden i den første medlemsstat om deres indsigelse mod mobiliteten.
7. Hvis den anden medlemsstat gør indsigelse mod mobiliteten i overensstemmelse med nærværende artikels stk. 6, og mobiliteten endnu ikke har fundet sted, har den virksomhedsinternt udstationerede ikke ret til at arbejde i den anden medlemsstat som led i den virksomhedsinterne udstationering. Hvis mobiliteten allerede har fundet sted, finder artikel 23, stk. 4 og 5, anvendelse.
8. Hvis den første medlemsstat forlænger tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede inden for den maksimale varighed som omhandlet i artikel 12, stk. 1, giver den forlængede tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede fortsat indehaveren ret til at arbejde i den anden medlemsstat, med forbehold af den maksimale varighed som anført i nærværende artikels stk. 1.
9. Virksomhedsinternt udstationerede, der formodes at udgøre en trussel mod den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed, får ikke tilladelse til indrejse eller ophold på den anden medlemsstats område.
Artikel 22
Langvarig mobilitet
1. I forbindelse med tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, der er udstedt af den første medlemsstat, og som har til hensigt at opholde sig i en hvilken som helst anden medlemsstat eller arbejde i enhver anden enhed, der er etableret i sidstnævnte medlemsstat, og som tilhører den samme virksomhed eller koncern, i mere end 90 dage pr. medlemsstat, kan den anden medlemsstat beslutte at:
a)
anvende bestemmelserne i artikel 21 og give den virksomhedsinternt udstationerede tilladelse til at opholde sig og arbejde på dens område på grundlag af og i løbet af gyldighedsperioden for den tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat udstedte eller
b)
anvende proceduren i stk. 2-7.
2. Hvis der indgives en ansøgning om langvarig mobilitet:
a)
kan den anden medlemsstat kræve, at ansøgeren fremsender nogle af eller alle følgende dokumenter, såfremt de kræves af den anden medlemsstat i forbindelse med den oprindelige ansøgning:
i)
dokumentation for, at værtsenheden i den anden medlemsstat og den virksomhed, der er etableret i et tredjeland, tilhører samme virksomhed eller koncern
ii)
en arbejdskontrakt og, om nødvendigt, en ansættelseskontrakt, som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra c)
iii)
i givet fald dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren opfylder betingelserne i national ret i den pågældende medlemsstat, for unionsborgere, der udøver det lovregulerede erhverv, som ansøgningen vedrører
iv)
et gyldigt rejsedokument, jf. artikel 5, stk. 1, litra f), og
v)
dokumentation for at have eller, hvis dette er fastsat i national lovgivning, at have ansøgt om en sygeforsikring, jf. artikel 5, stk. 1, litra g).
Den anden medlemsstat kan kræve, at ansøgeren senest på tidspunktet for udstedelse af tilladelsen til langvarig mobilitet, opgiver den pågældende virksomhedsinternt udstationeredes adresse på den anden medlemsstats område.
Den anden medlemsstat kan kræve, at disse dokumenter og oplysninger forelægges på et eller flere af denne medlemsstats officielle sprog
b)
Den anden medlemsstat træffer afgørelse om ansøgningen om langvarig mobilitet og underretter skriftligt ansøgeren så hurtigt som muligt om afgørelsen, men ikke senere end 90 dage efter den dato, hvor ansøgningen og de dokumenter, der kræves i henhold til litra a), er indgivet til den anden medlemsstats kompetente myndigheder
c)
Det kræves ikke, at den virksomhedsinternt udstationerede forlader medlemsstaternes områder for at indgive ansøgningen, eller at denne er indehaver af et visum
d)
Den virksomhedsinternt udstationerede har ret til at arbejde i den anden medlemsstat indtil de kompetente myndigheder har truffet en afgørelse om ansøgningen om langvarig mobilitet, forudsat at
i)
tidsfristen i artikel 21, stk. 1, og gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat udstedte, ikke er udløbet
ii)
den fuldstændige ansøgning, hvis den anden medlemsstat kræver det, er blevet indgivet til den anden medlemsstat mindst 20 dage, før den virksomhedsinternt udstationeredes langvarige mobilitet begynder.
e)
En ansøgning om langvarig mobilitet kan ikke indgives samtidig med en underretning om kortvarig mobilitet. Hvis behovet for langvarig mobilitet opstår, efter at den virksomhedsinternt udstationeredes kortvarige mobilitet er påbegyndt, kan den anden medlemsstat anmode om, at ansøgningen om langvarig mobilitet indgives mindst 20 dage inden udløbet af den kortvarige mobilitetsperiode.
3. Medlemsstaterne kan afslå på ansøgningen om langvarig mobilitet, hvis
a)
betingelserne i nærværende artikels stk. 2, litra a), eller kriterierne i artikel 5, stk. 4, 5 eller 8, ikke er opfyldt
b)
en af de grunde, der er omfattet af artikel 7, stk. 1, litra b) eller d), artikel 7, stk. 2, 3 eller 4, finder anvendelse eller
c)
tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udløber under proceduren.
4. Hvis den anden medlemsstat træffer en positiv afgørelsen om ansøgningen om langvarig mobilitet som omhandlet i stk. 2, får den virksomhedsinternt udstationerede udstedt en tilladelse til langvarig mobilitet, der giver den virksomhedsinternt udstationerede lov til at opholde sig og arbejde på dens område. Denne tilladelse udstedes ved anvendelse af den ensartede udformning, der er fastsat i forordning (EU) nr. 1030/2002. Under overskriften »tilladelsestype«, jf. punkt 6.4, litra a), i bilaget til forordning (EF) nr. 1030/2002 anfører medlemsstaterne: »mobile ICT«. Medlemsstaterne kan også tilføje en indikation på deres officielle sprog.
Medlemsstaterne kan anføre yderligere oplysninger vedrørende beskæftigelsesaktiviteten under virksomhedsinternt udstationeredes langvarige mobilitet i papirformat og/eller lagre disse data i elektronisk format, jf. artikel 4 i forordning (EF) 1030/2002 og litra a), punkt 16 i bilaget dertil.
5. Forlængelse af en tilladelse til langvarig mobilitet berører ikke artikel 11, stk. 3.
6. Den anden medlemsstat underretter de kompetente myndigheder i den første medlemsstat, hvis de udsteder en tilladelse til langvarig mobilitet.
7. Hvis en medlemsstat træffer afgørelse om en ansøgning om langvarig mobilitet, finder bestemmelserne i artikel 8, artikel 15, stk. 2-6, og artikel 16 anvendelse.
Artikel 23
Garantier og sanktioner
1. Hvis tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udstedes af en medlemsstat, hvor Schengenreglerne ikke finder anvendelse i fuld udstrækning, og den virksomhedsinternt udstationerede krydser en ydre grænse, har den anden medlemsstat ret til at kræve dokumentation for, at den virksomhedsinternt udstationerede flytter til den anden medlemsstat med henblik på virksomhedsintern udstationering, i form af:
a)
en kopi af underretningen fra værtsenheden i den første medlemsstat i overensstemmelse med artikel 21, stk. 2 eller
b)
en skrivelse fra værtsenheden i den anden medlemsstat, der som minimum angiver varigheden af mobiliteten inden for EU og beliggenheden af værtsenheden eller værtsenhederne i den anden medlemsstat.
2. Hvis den første medlemsstat inddrager tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, underretter den straks myndighederne i den anden medlemsstat.
3. Værtsenheden i den anden medlemsstat underretter de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat om alle ændringer, der har indvirkning på de betingelser, som tilladelsen til mobiliteten blev givet på grundlag af.
4. Den anden medlemsstat kan kræve, at den virksomhedsinternt udstationerede omgående ophører med al beskæftigelsesaktivitet og forlader dens område, hvis den:
a)
ikke er blevet underrettet i overensstemmelse med artikel 21, stk. 2 og 3, og kræver en sådan underretning
b)
har gjort indsigelse mod mobiliteten i overensstemmelse med artikel 21, stk. 6
c)
har afslået en ansøgning om langvarig mobilitet i overensstemmelse med artikel 22, stk. 3
d)
tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet er anvendt i andet øjemed, end hvad den var udstedt til
e)
har opdaget, at de betingelser, som tilladelsen til mobiliteten blev givet på grundlag af, ikke længere opfyldes.
5. I de i stk. 4 omhandlede tilfælde giver den første medlemsstat på den anden medlemsstats anmodning den virksomhedsinternt udstationerede og i givet fald vedkommendes familiemedlemmer tilladelse til genindrejse straks og uden formaliteter. Dette gælder også, hvis den tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat har udstedt, er udløbet eller er blevet inddraget i løbet af mobilitetens gyldighedsperiode i den anden medlemsstat.
6. Hvis indehaveren af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede passerer den ydre grænse i en medlemsstat, hvor Schengenreglerne finder anvendelse i fuld udstrækning, konsulterer medlemsstaten Schengeninformationssystemet. Den pågældende medlemsstat afslår indrejse eller gør indsigelse mod mobilitet for personer, om hvem der er foretaget en indberetning med henblik på nægtelse af indrejse eller ophold i Schengeninformationssystemet.
7. Medlemsstaterne kan pålægge den værtsenhed, der er etableret på deres respektive områder, sanktioner i overensstemmelse med artikel 9, hvis:
a)
værtsenheden ikke har underrettet om den virksomhedsinternt udstationeredes mobilitet i overensstemmelse med artikel 21, stk. 2 og 3
b)
tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet er anvendt i andet øjemed, end det den var udstedt til
c)
ansøgningen om en tilladelse til virksomhedsintern udstationering er blevet indgivet til en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor det længste samlede ophold finder sted
d)
den virksomhedsinternt udstationerede ikke længere opfylder de kriterier og betingelser, på grundlag af hvilke tilladelsen til mobiliteten blev givet, og værtsenheden ikke underretter de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat om en sådan ændring
e)
den virksomhedsinternt udstationerede påbegyndte arbejdet i den anden medlemsstat, på trods af at betingelserne for mobilitet ikke var opfyldt, i tilfælde hvor artikel 21, stk. 5, eller artikel 22, stk. 2, litra d), finder anvendelse.
KAPITEL VI
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 24
Statistikker
1. Medlemsstaterne indberetter statistiske data til Kommissionen om antallet af førstegangsudstedte tilladelser til virksomhedsinternt udstationerede og tilladelser til langvarig mobilitet og i givet fald de underretninger, der er modtaget i henhold til artikel 21 stk. 2, samt så vidt muligt om antallet af virksomhedsinternt udstationerede, hvis tilladelse er blevet forlænget, fornyet eller inddraget. Disse statistikker opdeles efter statsborgerskab og efter længden af tilladelsens gyldighedsperiode samt så vidt muligt efter økonomisk sektor samt den udstationeredes stilling.
2. De statistiske oplysninger baseres på referenceperioder på ét kalenderår og indberettes til Kommissionen inden for seks måneder efter udløbet af referenceåret. Det første referenceår er 2017.
3. De statistiske oplysninger indberettes i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 862/2007 (15).
Artikel 25
Rapportering
Kommissionen forelægger hvert tredje år og første gang den 29. november 2019 Europa-Parlamentet og Rådet en rapport om anvendelsen af dette direktiv i medlemsstaterne og foreslår i givet fald nødvendige ændringer. Rapporten skal især fokusere på en vurdering af, om ordningen for mobilitet inden for EU fungerer korrekt, og på eventuel misbrug af ordningen samt dens samspil med Schengenreglerne. Kommissionen vurderer navnlig anvendelsen i praksis af artikel 20, 21, 22, 23 og 26.
Artikel 26
Samarbejde mellem kontaktpunkter
1. Medlemsstaterne udpeger kontaktpunkter, der samarbejder effektivt og er ansvarlige for at modtage og videreformidle de oplysninger, der er nødvendige for at gennemføre artikel 21, 22 og 23. Medlemsstaterne udveksler fortrinsvis oplysninger elektronisk.
2. Hver medlemsstat underretter de andre medlemsstater gennem de nationale kontaktpunkter, jf. stk. 1, om de udpegede myndigheder, jf. artikel 11, stk. 4, og om den procedure, der anvendes på mobilitet som omhandlet i artikel 21 og 22.
Artikel 27
Gennemførelse
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 29. november 2016. De meddeler straks Kommissionen teksten til disse love og bestemmelser.
Disse love og bestemmelser indeholder ved vedtagelsen en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 28
Ikrafttrædelse
Dette direktiv træder i kraft på dagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 29
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 15. maj 2014.
EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI 2014/66/EU,
annettu 15 päivänä toukokuuta 2014,
kolmansien maiden kansalaisten maahantulon ja oleskelun edellytyksistä yrityksen sisäisen siirron yhteydessä
EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka
ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 79 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan,
ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen,
sen jälkeen kun säädösehdotus on toimitettu kansallisille parlamenteille,
ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (1),
ottavat huomioon alueiden komitean lausunnon (2),
noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä (3),
sekä katsovat seuraavaa:
(1)
Vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen asteittaista perustamista varten Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa määrätään sellaisten maahanmuuttoa koskevien toimenpiteiden toteuttamisesta, jotka ovat oikeudenmukaisia kolmansien maiden kansalaisia kohtaan.
(2)
Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa määrätään, että unionin on kehitettävä yhteinen maahanmuuttopolitiikka, jonka tavoitteena on varmistaa kaikissa vaiheissa muuttovirtojen tehokas hallinta ja jäsenvaltioissa laillisesti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten oikeudenmukainen kohtelu. Tätä tarkoitusta varten Euroopan parlamentin ja neuvoston on hyväksyttävä maahantulon ja oleskelun edellytyksiä koskevia toimenpiteitä ja pitkäaikaisten viisumien ja oleskelulupien myöntämistä jäsenvaltioissa koskevat vaatimukset sekä jäsenvaltiossa laillisesti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten oikeuksia koskeva määritelmä ja liikkumis- ja oleskeluvapautta muissa jäsenvaltioissa koskevat edellytykset.
(3)
Komission 3 päivänä maaliskuuta 2010 antamassa tiedonannossa ”Eurooppa 2020 - Älykkään, kestävän ja osallistavan kasvun strategia” asetetaan tavoitteeksi unionin kehittäminen osaamiseen ja innovointiin perustuvaksi taloudeksi, yrityksiin kohdistuvan hallinnollisen taakan pienentäminen ja työvoiman tarjonnan ja kysynnän parempi yhteensovittaminen. Toimenpiteitä, joilla helpotetaan kolmansista maista tulevien johtajien, asiantuntijoiden ja työsuhteisten harjoittelijoiden tuloa unioniin yrityksen sisäisellä siirrolla, on tarkasteltava tässä laajemmassa yhteydessä.
(4)
Eurooppa-neuvoston 11 päivänä joulukuuta 2009 hyväksymässä Tukholman ohjelmassa todetaan, että työperäinen maahanmuutto voi osaltaan lisätä kilpailukykyä ja talouden elinvoimaisuutta ja että unionin väestörakenteen muuttuessa huomattavasti ja työvoiman kysynnän kasvaessa joustavat maahanmuuttopolitiikat myötävaikuttavat merkittävästi unionin pitemmän aikavälin taloudelliseen kehitykseen ja suorituskykyyn. Tukholman ohjelmassa kehotetaan siis komissiota ja neuvostoa jatkamaan 21 päivänä joulukuuta 2005 annettuun komission tiedonantoon sisältyvän laillista maahanmuuttoa koskevan toimintapoliittisen suunnitelman täytäntöönpanoa.
(5)
Monikansallisten yritysten sivuliikkeiden ja tytäryhtiöiden tilapäisesti lyhytaikaisille komennuksille yrityksen toisiin toimipaikkoihin siirrettyjen johtajien, asiantuntijoiden ja työsuhteisten harjoittelijoiden liikkuvuudesta on tullut viime vuosina yhä tärkeämpää liiketoiminnan globalisoitumisen, kaupan lisääntymisen sekä monikansallisten yritysryhmien kasvun ja leviämisen seurauksena.
(6)
Tällaiset avainhenkilöstön siirrot yrityksen sisällä tuovat uusia taitoja ja uutta osaamista ja edistävät innovointia sekä parantavat vastaanottavien yksiköiden taloudellisia mahdollisuuksia ja edistävät näin osaamiseen perustuvaa taloutta unionissa ja investointivirtoja koko unionin alueella. Yrityksen sisäiset siirrot kolmansista maista voivat myös helpottaa yrityksen sisäisiä siirtoja unionista kolmansien maiden yrityksiin ja vahvistaa unionin asemaa suhteessa kansainvälisiin kumppaneihin. Yrityksen sisäisten siirtojen helpottamisen ansiosta monikansalliset yritysryhmät pystyvät hyödyntämään henkilöresurssejaan parhaiten.
(7)
Tällä direktiivillä perustetusta sääntökokonaisuudesta voi olla etua myös muuttajien alkuperämaille, sillä väliaikainen muutto voi hyvin vahvistettuine sääntöineen edistää osaamisen, tietämyksen, teknologian ja taitotiedon siirtymistä.
(8)
Tämän direktiivin ei tulisi rajoittaa jäsenvaltioiden työmarkkinoille pääsyyn sovellettavaa unionin kansalaisten etuuskohtelun periaatetta, joka on ilmaistu asiaankuuluvien liittymisasiakirjojen asiaa koskevissa määräyksissä.
(9)
Tällä direktiivillä ei tulisi rajoittaa jäsenvaltioiden oikeutta myöntää muita oleskelulupia kuin sisäisen siirron saaneen työntekijän lupia mitä tahansa työskentelyä varten, jos kolmannen maan kansalainen ei kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.
(10)
Tällä direktiivillä luodaan yhteisiin määritelmiin ja yhdenmukaisiin perusteisiin perustuva läpinäkyvä ja yksinkertaistettu menettely sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden maahanpääsylle.
(11)
Jäsenvaltioiden olisi huolehdittava siitä, että tämän direktiivin asianmukaisen täytäntöönpanon varmistamiseksi suoritetaan asiaankuuluvia tarkistuksia ja tehokkaita tarkastuksia. Sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan myöntämisen ei tulisi rajoittaa tai estää jäsenvaltioita soveltamasta yrityksen sisäisen siirron aikana sellaisia työlainsäädäntönsä säännöksiä, joiden tavoitteena on unionin oikeuden mukaisesti valvoa 18 artiklan 1 kohdassa säädettyjen työolojen noudattamista.
(12)
Tämän direktiivin ei tulisi vaikuttaa jäsenvaltioiden mahdollisuuteen määrätä kansallisen oikeuden perusteella seuraamuksia sisäisen siirron saaneen työntekijän kolmanteen maahan sijoittautuneelle työnantajalle.
(13)
Tässä direktiivissä sisäisen siirron saaneisiin työntekijöihin olisi lukeuduttava johtajat, asiantuntijat ja työsuhteiset harjoittelijat. Näiden työntekijäryhmien määritelmän olisi perustuttava erityisiin sitoumuksiin, joita unioni on antanut palvelukaupan yleissopimuksen (GATS) ja kahdenvälisten kauppasopimusten nojalla. Koska palvelukaupan yleissopimuksen nojalla annetut sitoumukset eivät kata maahantulon, oleskelun ja työskentelyn edellytyksiä, tämä direktiivi täydentää kyseisiä sitoumuksia ja helpottaa niiden soveltamista. Tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvien yrityksen sisäisten siirtojen alan olisi kuitenkin oltava kauppasitoumuksissa tarkoitettua laajempi, sillä siirtojen ei tarvitse välttämättä tapahtua palvelualalla ja siirto voi olla sellaisesta kolmannesta maasta, joka ei ole kauppasopimuksen sopimuspuoli.
(14)
Sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden tutkintojen arvioimiseksi jäsenvaltioiden olisi käytettävä tarvittaessa elinikäisen oppimisen edistämiseksi perustettua eurooppalaista tutkintojen viitekehystä tutkintojen arvioimiseksi vertailukelpoisella ja avoimella tavalla. Eurooppalaisen tutkintojen viitekehyksen kansalliset koordinointipisteet voivat antaa tietoja ja ohjeita siitä, miten kansalliset tutkintotasot liittyvät eurooppalaiseen tutkintojen viitekehykseen.
(15)
Sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden työehtojen olisi oltava vähintään samat kuin Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 96/71/EY (4) määriteltyjen lähetettyjen työntekijöiden, joiden työnantaja on sijoittautunut Euroopan unionin alueelle. Jäsenvaltioiden olisi vaadittava, että sisäisen siirron saaneita työntekijöitä kohdellaan koko siirron ajan maksettavan palkan osalta yhdenvertaisesti vastaavassa asemassa olevien kansalaisten kanssa. Kunkin jäsenvaltion olisi vastattava sisäisen siirron saaneille työntekijöille jäsenvaltion alueella oleskelun aikana maksettavan palkan tarkistamisesta. Tämän tarkoituksena on suojella työntekijöitä ja taata jäsenvaltioon sijoittautuneiden yritysten ja kolmanteen maahan sijoittautuneiden yritysten välinen oikeudenmukainen kilpailu, sillä se varmistaa, että jälkimmäiset eivät pysty saamaan kilpailuetua alhaisempien työnormien vuoksi.
(16)
Sen varmistamiseksi, että sisäisen siirron saaneella työntekijällä on vastaanottavassa yksikössä tarvittavaa erityistä osaamista, siirron saajan olisi pitänyt olla saman yritysryhmän palveluksessa keskeytyksettä vähintään 3-12 kuukautta ennen siirtoa, kun kyse on johtajista tai asiantuntijoista, ja keskeytyksettä vähintään 3-6 kuukautta, kun kyse on työsuhteisista harjoittelijoista.
(17)
Koska yrityksen sisäiset siirrot ovat väliaikaista muuttoa, unioniin siirron, mukaan lukien liikkuminen jäsenvaltioiden välillä, enimmäiskesto saisi johtajien ja asiantuntijoiden tapauksessa olla enintään kolme vuotta ja työsuhteisten harjoittelijoiden tapauksessa yksi vuosi, minkä jälkeen heidän olisi lähdettävä johonkin kolmanteen maahan, elleivät he saa oleskelulupaa jollain muulla perusteella kansallisen tai unionin oikeuden mukaisesti. Siirron enimmäiskestoon sisältyy peräkkäin myönnettyjen sisäisen siirron saaneen työntekijän lupien kumuloitunut kesto. Seuraava siirron unioniin voisi olla mahdollinen sen jälkeen, kun kyseinen kolmannen maan kansalainen on poistunut jäsenvaltioiden alueelta.
(18)
Yrityksen sisäisen siirron tilapäisyyden varmistamiseksi ja väärinkäytösten estämiseksi jäsenvaltioiden olisi voitava vaatia, että siirron enimmäiskeston päättymisestä kuluu tietty aika ennen samaa kolmannen maan kansalaista ja samaa jäsenvaltiota koskevaa, tässä direktiivissä tarkoitettua uutta hakemusta.
(19)
Koska yritysten sisäisissä siirroissa on kyse tilapäisestä lähettämisestä, hakijan olisi osana työsopimusta tai komennuskirjettä esitettävä todisteet siitä, että kyseinen kolmannen maan kansalainen pystyy palaamaan samaan yritysryhmään kuuluvaan ja kolmanteen maahan sijoittautuneeseen yksikköön komennuksen päätyttyä. Hakijan olisi myös esitettävä todisteet siitä, että johtajalla tai asiantuntijalla, joka on kolmannen maan kansalainen, on ammattipätevyys ja riittävä ammattikokemus, jota tarvitaan siinä vastaanottavassa yksikössä, johon hänet on määrä siirtää.
(20)
Niiden kolmansien maiden kansalaisten, jotka hakevat maahanpääsyä työsuhteisina harjoittelijoina, olisi esitettävä todisteet yliopistotutkinnosta. Lisäksi heidän olisi pyydettäessä esitettävä koulutussopimus, jossa kuvaillaan koulutusohjelma ja ilmoitetaan sen kesto ja työsuhteisten harjoittelijoiden valvontaolosuhteet ja joka osoittaa, että he saavat kunnollista koulutusta eikä heitä käytetä tavallisina työntekijöinä.
(21)
Jollei tämä ole ristiriidassa unionin kansalaisten etuuskohtelun periaatteen kanssa, sellaisena kuin se on ilmaistu asiaankuuluvien liittymisasiakirjojen asiaa koskevissa määräyksissä, työmarkkinatestiä ei tulisi vaatia.
(22)
Jäsenvaltion olisi tunnustettava kolmannen maan kansalaisen toisessa jäsenvaltiossa hankkima ammattipätevyys samalla tavalla kuin unionin kansalaisten ammattipätevyys ja sen olisi otettava huomioon kolmannessa maassa hankittu pätevyys Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/36/EY (5) mukaisesti. Tällaisen tunnustamisen ei tulisi vaikuttaa säänneltyihin ammatteihin pääsyä koskeviin rajoituksiin, jotka johtuvat niistä varaumista, joita unioni taikka unioni ja sen jäsenvaltiot ovat tehneet säänneltyjen ammattien osalta voimassa oleviin sitoumuksiin kauppasopimusten yhteydessä. Tällä direktiivillä ei tulisi missään tapauksessa antaa sisäisen siirron saaneille työntekijöille suotuisampaa kohtelua kuin unionin tai Euroopan talousalueen kansalaisille pääsyssä säänneltyihin ammatteihin jäsenvaltiossa.
(23)
Tämän direktiivin ei tulisi vaikuttaa jäsenvaltioiden oikeuteen päättää maahan päästettävien henkilöiden lukumäärästä Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 79 artiklan 5 kohdan mukaisesti.
(24)
Tämän direktiivin mahdollisten väärinkäytösten torjumiseksi jäsenvaltioiden olisi voitava evätä, peruuttaa tai jättää uusimatta sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa, jos vastaanottava yksikkö on perustettu pääasiassa sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden maahantulon helpottamista varten ja/tai sillä ei ole todellista toimintaa.
(25)
Tämän direktiivin tarkoituksena on helpottaa sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden liikkuvuutta unionissa, jäljempänä ’EU:n sisäinen liikkuvuus’, ja vähentää työkomennuksiin useissa jäsenvaltioissa liittyvää hallinnollista rasitusta. Tätä varten tällä direktiivillä perustetaan erityinen EU:n sisäinen liikkuvuusjärjestelmä, jonka nojalla jäsenvaltion myöntämän voimassa olevan, sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan haltijalla on oikeus tulla maahan, oleskella ja työskennellä yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa tässä direktiivissä säädettyjen lyhytaikaista ja pitkäaikaista liikkuvuutta koskevien säännösten mukaisesti. Tässä direktiivissä tarkoitetun lyhytaikaisen liikkuvuuden olisi sisällettävä oleskelut muissa jäsenvaltioissa kuin siinä, joka on myöntänyt sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan, enintään 90 päiväksi jäsenvaltiota kohden. Tässä direktiivissä tarkoitetun pitkäaikaisen liikkuvuuden olisi sisällettävä oleskelut muissa jäsenvaltioissa kuin siinä, joka on myöntänyt sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan, yli 90 päiväksi jäsenvaltiota kohden. Jotta lyhytaikaisen ja pitkäaikaisen liikkuvuuden välisen eron kiertäminen voitaisiin estää, lyhytaikainen liikkuvuus tietyssä jäsenvaltiossa olisi rajoitettava enintään 90 päivään minkä tahansa 180 päivän jakson aikana eikä lyhytaikaista liikkuvuutta koskevaa ilmoitusta ja pitkäaikaista liikkuvuutta koskevaa hakemusta pitäisi olla mahdollista tehdä samaan aikaan. Jos tarve pitkäaikaiseen liikkuvuuteen syntyy sisäisen siirron saaneen työntekijän lyhytaikaisen liikkuvuuden jo alettua, toisen jäsenvaltion voi pyytää, että hakemus tehdään vähintään 20 vuorokautta ennen lyhytaikaisen liikkuvuusjakson päättymistä.
(26)
Samalla kun tällä direktiivillä perustetulla liikkuvuusjärjestelmällä olisi luotava itsenäisiä sääntöjä, jotka koskevat maahantuloa ja oleskelua tarkoituksena työskennellä sisäisen siirron saaneena työntekijänä muissa jäsenvaltioissa kuin sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan antaneessa jäsenvaltiossa, kaikkia muita Schengenin säännöstön asiaankuuluvien määräysten mukaisia sääntöjä henkilöiden liikkumisesta rajojen yli olisi sovellettava edelleen.
(27)
Tarkistusten helpottamiseksi siirron koskiessa useampaa paikkaa eri jäsenvaltioissa, toisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille olisi soveltuvissa tapauksissa toimitettava asiaan kuuluvat tiedot.
(28)
Jos sisäisen siirron saanut työntekijä on käyttänyt oikeuttaan liikkuvuuteen, toisen jäsenvaltion olisi voitava tietyin edellytyksin toteuttaa toimia, jotta sisäisen siirron saaneen työntekijän toiminnalla ei rikottaisi tämän direktiivin asiaankuuluvia säännöksiä.
(29)
Jäsenvaltioiden olisi säädettävä tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista seuraamuksista, kuten taloudellisista seuraamuksista, joita määrätään, jos tämän direktiivin säännöksiä ei noudateta. Tällaiset seuraamukset voisivat koostua toimenpiteistä, joista säädetään Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/52/EY (6) 7 artiklassa. Seuraamuksia voitaisiin määrätä asianomaiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle vastaanottavalle yksikölle.
(30)
Yhden hakemuksen menettely, joka johtaa sekä oleskeluluvan että työluvan sisältävän asiakirjan, jäljempänä ’yhdistelmälupa’, myöntämiseen, yksinkertaistaisi jäsenvaltioissa tällä hetkellä sovellettavia sääntöjä.
(31)
Olisi voitava soveltaa yksinkertaistettua menettelyä yksiköihin tai yritysryhmiin, joiden osalta se on hyväksytty. Hyväksyntää olisi arvioitava säännöllisesti.
(32)
Kun jäsenvaltio on päättänyt päästää maahan tässä direktiivissä säädetyt perusteet täyttävän kolmannen maan kansalaisen, kyseiselle kolmannen maan kansalaiselle olisi myönnettävä sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa, jonka nojalla luvanhaltija voi tietyin edellytyksin suorittaa tehtäviään samaan kansainväliseen yritykseen kuuluvissa yksiköissä, myös muissa jäsenvaltioissa sijaitsevissa yksiköissä.
(33)
Kun edellytetään viisumia ja kolmannen maan kansalainen täyttää sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan myöntämisen perusteet, jäsenvaltion olisi annettava kolmannen maan kansalaiselle kaikki mahdollisuudet saada vaadittava viisumi ja varmistettava, että toimivaltaiset viranomaiset tekevät tässä tuloksellista yhteistyötä.
(34)
Jos sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan on myöntänyt jäsenvaltio, joka ei sovella Schengenin säännöstöä täysimääräisesti ja sisäisen siirron saanut työntekijä ylittää EU:n sisäisen liikkuvuuden yhteydessä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 562/2006 (7) tarkoitetun ulkorajan, jäsenvaltiolla pitäisi olla oikeus vaatia todisteita siitä, että sisäisen siirron saanut työntekijä on siirtymässä sen alueelle yrityksen sisäisen siirron vuoksi. Lisäksi jos kyseessä on asetuksessa (EY) N:o 562/2006 tarkoitettu ulkorajan ylitys, Schengenin säännöstöä täysimääräisesti soveltavien jäsenvaltioiden olisi haettava tietoa Schengenin tietojärjestelmästä ja evättävä maahantulo tai vastustettava liikkuvuutta niiden henkilöiden osalta, joista on mainitussa järjestelmässä annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1987/2006 (8) tarkoitettu kuulutus maahantulon tai maassa oleskelun epäämiseksi.
(35)
Jäsenvaltioiden olisi voitava antaa lisätietoja paperimuodossa tai tallentaa tällaisia tietoja sähköisessä muodossa neuvoston asetuksen (EY) N:o 1030/2002 (9) 4 artiklassa ja sen liitteessä olevan a kohdan 16 alakohdassa tarkoitetulla tavalla täsmällisempien tietojen toimittamiseksi sisäisen siirron aikana tehtävästä työstä. Tällaisten lisätietojen toimittamisen olisi oltava jäsenvaltioille valinnaista eikä sen pitäisi olla ylimääräinen vaatimus, joka vaarantaisi yhdistelmäluvan ja yhden hakemuksen menettelyn.
(36)
Tämän direktiivin ei tulisi estää sisäisen siirron saaneita työntekijöitä harjoittamasta tiettyä toimintaa asiakkaiden toimipaikoissa jäsenvaltiossa, johon vastaanottava yksikkö on sijoittautunut, sellaisten säännösten mukaisesti, joita siinä jäsenvaltiossa sovelletaan tällaiseen toimintaan.
(37)
Tämä direktiivi ei vaikuta edellytyksiin, jotka koskevat perussopimuksen 56 artiklan mukaista palvelujen tarjoamista. Tämä direktiivi ei etenkään vaikuta työehtoihin, joita direktiivin 96/71/EY nojalla sovelletaan työntekijöihin, jotka jäsenvaltioon sijoittautunut yritys on lähettänyt tuottamaan palvelun toisen jäsenvaltion alueella. Tätä direktiiviä ei olisi sovellettava kolmansien maiden kansalaisiin, joita jäsenvaltioon sijoittautuneet yritykset ovat lähettäneet palvelujen tarjoamisen yhteydessä toiseen jäsenvaltioon direktiivin 96/71/EY mukaisesti. Kolmansien maiden kansalaiset, joilla on sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa, eivät voi hyödyntää Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/71/EY säännöksiä. Direktiivin 96/71/EY 1 artiklan 4 kohdan mukaisesti tällä direktiivillä ei tulisi antaa kolmanteen maahan sijoittautuneille yrityksille jäsenvaltioon sijoittautuneita yrityksiä suotuisampaa kohtelua.
(38)
Sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden riittävä sosiaaliturva, johon tarvittaessa kuuluu heidän perheenjäsenilleen maksettavia etuuksia, on tärkeää kunnollisten työ- ja elinolojen varmistamiseksi unionissa oleskelun aikana. Näin ollen kansallisessa oikeudessa olisi myönnettävä yhdenvertainen kohtelu niiden sosiaaliturvan alojen osalta, jotka määritellään Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 (10) 3 artiklassa. Tässä direktiivissä ei yhdenmukaisteta jäsenvaltioiden sosiaaliturvalainsäädäntöä. Sillä ainoastaan sovelletaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sosiaaliturvan alalla sen soveltamisalaan kuuluviin henkilöihin. Oikeus yhdenvertaiseen kohteluun sosiaaliturvan alalla koskee kolmansien maiden kansalaisia, jotka täyttävät sen jäsenvaltion, jossa työ suoritetaan, lainsäädännössä säädetyt sosiaaliturvajärjestelmään kuulumista tai oikeutta sosiaaliturvaetuuksiin koskevat objektiiviset ja syrjimättömät edellytykset.
Monissa jäsenvaltioissa oikeus perhe-etuuksiin edellyttää tiettyä yhteyttä kyseiseen jäsenvaltioon, sillä etuuksilla on tarkoitus tukea väestörakenteen myönteistä kehitystä työvoiman turvaamiseksi tulevaisuudessa kyseisessä jäsenvaltiossa. Koska sisäisen siirron saanut työntekijä ja hänen mukanaan tulevat perheenjäsenet oleskelevat kyseisessä jäsenvaltiossa tilapäisesti, tämän direktiivin ei tulisi vaikuttaa jäsenvaltioiden oikeuteen rajoittaa tietyin edellytyksin yhdenvertaista kohtelua perhe-etuuksien osalta. Sosiaaliturvaoikeudet olisi myönnettävä rajoittamatta kuitenkaan sellaisten kansallisen oikeuden säännösten ja/tai kahdenvälisten sopimusten määräysten soveltamista, jotka edellyttävät alkuperämaan sosiaaliturvalainsäädännön soveltamista. Sisäisen siirron saaneen työntekijän sosiaaliturvaoikeuksia koskevissa kahdenvälisissä sopimuksissa tai kansallisessa lainsäädännössä, jotka hyväksytään tämän direktiivin voimaantulon jälkeen, ei kuitenkaan pitäisi antaa vähemmän suotuisaa kohtelua kuin sen jäsenvaltion kansalaisten kohtelu, jossa työ suoritetaan. Kansallisen oikeuden tai tällaisten sopimusten vuoksi saattaa esimerkiksi olla sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden edun mukaista pysyä alkuperämaansa sosiaaliturvajärjestelmässä, jos keskeytys järjestelmään kuulumisessa vaikuttaisi kielteisesti heidän oikeuksiinsa tai jos järjestelmään kuuluminen johtaisi kaksinkertaisesta sosiaaliturvasta aiheutuviin kustannuksiin. Jäsenvaltioiden olisi aina pidettävä itsellään mahdollisuus myöntää sisäisen siirron saaneille työntekijöille suotuisampia sosiaaliturvaoikeuksia. Minkään tässä direktiivissä ei tulisi vaikuttaa niiden jälkeenelävien oikeuteen, joilla on sisäisen siirron saaneeseen työntekijään perustuvia oikeuksia perhe-eläkkeeseen kolmannessa maassa asuessaan.
(39)
Jäsenvaltioiden välisen liikkuvuuden ollessa kyseessä olisi sovellettava vastaavasti Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EU) N:o 1231/2010 (11). Sosiaaliturvan osalta tässä direktiivissä ei tulisi antaa niille kolmansien maiden kansalaisille, joilla on jäsenvaltioiden rajat ylittäviä intressejä, enempää oikeuksia kuin mitä jo unionin oikeus edellyttää.
(40)
Jotta tällä direktiivillä perustettu sääntökokonaisuus olisi houkuttelevampi ja sillä saavutettaisiin kaikki odotetut hyödyt yritysten kilpailukyvyn osalta unionissa, kolmannen maan kansalaisuuden omaaville sisäisen siirron saaneille työntekijöille olisi myönnettävä suotuisat edellytykset perheenyhdistämiseen sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan myöntäneissä jäsenvaltioissa ja jäsenvaltioissa, jotka sallivat sisäisen siirron saaneen työntekijän oleskella ja työskennellä alueellaan tämän direktiivin pitkäaikaista liikkuvuutta koskevien säännösten mukaisesti. Tämä oikeus poistaisi mahdollisilta sisäisen siirron saavilta työntekijöiltä merkittävän syyn olla hyväksymättä komennusta. Perheen yhtenäisyyden säilyttämiseksi perheenjäsenten olisi voitava seurata sisäisen siirron saanutta työntekijää toiseen jäsenvaltioon kyseisen jäsenvaltion, ja heidän pääsyään työmarkkinoille olisi myös helpotettava.
(41)
Hakemusten käsittelyn nopeuttamiseksi jäsenvaltioiden tulisi antaa etusija tietojen vaihtamiselle sähköisesti ja asianomaisten asiakirjojen toimittamiselle sähköisessä muodossa, ellei teknisistä ongelmista tai oleellisista eduista muuta johdu.
(42)
Asiakirjojen ja tietojen keruussa ja toimittamisessa olisi noudatettava asianomaisia tietosuoja- ja tietoturvallisuussääntöjä.
(43)
Tätä direktiiviä ei sovellettava sellaisiin kolmansien maiden kansalaisiin, jotka hakevat lupaa oleskella jäsenvaltiossa tutkijoina tutkimushankkeen suorittamista varten, sillä he kuuluvat neuvoston direktiivin 2005/71/EY (12) soveltamisalaan.
(44)
Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla saavuttaa tämän direktiivin tavoitteita, joita ovat erityinen maahanpääsymenettely ja maahantulon ja oleskelun edellytysten hyväksyminen yrityksen sisäisiä kolmansien maiden kansalaisten siirtoja varten, vaan ne voidaan toiminnan laajuuden ja vaikutusten vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla. Sen vuoksi unioni voi toteuttaa toimenpiteitä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
(45)
Tässä direktiivissä kunnioitetaan perusoikeuksia ja otetaan huomioon periaatteet, jotka tunnustetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjassa, joka perustuu unionin ja Euroopan neuvoston hyväksymistä sosiaalisista peruskirjoista johtuviin oikeuksiin.
(46)
Jäsenvaltiot ovat selittävistä asiakirjoista 28 päivänä syyskuuta 2011 annetun jäsenvaltioiden ja komission yhteisen poliittisen lausuman (13) mukaisesti sitoutuneet perustelluissa tapauksissa liittämään ilmoitukseen toimenpiteistä, jotka koskevat direktiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä, yhden tai useamman asiakirjan, joista käy ilmi direktiivin osien ja kansallisen lainsäädännön osaksi saattamiseen tarkoitettujen välineiden vastaavien osien suhde. Tämän direktiivin osalta lainsäätäjä pitää tällaisten asiakirjojen toimittamista perusteltuna.
(47)
Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyssä, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemasta vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen osalta tehdyssä pöytäkirjassa N:o 21 olevien 1 ja 2 artiklan mukaisesti nämä jäsenvaltiot eivät osallistu tämän direktiivin hyväksymiseen, direktiivi ei sido näitä jäsenvaltioita eikä sitä sovelleta näihin jäsenvaltioihin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta mainitun pöytäkirjan 4 artiklan soveltamista.
(48)
Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyssä, Tanskan asemasta tehdyssä pöytäkirjassa N:o 22 olevien 1 ja 2 artiklan mukaisesti Tanska ei osallistu tämän direktiivin hyväksymiseen, direktiivi ei sido Tanskaa eikä sitä sovelleta Tanskaan,
OVAT HYVÄKSYNEET TÄMÄN DIREKTIIVIN:
I LUKU
YLEISET SÄÄNNÖKSET
1 artikla
Kohde
Tässä direktiivissä vahvistetaan:
a)
edellytykset kolmansien maiden kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä maahantulolle ja yli 90 päivän oleskelulle jäsenvaltioiden alueella ja heidän oikeutensa yrityksen sisäisen siirron yhteydessä;
b)
edellytykset a alakohdassa tarkoitettujen kolmansien maiden kansalaisten maahantulolle ja oleskelulle ja heidän oikeutensa muissa jäsenvaltioissa kuin siinä jäsenvaltiossa, joka myöntää kolmannen maan kansalaiselle ensimmäisenä sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan tämän direktiivin perusteella.
2 artikla
Soveltamisala
1. Tätä direktiiviä sovelletaan kolmansien maiden kansalaisiin, jotka asuvat jäsenvaltioiden alueen ulkopuolella hakemuksen tekoajankohtana ja jotka tämän direktiivin nojalla hakevat pääsyä tai joille on myönnetty pääsy jäsenvaltion alueelle yrityksen sisäisen siirron yhteydessä johtajina, asiantuntijoina tai työsuhteisina harjoittelijoina.
2. Tätä direktiiviä ei sovelleta kolmansien maiden kansalaisiin,
a)
jotka hakevat lupaa oleskella jäsenvaltiossa direktiivissä 2005/71/EY tarkoitettuina tutkijoina tutkimushankkeen toteuttamista varten;
b)
joilla on unionin ja sen jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välisten sopimusten nojalla samanlainen oikeus vapaaseen liikkuvuuteen kuin unionin kansalaisilla tai jotka ovat tällaiseen kolmanteen maahan sijoittautuneen yrityksen palveluksessa;
c)
jotka on lähetetty direktiivin 96/71/EY puitteissa;
d)
jotka harjoittavat toimintaa itsenäisinä ammatinharjoittajina;
e)
joiden työn on osoittanut työnvälitystoimisto, työvoiman vuokrausyritys tai mikä tahansa muu sellainen yritys, joka välittää työvoimaa työskentelemään jonkin toisen yrityksen johdon ja valvonnan alla;
f)
joille on myönnetty maahanpääsy kokoaikaisina opiskelijoina tai jotka suorittavat lyhytaikaista valvottua käytännön harjoittelua osana opintojaan.
3. Tällä direktiivillä ei pitäisi rajoittaa jäsenvaltioiden oikeutta myöntää muita oleskelulupia kuin tässä direktiivissä säänneltyä sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa mitä tahansa työskentelyä varten niille kolmansien maiden kansalaisille, jotka eivät kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.
3 artikla
Määritelmät
Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’kolmannen maan kansalaisella’ henkilöä, joka ei ole Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu unionin kansalainen;
b)
’yrityksen sisäisellä siirrolla’ jäsenvaltioiden alueen ulkopuolella sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan hakemisajankohtana asuvan kolmannen maan kansalaisen tilapäistä siirtoa työntekoa tai koulutusta varten jäsenvaltion alueen ulkopuolelle sijoittautuneesta yrityksestä, jonka kanssa kyseisellä kolmannen maan kansalaisella on työsopimus ennen siirtoa ja siirron ajan, tuohon yritykseen tai samaan yritysryhmään kuuluvaan yksikköön, joka on sijoittautunut kyseessä olevaan jäsenvaltioon, ja soveltuvissa tapauksissa liikkuvuutta yhteen tai useaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden vastaanottavien yksiköiden välillä;
c)
’sisäisen siirron saaneella työntekijällä’ yrityksen sisäisen siirron saanutta kolmannen maan kansalaista, joka asuu jäsenvaltioiden alueen ulkopuolella sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan hakemisajankohtana;
d)
’vastaanottavalla yksiköllä’ asianomaisen jäsenvaltion alueelle kansallisen oikeuden mukaisesti sijoittautunutta yksikköä, johon sisäisen siirron saanut työntekijä siirretään, riippumatta yksikön oikeudellisesta muodosta;
e)
’johtajalla’ johtavassa asemassa olevaa henkilöä, joka ensisijaisesti vastaa vastaanottavan yksikön johtamisesta ja on pääasiassa yrityksen hallituksen tai osakkeenomistajien taikka vastaavan tahon yleisessä valvonnassa tai ohjauksessa; tähän asemaan kuuluu vastaanottavan yksikön tai sen osaston tai alaosaston johtaminen, muun valvonta-, ammatti- tai johtotehtävissä toimivan henkilöstön työskentelyn ohjaus ja valvonta, toimivalta antaa työntekijöiden palkkaamista, irtisanomista tai muita henkilöstöä koskevia suosituksia;
f)
’asiantuntijalla’ henkilöä, joka työskentelee yritysryhmässä ja jolla on erityistä, vastaanottavan yksikön toimialojen, tekniikoiden tai johtamisen kannalta olennaista osaamista. Tällaisen osaamisen arvioinnissa otetaan huomioon vastaanottavan yksikön kannalta erityisen osaamisen lisäksi myös se, onko kyseisellä henkilöllä huomattava pätevyys sekä riittävä ammattikokemus erityistä teknistä osaamista vaativassa työssä tai toiminnassa, muun muassa henkilön mahdollinen kuuluminen luvanvaraisten ammattien harjoittajiin;
g)
’työsuhteisella harjoittelijalla’ yliopistotutkinnon suorittanutta henkilöä, joka siirretään vastaanottavaan yksikköön urakehitystä varten tai liiketoiminnan tekniikoita tai menetelmiä koskevan koulutuksen saamiseksi ja jolle maksetaan palkkaa siirron aikana;
h)
’perheenjäsenillä’ neuvoston direktiivin 2003/86/EY (14) 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kolmannen maan kansalaisia;
i)
’sisäisen siirron saaneen työntekijän luvalla’ lupaa, jossa on lyhenne ”ICT” ja jonka nojalla luvanhaltija voi oleskella ja työskennellä ensimmäisen jäsenvaltion, ja tapauksen mukaan toisten jäsenvaltioiden alueella tämän direktiivin mukaisin ehdoin;
j)
’pitkäaikaista liikkuvuutta koskevalla luvalla’ lupaa, jossa on merkintä ”liikkuva ICT” ja jonka nojalla sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan haltija voi oleskella ja työskennellä toisen jäsenvaltion alueella tämän direktiivin mukaisin ehdoin;
k)
’yhden hakemuksen menettelyllä’ menettelyä, jonka tuloksena tehdään kolmannen maan kansalaisen oleskelua ja työskentelyä jonkin jäsenvaltion alueella koskevan lupahakemuksen perusteella päätös kyseisestä hakemuksesta;
l)
’yritysryhmällä’ kahta tai useampaa yritystä, joiden katsotaan kansallisen oikeuden nojalla olevan toisiinsa yhteydessä seuraavin tavoin: yritys, joka on suhteessa toiseen yritykseen suoraan tai välillisesti, omistaa enemmistön kyseisen yrityksen merkitystä pääomasta; hallitsee enemmistöä yrityksen osakkeisiin perustuvasta äänivallasta; voi nimittää enemmän kuin puolet yrityksen hallinto-, johto- tai valvontaelimen jäsenistä; tai emoyritys johtaa yrityksiä yhtenäiseltä pohjalta;
m)
’ensimmäisellä jäsenvaltiolla’ sitä jäsenvaltiota, joka ensimmäisenä myöntää kolmannen maan kansalaiselle sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan;
n)
’toisella jäsenvaltiolla’ mitä tahansa jäsenvaltiota, jossa sisäisen siirron saanut työntekijä aikoo käyttää tai käyttää tässä direktiivissä tarkoitettua oikeutta liikkuvuuteen ja joka on muu kuin ensimmäinen jäsenvaltio;
o)
’säännellyllä ammatilla’ direktiivin 2005/36/EY 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määriteltyä säänneltyä ammattia.
4 artikla
Suotuisammat säännökset
1. Tämä direktiivi ei estä soveltamasta suotuisampia säännöksiä, joita voi sisältyä
a)
unionin oikeuteen, mukaan lukien unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä yhden tai useamman kolmannen maan väliset kahden- tai monenväliset sopimukset;
b)
kahden- tai monenvälisiin sopimuksiin, joita yksi tai useampi jäsenvaltio on tehnyt yhden tai useamman kolmannen maan kanssa.
2. Tämä direktiivi ei vaikuta jäsenvaltioiden oikeuteen antaa tai pitää voimassa 3 artiklan h alakohdan sekä 15, 18 ja 19 artiklan osalta säännöksiä, jotka ovat direktiivin soveltamisalaan kuuluvien kolmannen maiden kansalaisten kannalta suotuisampia.
II LUKU
MAAHANPÄÄSYN EDELLYTYKSET
5 artikla
Maahanpääsyn perusteet
1. Rajoittamatta 11 artiklan 1 kohdan soveltamista tämän direktiivin nojalla maahanpääsyä hakevan kolmannen maan kansalaisen tai vastaanottavan yksikön on:
a)
esitettävä todisteet siitä, että vastaanottava yksikkö ja kolmanteen maahan sijoittautunut yritys kuuluvat samaan yritykseen tai yritysryhmään;
b)
esitettävä todisteet siitä, että siirron saaja on ollut saman yrityksen tai yritysryhmän palveluksessa keskeytyksettä vähintään 3-12 kuukautta välittömästi ennen yrityksen sisäistä siirtoa, kun kyse on johtajista tai asiantuntijoista, ja keskeytyksettä vähintään 3-6 kuukautta, kun kyse on työsuhteisista harjoittelijoista;
c)
esitettävä työsopimus ja tarvittaessa työnantajan komennuskirje, joka sisältää:
i)
tiedot siirron kestosta ja vastaanottavan yksikön tai vastaanottavien yksiköiden sijaintipaikasta;
ii)
todisteet siitä, että kolmannen maan kansalainen ottaa vastaan johtajan, asiantuntijan tai työsuhteisen harjoittelijan toimen vastaanottavassa yksikössä tai vastaanottavissa yksiköissä asianomaisessa jäsenvaltiossa;
iii)
tiedot palkasta sekä muut työehdot yrityksen sisäisen siirron aikana;
iv)
todisteet siitä, että kolmannen maan kansalainen voi palata yrityksen sisäisen siirron päättyessä kyseiseen yritykseen tai yritysryhmään kuuluvaan yksikköön, joka on sijoittautunut johonkin kolmanteen maahan;
d)
esitettävä todisteet siitä, että kolmannen maan kansalaisella on ammattipätevyys ja kokemus, joita tarvitaan vastaanottavassa yksikössä, johon hänet on tarkoitus siirtää johtajaksi tai asiantuntijaksi, tai työsuhteisen harjoittelijan tapauksessa todisteet siitä, että hänellä on vaadittu yliopistotutkinto;
e)
esitettävä tapauksen mukaan asiakirjat, joista ilmenee, että kolmannen maan kansalainen täyttää asianomaisen jäsenvaltion kansallisessa oikeudessa unionin kansalaisille asetetut vaatimukset sen säännellyn ammatin harjoittamiseksi, jota hakemus koskee;
f)
esitettävä kolmannen maan kansalaisen kansallisen oikeuden mukainen voimassa oleva matkustusasiakirja ja tarvittaessa viisumihakemus tai viisumi; jäsenvaltiot voivat vaatia, että matkustusasiakirjan voimassaoloaika kattaa vähintään sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaoloajan;
g)
esitettävä todisteet siitä, että kolmannen maan kansalaisella on sairausvakuutus tai, jos siitä säädetään kansallisessa oikeudessa, että tämä on hakenut sairausvakuutusta, joka kattaa kaikki riskit, jotka vakuutus yleensä kattaa asianomaisen jäsenvaltion kansalaisten osalta, niille ajanjaksoille, jolloin tällaista vakuutusturvaa ja vastaavaa oikeutta etuuksiin ei ole kyseisessä jäsenvaltiossa tehtyyn työhön liittyen tai sen seurauksena, sanotun kuitenkaan rajoittamatta voimassa olevien kahdenvälisten sopimusten soveltamista.
2. Jäsenvaltiot voivat vaatia, että hakija esittää 1 kohdan a, c, d, e ja g alakohdassa luetellut asiakirjat jollakin asianomaisen jäsenvaltion virallisella kielellä.
3. Jäsenvaltiot voivat vaatia, että hakija ilmoittaa viimeistään sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan myöntämisajankohtana kyseessä olevan kolmannen maan kansalaisen osoitteen jäsenvaltion alueella.
4. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että
a)
kaikki laeissa, asetuksissa tai hallinnollisissa määräyksissä ja/tai yleisesti sovellettavissa työehtosopimuksissa vahvistetut ehdot, joita sovelletaan vastaavassa tilanteessa oleviin lähetettyihin työntekijöihin kyseisellä ammattialalla, täyttyvät yrityksen sisäisen siirron aikana muiden työehtojen kuin maksettavan palkan osalta.
Jos työehtosopimusten yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää ei ole, jäsenvaltiot voivat käyttää perustana kyseisellä maantieteellisellä alueella ja kyseisessä ammatissa tai kyseisellä alalla samanlaisiin yrityksiin yleisesti sovellettavia työehtosopimuksia ja/tai työehtosopimuksia, jotka työmarkkinaosapuolten edustavimmat järjestöt ovat kansallisella tasolla tehneet ja joita sovelletaan kaikkialla jäsenvaltion alueella.
b)
kolmannen maan kansalaiselle koko yrityksen sisäisen siirron aikana maksettava palkka ei ole huonompi kuin sen jäsenvaltion, jossa työ suoritetaan, vastaavassa asemassa oleville kansalaisille maksettava palkka siinä jäsenvaltiossa, johon vastaanottava yksikkö on sijoittautunut, sovellettavien lakien, työehtosopimusten tai käytäntöjen mukaisesti.
5. Edellä 1 kohdan nojalla toimitettujen asiakirjojen perusteella jäsenvaltiot voivat vaatia, että sisäisen siirron saaneella työntekijällä on oleskelunsa aikana riittävät varat itsensä ja perheenjäsentensä elättämiseen niin, että hänen ei tarvitse turvautua jäsenvaltioiden sosiaalihuoltojärjestelmiin.
6. Kolmannen maan kansalaista, joka hakee maahanpääsyä työsuhteisina harjoittelijoina, voidaan vaatia 1 ja 2 kohdassa edellytettyjen todisteiden lisäksi esittämään koulutussopimus, joka liittyy hänen valmistautumiseensa tulevaan asemaansa yrityksessä tai yritysryhmässä ja johon sisältyy koulutusohjelman kuvaus, joka osoittaa, että oleskelun tarkoitus on kouluttaa työsuhteista harjoittelijaa urakehitystä varten tai liiketoiminnan tekniikoita tai menetelmiä koskevan koulutuksen saamiseksi, sen kesto ja ne ehdot, joiden mukaisesti työsuhteista harjoittelijaa valvotaan kyseisessä ohjelmassa.
7. Hakijan on ilmoitettava asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille kaikista hakemusmenettelyn aikaisista muutoksista, jotka vaikuttavat tässä artiklassa esitettyihin maahanpääsyn perusteisiin.
8. Kolmansien maiden kansalaisia, joita pidetään uhkana yleiselle järjestykselle, yleiselle turvallisuudelle tai kansanterveydelle, ei saa päästää maahan tätä direktiiviä sovellettaessa.
6 artikla
Maahan päästettävien henkilöiden lukumäärä
Tämä direktiivi ei vaikuta jäsenvaltion oikeuteen päättää maahan päästettävien kolmansien maiden kansalaisten lukumäärästä Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 79 artiklan 5 kohdan mukaisesti. Tältä pohjalta sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa koskeva hakemus voidaan joko jättää käsittelemättä tai hylätä.
7 artikla
Hylkäysperusteet
1. Jäsenvaltioiden on hylättävä sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa koskeva hakemus seuraavissa tapauksissa:
a)
5 artiklaa ei noudateta;
b)
esitetyt asiakirjat on hankittu vilpillisin keinoin, ne on väärennetty tai niitä on muutettu;
c)
vastaanottava yksikkö on perustettu pääasiassa sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden maahantulon helpottamista varten;
d)
12 artiklan 1 kohdassa määritelty oleskelun enimmäiskesto on täyttynyt.
2. Jäsenvaltioiden on tarvittaessa hylättävä hakemus, jos työnantajalle tai vastaanottavalle yksikölle on määrätty seuraamuksia kansallisen oikeuden mukaisesti työnantajavelvoitteiden rikkomisen ja/tai laittoman työnteon vuoksi.
3. Jäsenvaltiot voivat hylätä sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa koskevan hakemuksen missä tahansa seuraavista tapauksista:
a)
työnantaja tai vastaanottava yksikkö ei ole täyttänyt sosiaaliturvaan, verotukseen, työntekijöiden oikeuksiin tai työoloihin liittyviä oikeudellisia velvoitteitaan;
b)
työnantajan tai vastaanottavan yksikön yritystä ollaan likvidoimassa tai se on likvidoitu kansallisten maksukyvyttömyyslakien mukaisesti tai jos mitään taloudellista toimintaa ei ole;
c)
sisäisen siirron saaneen työntekijän tilapäisen läsnäolon tarkoituksena tai vaikutuksena on puuttuminen työntekijöiden ja johdon riitaan tai neuvotteluihin tai muuten vaikuttaminen niiden tulokseen.
4. Jäsenvaltiot voivat hylätä sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa koskevan hakemuksen 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuin perustein.
5. Kaikissa hakemuksen hylkäämisestä tehtävissä päätöksissä on otettava huomioon tapauksen olosuhteet ja noudatettava suhteellisuusperiaatetta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 1 kohdan soveltamista.
8 artikla
Sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan peruuttaminen tai uusimatta jättäminen
1. Jäsenvaltioiden on peruutettava sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa missä tahansa seuraavista tapauksista:
a)
lupa on hankittu vilpillisin keinoin, se on väärennetty tai sitä on muutettu;
b)
sisäisen siirron saanut työntekijä oleskelee asianomaisessa jäsenvaltiossa muuta kuin sitä tarkoitusta varten, jonka perusteella hänelle on myönnetty lupa oleskeluun;
c)
vastaanottava yksikkö on perustettu pääasiassa sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden maahantulon helpottamista varten.
2. Jäsenvaltioiden on tarvittaessa peruutettava sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa, jos työnantajalle tai vastaanottavalle yksikölle on määrätty seuraamuksia kansallisen oikeuden mukaisesti työnantajavelvoitteiden rikkomisen ja/tai laittoman työnteon vuoksi.
3. Jäsenvaltioiden on jätettävä sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa uusimatta missä tahansa seuraavista tapauksista:
a)
lupa on hankittu vilpillisin keinoin, se on väärennetty tai sitä on muutettu;
b)
sisäisen siirron saanut työntekijä oleskelee asianomaisessa jäsenvaltiossa muuta kuin sitä tarkoitusta varten, jonka perusteella hänelle on myönnetty lupa oleskeluun;
c)
vastaanottava yksikkö on perustettu pääasiassa sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden maahantulon helpottamista varten;
d)
12 artiklan 1 kohdassa määritelty oleskelun enimmäiskesto on täyttynyt.
4. Jäsenvaltioiden on tarvittaessa jätettävä uusimatta sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa, jos työnantajalle tai vastaanottavalle yksikölle on määrätty seuraamuksia kansallisen oikeuden mukaisesti työnantajavelvoitteiden rikkomisen ja/tai laittoman työnteon vuoksi.
5. Jäsenvaltiot voivat peruuttaa tai jättää uusimatta sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan missä tahansa seuraavista tapauksista:
a)
5 artiklaa ei ole noudatettu tai ei enää noudateta;
b)
työnantaja tai vastaanottava yksikkö ei ole täyttänyt sosiaaliturvaan, verotukseen, työntekijöiden oikeuksiin tai työoloihin liittyviä oikeudellisia velvoitteitaan;
c)
työnantajan tai vastaanottavan yksikön yritystä ollaan likvidoimassa tai se on likvidoitu kansallisten maksukyvyttömyyslakien mukaisesti tai jos mitään taloudellista toimintaa ei ole;
d)
sisäisen siirron saanut työntekijä ei ole noudattanut 21 ja 22 artiklassa säädettyjä liikkuvuutta koskevia sääntöjä.
6. Kaikissa sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan peruuttamisesta tai uusimatta jättämisestä tehtävissä päätöksissä on otettava huomioon tapauksen olosuhteet ja noudatettava suhteellisuusperiaatetta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 1 kohdan ja 3 kohdan soveltamista.
9 artikla
Seuraamukset
1. Jäsenvaltiot voivat pitää vastaanottavaa yksikköä vastuullisena siitä, että tässä direktiivissä säädettyjen maahanpääsyn, oleskelun ja liikkuvuuden edellytysten noudattaminen on laiminlyöty.
2. Asianomaisen jäsenvaltion on määrättävä seuraamuksista, jos vastaanottavaa yksikköä pidetään vastuullisena 1 kohdan mukaisesti. Seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.
3. Jäsenvaltioiden on hyväksyttävä toimenpiteitä mahdollisten väärinkäytösten estämiseksi ja seuraamusten määräämiseksi tämän direktiivin rikkomuksista. Tällaisia toimenpiteitä ovat muun maussa seuranta, arviointi ja tarvittaessa tarkastus kansallisen oikeuden tai hallinnollisen käytännön mukaisesti.
III LUKU
MENETTELY JA LUPA
10 artikla
Tiedon saatavuus
1. Jäsenvaltioiden on asetettava hakijoiden helposti saataville tiedot kaikista hakemusta varten tarvittavista asiakirjatodisteista sekä tietoja maahantulosta ja oleskelusta, mukaan lukien siirron saaneen työntekijän ja hänen perheenjäsentensä oikeudet, velvoitteet ja menettelylliset takeet. Jäsenvaltioiden on myös asetettava helposti saataville tiedot menettelyistä, joita sovelletaan 21 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun lyhytaikaiseen liikkuvuuteen ja 22 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun pitkäaikaiseen liikkuvuuteen.
2. Asianomaisten jäsenvaltioiden on asetettava vastaanottavan yksikön saataville tietoja jäsenvaltioiden oikeudesta määrätä seuraamuksia 9 artiklan ja 23 artiklan mukaisesti.
11 artikla
Sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa tai pitkäaikaista liikkuvuutta koskevaa lupaa koskevat hakemukset
1. Jäsenvaltioiden on määritettävä, tekeekö hakemuksen kolmannen maan kansalainen vai vastaanottava yksikkö. Jäsenvaltiot voivat myös päättää sallia sen, että hakemuksen tekee niistä kumpi tahansa.
2. Sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa koskeva hakemus on tehtävä, kun kyseinen kolmannen maan kansalainen oleskelee sen jäsenvaltion alueen ulkopuolella, jonne hän pyrkii.
3. Sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa koskeva hakemus on tehtävä sen jäsenvaltion viranomaisille, jossa ensimmäinen oleskelu tapahtuu. Jos ensimmäinen oleskelu ei ole kestoltaan pisin, hakemus on tehtävä sen jäsenvaltion viranomaisille, jossa oleskelu kokonaisuudessaan tulee kestämään pisimpään siirron aikana.
4. Jäsenvaltioiden on nimettävä viranomaiset, joilla on toimivalta ottaa vastaan hakemus ja myöntää sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa tai pitkäaikaista liikkuvuutta koskeva lupa.
5. Hakijalla on oikeus toimittaa hakemus yhden hakemuksen menettelyllä.
6. Sisäisen siirron saaneen työntekijän lupien, pitkäaikaista liikkuvuutta koskevien lupien, sisäisen siirron saaneen työntekijän perheenjäsenille myönnettävien lupien ja viisumien myöntämiseen liittyviä yksinkertaistettuja menettelyjä voidaan asettaa sellaisten yksiköiden tai yritysten tai yritysryhmien käytettäväksi, joiden osalta jäsenvaltiot ovat sen hyväksyneet kansallisen oikeutensa tai hallinnollisten käytäntöjensä mukaisesti.
Hyväksyntää on arvioitava säännöllisesti.
7. 6 kohdassa säädettyihin yksinkertaistettuihin menettelyihin kuuluvat vähintään seuraavat toimenpiteet:
a)
hakijan vapauttaminen joidenkin 5 artiklassa tai 22 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen todisteiden esittämisestä;
b)
nopeutettu maahanpääsymenettely, jonka ansiosta sisäisen siirron saaneen työntekijän luvat ja pitkäaikaista liikkuvuutta koskevat luvat voidaan myöntää nopeammin kuin 15 artiklan 1 kohdassa tai 22 artiklan 2 kohdassa esitetään; ja/tai
c)
vaadittavien viisumien myöntämiseen liittyvät helpotetut ja/tai nopeutetut menettelyt.
8. Yksiköiden tai yritysten tai yritysryhmien, jotka ovat saaneet 6 kohdan mukaisen hyväksynnän, on ilmoitettava viipymättä ja joka tapauksessa 30 päivän kuluessa asiaankuuluvalle viranomaiselle kaikista muutoksista, jotka vaikuttavat hyväksynnän edellytyksiin.
9. Jäsenvaltioiden on määrättävä asianmukaisista seuraamuksista, mukaan lukien hyväksynnän peruuttaminen, jos ilmoittaminen asiaankuuluvalle viranomaiselle laiminlyödään.
12 artikla
Yrityksen sisäisen siirron kesto
1. Yrityksen sisäisen siirron enimmäiskesto saa johtajien ja asiantuntijoiden tapauksessa olla kolme vuotta ja työsuhteisten harjoittelijoiden tapauksessa yksi vuosi, minkä jälkeen heidän on poistuttava jäsenvaltioiden alueelta, elleivät he saa oleskelulupaa jollain muulla perusteella unionin tai kansallisen oikeuden mukaisesti.
2. Jäsenvaltiot voivat edellyttää, että 1 kohdassa tarkoitetun siirron enimmäiskeston päättymisestä kuluu enintään kuuden kuukauden pituinen aika ennen samaa kolmannen maan kansalaista ja samaa jäsenvaltiota koskevaa, tässä direktiivissä tarkoitettua uutta hakemusta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta niiden kansainvälisten sopimusten mukaisten velvoitteiden noudattamista.
13 artikla
Sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa
1. Sisäisen siirron saaneille työntekijöille, jotka täyttävät 5 artiklassa esitetyt maahanpääsyn perusteet ja joista toimivaltaiset viranomaiset ovat tehneet myönteisen päätöksen, on myönnettävä sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa.
2. Sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaoloajan on oltava vähintään vuosi tai, jos se on lyhyempi, se aika, jonka siirto asianomaisen jäsenvaltion alueelle kestää, ja sitä voidaan jatkaa enintään kolmeen vuoteen, kun on kyse johtajista ja asiantuntijoista, ja yhteen vuoteen, kun on kyse työsuhteisista harjoittelijoista.
3. Jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on myönnettävä sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa käyttäen asetuksessa (EY) N:o 1030/2002 säädettyä yhtenäistä kaavaa.
4. Jäsenvaltioiden on merkittävä asetuksen (EY) N:o 1030/2002 liitteessä olevan a kohdan 6.4 alakohdan mukaiseen Oleskeluluvan tyyppi -kenttään ”ICT”.
Jäsenvaltiot voivat myös lisätä merkinnän virallisella kielellään tai virallisilla kielillään.
5. Jäsenvaltiot eivät saa lisäksi myöntää muita lupia, varsinkaan minkäänlaisia työlupia.
6. Jäsenvaltiot voivat antaa lisätietoja kolmannen maan kansalaisen sisäisen siirron aikana tekemästä työstä paperimuodossa ja/tai tallentaa kyseisiä tietoja sähköisessä muodossa asetuksen (EY) N:o 1030/2002 4 artiklan ja sen liitteessä olevan a kohdan 16 alakohdan mukaisesti.
7. Asianomaisen jäsenvaltion on edistettävä kaikin tavoin tarvittavan viisumin myöntämistä kolmannen maan kansalaiselle, jonka maahanpääsyä koskeva hakemus on hyväksytty.
14 artikla
Maahanpääsyn edellytyksiin vaikuttavat muutokset oleskelun aikana
Hakijan on ilmoitettava asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille kaikista oleskelun aikaisista muutoksista, jotka vaikuttavat 5 artiklassa esitettyihin maahanpääsyn edellytyksiin.
15 artikla
Menettelylliset takeet
1. Asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on tehtävä päätös sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa koskevasta hakemuksesta tai sen uusimisesta ja annettava päätös kirjallisena tiedoksi hakijalle kansallisen oikeuden tiedoksiantomenettelyjen mukaisesti mahdollisimman pian ja viimeistään 90 päivän kuluttua täydellisen hakemuksen tekemisestä.
2. Jos hakemuksen tueksi toimitetut tiedot tai asiakirjat ovat puutteelliset, toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava hakijalle kohtuullisen ajan kuluessa, mitä lisätietoja vaaditaan, ja asetettava niiden toimittamista varten kohtuullinen määräaika. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun määräajan kuluminen keskeytyy, kunnes toimivaltaiset viranomaiset ovat saaneet vaaditut lisätiedot.
3. Hakemuksen käsittelemättä jättämistä tai hylkäämistä tai luvan uusimatta jättämistä koskevan päätöksen perustelut on ilmoitettava kirjallisesti hakijalle. Sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan peruuttamista koskevan päätöksen perustelut on ilmoitettava kirjallisesti sisäisen siirron saaneelle työntekijälle ja vastaanottavalle yksikölle.
4. Päätökseen jättää käsittelemättä tai hylätä sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa koskeva hakemus, olla uusimatta lupaa tai peruuttaa lupa on voitava hakea muutosta oikeusteitse asianomaisessa jäsenvaltiossa kansallisen oikeuden mukaisesti. Kirjallisessa ilmoituksessa on määritettävä, miltä tuomioistuimelta tai hallintoviranomaiselta päätökseen voi hakea muutosta, ja ilmoitettava määräaika muutoksenhaun jättämiselle.
5. Hakijalla on oltava mahdollisuus tehdä ennen sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaolon päättymistä luvan uusimista koskeva hakemus 12 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa määräajassa. Jäsenvaltiot voivat asettaa uusimista koskevan hakemuksen jättämiselle määräajan, joka saa olla enintään 90 päivää ennen sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaolon päättymistä.
6. Jos sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaolo päättyy uusimismenettelyn aikana, jäsenvaltioiden on sallittava sisäisen siirron saaneen työntekijän oleskella alueellaan, kunnes toimivaltaiset viranomaiset tekevät hakemusta koskevan päätöksen. Tällaisissa tapauksissa ne voivat myöntää tilapäisiä kansallisia oleskelulupia tai vastaavia lupia, jos kansallisessa oikeudessa sitä edellytetään.
16 artikla
Maksut
Jäsenvaltiot voivat edellyttää, että hakijat maksavat tämän direktiivin mukaisesta hakemusten käsittelystä. Maksut eivät saa olla suhteettomia tai kohtuuttomia.
IV LUKU
OIKEUDET
17 artikla
Sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaan perustuvat oikeudet
Sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaoloaikana sen haltijalla on oltava vähintään seuraavat oikeudet:
a)
oikeus tulla ensimmäisen jäsenvaltion alueelle ja oleskella siellä;
b)
oikeus liikkua vapaasti kaikkialla ensimmäisen jäsenvaltion alueella sen kansallisen oikeuden mukaisesti;
c)
oikeus tehdä luvan nojalla sallittua nimenomaista työtä kansallisen oikeuden mukaisesti missä tahansa yritykseen tai yritysryhmään kuuluvassa vastaanottavassa yksikössä ensimmäisessä jäsenvaltiossa.
Tämän artiklan ensimmäisen kohdan a-c alakohdassa tarkoitettuja oikeuksia sovelletaan toisissa jäsenvaltioissa 20 artiklan mukaisesti.
18 artikla
Oikeus yhdenvertaiseen kohteluun
1. Riippumatta siitä, mitä oikeutta työsuhteeseen sovelletaan, sisäisen siirron saaneita työntekijöitä, joiden maahanpääsy on sallittu tämän direktiivin nojalla, on kohdeltava vähintään yhdenvertaisesti direktiivin 96/71/EY soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden kanssa työehtojen osalta, joita sovelletaan direktiivin 96/71/EY 3 artiklan mukaisesti jäsenvaltiossa, jossa työ suoritetaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 5 artiklan 4 kohdan b alakohdan soveltamista.
2. Sisäisen siirron saaneita työntekijöitä on kohdeltava yhdenvertaisesti sen jäsenvaltion kansalaisten kanssa, jossa työ suoritetaan, seuraavien seikkojen osalta:
a)
yhdistymisvapaus ja oikeus liittyä työntekijöiden tai työnantajien ammattijärjestöön tai jonkin ammattialan järjestöön, mukaan lukien tällaisten järjestöjen myöntämät oikeudet ja etuudet, sanotun kuitenkaan rajoittamatta yleistä järjestystä ja yleistä turvallisuutta koskevien kansallisten säännösten soveltamista;
b)
tutkintojen, todistusten ja muun ammattipätevyyden tunnustaminen kansallisten menettelyjen mukaisesti;
c)
kansallisen oikeuden säännökset, jotka koskevat asetuksen (EY) N:o 883/2004 3 artiklassa määriteltyjä sosiaaliturvan aloja, ellei kahdenvälisten sopimusten tai sen jäsenvaltion, jossa työ suoritetaan, kansallisen oikeuden nojalla sovelleta alkuperämaan oikeutta; näin varmistetaan, että sisäisen siirron saanut työntekijä kuuluu jommankumman maan sosiaaliturvalainsäädännön piiriin. Kun on kyse EU:n sisäisestä liikkuvuudesta, sovelletaan vastaavasti asetusta (EU) N:o 1231/2010, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sellaisten kahdenvälisten sopimusten soveltamista, joilla varmistetaan, että sisäisen siirron saanut työntekijä kuuluu alkuperämaansa kansallisen oikeuden piiriin;
d)
sellaisten vanhuuteen, työkyvyttömyyteen ja kuolemaan liittyvien lakisääteisten eläkkeiden maksaminen, jotka perustuvat sisäisen siirron saaneen työntekijän aikaisempaan työskentelyyn ja jotka kolmanteen maahan muuttavat sisäisen siirron saaneet työntekijät - tai tällaisten työntekijöiden kolmannessa maassa asuvat jälkeenelävät, joilla on sisäisen siirron saaneeseen työntekijästä johdettuja oikeuksia - ovat ansainneet asetuksen (EY) N:o 883/2004 3 artiklassa tarkoitetun lainsäädännön mukaisesti, samoin ehdoin ja samansuuruisina kuin asianomaisen jäsenvaltion kansalaiset heidän muuttaessaan kolmanteen maahan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asetuksen (EU) N:o 1231/2010 ja kahdenvälisten sopimusten soveltamista;
e)
mahdollisuus saada yleisesti tarjolla olevia tavaroita ja palveluja, lukuun ottamatta kansallisessa oikeudessa säädettyjä asunnon saamiseen liittyviä menettelyjä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta unionin ja kansallisen oikeuden mukaista sopimusvapautta, ja julkisten työvoimatoimistojen tarjoamia palveluja.
Tässä kohdassa tarkoitetut kahdenväliset sopimukset tai kansallinen oikeus ovat 4 artiklassa tarkoitettuja kansainvälisiä sopimuksia tai jäsenvaltioiden säännöksiä.
3. Jäsenvaltiot voivat päättää, että 2 kohdan c alakohtaa ei sovelleta perhe-etuuksien osalta sisäisen siirron saaneisiin työntekijöihin, joilla on lupa oleskella ja työskennellä jäsenvaltion alueella enintään yhdeksän kuukauden ajan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asetuksen (EU) N:o 1231/2010 soveltamista.
4. Tämä artikla ei rajoita jäsenvaltion oikeutta peruuttaa lupa tai jättää se uusimatta 8 artiklan mukaisesti.
19 artikla
Perheenjäsenet
1. Direktiiviä 2003/86/EY sovelletaan ensimmäisessä jäsenvaltiossa ja toisissa jäsenvaltioissa, jotka sallivat sisäisen siirron saaneen työntekijän oleskella ja työskennellä alueellaan tämän direktiivin 22 artiklan mukaisesti, tässä artiklassa säädetyin poikkeuksin.
2. Direktiivin 2003/86/EY 3 artiklan 1 kohdasta ja 8 artiklasta poiketen perheenyhdistämisen edellytykseksi jäsenvaltioissa ei saa asettaa sitä, että kyseisten jäsenvaltioiden tämän direktiivin perusteella myöntämän luvan haltijalla on kohtalaiset mahdollisuudet saada pysyvä oleskeluoikeus ja että hän on oleskellut jäsenvaltiossa tietyn vähimmäisajan.
3. Direktiivin 2003/86/EY 4 artiklan 1 kohdan kolmannesta alakohdasta ja 7 artiklan 2 kohdasta poiketen kyseisissä kohdissa tarkoitettuja kotouttamistoimenpiteitä voidaan soveltaa jäsenvaltioissa vasta sen jälkeen kun asianomaisille henkilöille on myönnetty oikeus perheenyhdistämiseen.
4. Direktiivin 2003/86/EY 5 artiklan 4 kohdan ensimmäisestä alakohdasta poiketen jäsenvaltion on myönnettävä, jos perheenyhdistämisen edellytykset täyttyvät, perheenjäsenten oleskeluluvat 90 päivän kuluessa siitä päivästä, jolloin täydellinen hakemus tehtiin. Jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen käsittelee sisäisen siirron saaneen työntekijän perheenjäsenten oleskelulupahakemuksen samaan aikaan kuin sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa tai pitkäaikaista liikkuvuutta koskevaa lupaa koskevan hakemuksen tapauksissa, joissa sisäisen siirron saaneen työntekijän perheenjäsenten oleskelulupahakemus tehdään samaan aikaan. Edellä 15 artiklassa säädettyjä menettelyllisiä takeita on sovellettava vastaavasti.
5. Direktiivin 2003/86/EY 13 artiklan 2 kohdasta poiketen perheenjäsenten oleskelulupien voimassaoloaika jäsenvaltiossa päättyy pääsääntöisesti kyseisen jäsenvaltion myöntämän sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan tai pitkäaikaista liikkuvuutta koskevan luvan voimassaolon päättymispäivänä.
6. Direktiivin 2003/86/EY 14 artiklan 2 kohdasta poiketen sisäisen siirron saaneen työntekijän perheenjäsenillä, joille on myönnetty oikeus perheenyhdistämiseen, on oikeus palkkatyön tekemiseen tai itsenäiseen ammatinharjoittamiseen perheenjäsenen oleskeluluvan myöntäneen jäsenvaltion alueella, sanotun kuitenkaan rajoittamatta unionin kansalaisten etuuskohtelun periaatetta, joka on ilmaistu asiaankuuluvien liittymisasiakirjojen asiaa koskevissa määräyksissä.
V LUKU
EU:N SISÄINEN LIIKKUVUUS
20 artikla
Liikkuvuus
Kolmansien maiden kansalaiset, joilla on ensimmäisen jäsenvaltion myöntämä voimassa oleva sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa, voivat kyseisen luvan ja voimassa olevan matkustusasiakirjan perusteella, sekä 21 ja 22 artiklassa säädetyin edellytyksin ja jollei 23 artiklasta muuta johdu, tulla yhteen tai useaan toiseen jäsenvaltioon sekä oleskella ja työskennellä niissä.
21 artikla
Lyhytaikainen liikkuvuus
1. Kolmansien maiden kansalaisilla, joilla on ensimmäisen jäsenvaltion myöntämä voimassa oleva sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa, on oikeus oleskella ja työskennellä missä tahansa toisessa jäsenvaltiossa samaan yritykseen tai yritysryhmään kuuluvassa jälkimmäiseen jäsenvaltioon sijoittautuneessa muussa yksikössä enintään 90 päivän ajan minkä tahansa 180 päivän jakson aikana jäsenvaltiota kohden tässä artiklassa säädetyin edellytyksin.
2. Toinen jäsenvaltio voi edellyttää ensimmäisen jäsenvaltion vastaanottavan yksikön ilmoittavan ensimmäiselle jäsenvaltiolle ja toiselle jäsenvaltiolle sisäisen siirron saaneen työntekijän aikomuksesta työskennellä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneessa yksikössä.
Tällaisissa tapauksissa toisen jäsenvaltion on sallittava, että ilmoittaminen tapahtuu:
a)
joko hakemisajankohtana ensimmäisessä jäsenvaltiossa, kun liikkuvuus toiseen jäsenvaltioon on siinä vaiheessa jo suunniteltu; tai
b)
sen jälkeen kun ensimmäinen jäsenvaltio on sallinut sisäisen siirron saaneen työntekijän maahanpääsyn, heti kun aiottu liikkuvuus toiseen jäsenvaltioon on tiedossa.
3. Toinen jäsenvaltio voi edellyttää, että ilmoituksen mukana toimitetaan seuraavat asiakirjat ja tiedot:
a)
todisteet siitä, että toisessa jäsenvaltiossa sijaitseva vastaanottava yksikkö ja kolmanteen maahan sijoittautunut yritys kuuluvat samaan yritykseen tai yritysryhmään;
b)
työsopimus ja tarvittaessa työnantajan komennuskirje, jotka toimitettiin ensimmäiselle jäsenvaltiolle 5 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti;
c)
tapauksen mukaan asiakirjat, joista ilmenee, että sisäisen siirron saanut työntekijä täyttää asianomaisen jäsenvaltion kansallisessa oikeudessa unionin kansalaisille asetetut vaatimukset sen säännellyn ammatin harjoittamiseksi, jota hakemus koskee;
d)
5 artiklan 1 kohdan f alakohdan mukainen voimassa oleva matkustusasiakirja; ja
e)
liikkuvuuden suunniteltu kesto ja ajankohta, jos niitä ei ole mainittu missään edellä mainitussa asiakirjassa.
Toinen jäsenvaltio voi edellyttää, että nämä asiakirjat ja tiedot esitetään jollakin kyseisen jäsenvaltion virallisella kielellä.
4. Jos ilmoitus on tehty 2 kohdan a alakohdan mukaisesti ja jos toinen jäsenvaltio ei ole ilmoittanut ensimmäiselle jäsenvaltiolle vastustavansa liikkuvuutta 6 kohdan mukaisesti, sisäisen siirron saaneen työntekijän liikkuvuus toiseen jäsenvaltioon voi toteutua milloin tahansa sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaoloaikana.
5. Jos ilmoitus on tehty 2 kohdan b alakohdan mukaisesti, liikkuvuus voidaan aloittaa toiselle jäsenvaltiolle ilmoittamisen jälkeen välittömästi tai milloin tahansa sen jälkeen sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaoloaikana.
6. Edellä 2 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen perusteella toinen jäsenvaltio voi vastustaa sisäisen siirron saaneen työntekijän liikkuvuutta alueelleen 20 päivän kuluessa ilmoituksen vastaanottamisesta, jos:
a)
5 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tai tämän artiklan 3 kohdan a, c tai d alakohdassa esitettyjä ehtoja ei noudateta;
b)
esitetyt asiakirjat on hankittu vilpillisin keinoin, ne on väärennetty tai niitä on muutettu;
c)
12 artiklan 1 kohdassa tai tämän artiklan 1 kohdassa määritelty oleskelun enimmäiskesto on täyttynyt.
Toisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava viipymättä ensimmäisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille ja ensimmäisen jäsenvaltion vastaanottavalle yksikölle siitä, että ne vastustavat kyseessä olevaa liikkuvuutta.
7. Jos toinen jäsenvaltio vastustaa liikkuvuutta tämän artiklan 6 kohdan mukaisesti ja liikkuvuus ei ole vielä toteutunut, sisäisen siirron saanut työntekijä ei saa työskennellä toisessa jäsenvaltiossa osana yrityksen sisäistä siirtoa. Jos liikkuvuus on jo toteutunut, sovelletaan 23 artiklan 4 ja 5 kohtaa.
8. Jos ensimmäinen jäsenvaltio uusii sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan sen 12 artiklan 1 kohdassa säädetyn enimmäiskeston aikana, uusitun luvan haltija voi jatkaa sen nojalla työntekoa toisessa jäsenvaltiossa tämän artiklan 1 kohdassa säädetyn enimmäiskeston puitteissa.
9. Sellaisilta sisäisen siirron saaneilta työntekijöiltä, joita pidetään uhkana yleiselle järjestykselle, yleiselle turvallisuudelle tai kansanterveydelle, on evättävä pääsy toisen jäsenvaltion alueelle ja lupa oleskella siellä.
22 artikla
Pitkäaikainen liikkuvuus
1. Niiden kolmansien maiden kansalaisten osalta, joilla on ensimmäisen jäsenvaltion myöntämä voimassa oleva sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa ja jotka aikovat oleskella ja työskennellä missä tahansa toisessa jäsenvaltiossa samaan yritykseen tai yritysryhmään kuuluvassa jälkimmäiseen jäsenvaltioon sijoittautuneessa muussa yksikössä tai muissa yksiköissä yli 90 vuorokauden ajan jäsenvaltiota kohden, toinen jäsenvaltio voi päättää:
a)
soveltaa 21 artiklaa ja sallia sisäisen siirron saaneen työntekijän oleskella ja työskennellä alueellaan ensimmäisen jäsenvaltion myöntämän sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan perusteella ja sen voimassaolon ajan; tai
b)
soveltaa 2-7 kohdassa säädettyä menettelyä.
2. Kun tehdään pitkäaikaista liikkuvuutta koskeva hakemus:
a)
toinen jäsenvaltio voi edellyttää, että hakija toimittaa jotkin tai kaikki seuraavista asiakirjoista, jos toinen jäsenvaltio edellyttää niiden toimittamista alkuperäistä hakemusta varten:
i)
todisteet siitä, että toisessa jäsenvaltiossa sijaitseva vastaanottava yksikkö ja kolmanteen maahan sijoittautunut yritys kuuluvat samaan yritykseen tai yritysryhmään;
ii)
työsopimus ja tarvittaessa työnantajan komennuskirje, joista säädetään 5 artiklan 1 kohdan c alakohdassa;
iii)
tapauksen mukaan asiakirjat, joista ilmenee, että kolmannen maan kansalainen täyttää asianomaisen jäsenvaltion kansallisessa oikeudessa unionin kansalaisille asetetut vaatimukset sen säännellyn ammatin harjoittamiseksi, jota hakemus koskee;
iv)
5 artiklan 1 kohdan f alakohdan mukainen voimassa oleva matkustusasiakirja;
v)
todisteet siitä, että hakijalla on 5 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitettu sairausvakuutus, tai, jos siitä säädetään kansallisessa oikeudessa, että hän on hakenut sairausvakuutusta.
Toinen jäsenvaltio voi vaatia, että hakija ilmoittaa viimeistään pitkäaikaista liikkuvuutta koskevan luvan myöntämisajankohtana kyseessä olevan sisäisen siirron saaneen työntekijän osoitteen toisen jäsenvaltion alueella.
Toinen jäsenvaltio voi edellyttää, että nämä asiakirjat ja tiedot esitetään jollakin kyseisen jäsenvaltion virallisella kielellä;
b)
toisen jäsenvaltion on tehtävä päätös pitkäaikaista liikkuvuutta koskevasta hakemuksesta ja annettava päätös kirjallisena tiedoksi hakijalle mahdollisimman pian ja viimeistään 90 vuorokauden kuluttua siitä päivästä, jolloin hakemus tehtiin ja a alakohdan nojalla edellytetyt asiakirjat toimitettiin toisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille;
c)
sisäisen siirron saaneelta työntekijältä ei edellytetä, että hän poistuu jäsenvaltioiden alueelta jättääkseen hakemuksen eikä häneen sovelleta viisumivaatimusta;
d)
sisäisen siirron saaneen työntekijän sallitaan työskennellä toisessa jäsenvaltiossa siihen saakka kun toimivaltaiset viranomaiset ovat tehneet päätöksen pitkäaikaista liikkuvuutta koskevasta hakemuksesta edellyttäen, että
i)
21 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ajanjakso ei ole päättynyt eikä ensimmäisen jäsenvaltion myöntämän sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaolo ole päättynyt; ja
ii)
täydellinen hakemus on toimitettu toiselle jäsenvaltiolle viimeistään 20 vuorokautta ennen kuin sisäisen siirron saaneen työntekijän pitkäaikainen liikkuvuus alkaa, jos toinen jäsenvaltio tätä vaatii;
e)
pitkäaikaista liikkuvuutta koskevaa hakemusta ja lyhytaikaista liikkuvuutta koskevaa ilmoitusta ei saa toimittaa samaan aikaan. Kun tarve pitkäaikaiseen liikkuvuuteen syntyy sisäisen siirron saaneen työntekijän lyhytaikaisen liikkuvuuden jo alettua, toinen jäsenvaltio voi pyytää, että pitkäaikaista liikkuvuutta koskeva hakemus tehdään vähintään 20 vuorokautta ennen lyhytaikaisen liikkuvuusjakson päättymistä.
3. Jäsenvaltiot voivat hylätä pitkäaikaista liikkuvuutta koskevan hakemuksen, jos:
a)
edellä 2 kohdan a alakohdassa esitettyjä edellytyksiä ei noudateta tai 5 artiklan 4, 5 tai 8 kohdassa esitettyjä perusteita ei noudateta;
b)
jotain 7 artiklan 1 kohdan b tai d alakohtaan taikka 2, 3 tai 4 kohtaan sisältyvää perustetta sovelletaan; tai
c)
sisäisen siirron saaneen työntekijän lupa lakkaa olemasta voimassa menettelyn aikana.
4. Jos toinen jäsenvaltio tekee myönteisen päätöksen 2 artiklassa tarkoitetusta pitkäaikaista liikkuvuutta koskevasta hakemuksesta, sisäisen siirron saaneelle työntekijälle annetaan sellainen pitkäaikaista liikkuvuutta koskeva lupa, joka sallii sisäisen siirron saaneen työntekijän oleskelun ja työskentelyn toisen jäsenvaltion alueella. Tämä lupa myönnetään käyttäen asetuksessa (EY) N:o 1030/2002 säädettyä yhtenäistä kaavaa. Jäsenvaltioiden on merkittävä asetuksen (EY) N:o 1030/2002 liitteessä olevan a kohdan 6.4 alakohdan mukaiseen Oleskeluluvan tyyppi -kenttään ”liikkuva ICT”. Jäsenvaltiot voivat myös lisätä merkinnän virallisella kielellään tai virallisilla kielillään.
Jäsenvaltiot voivat antaa lisätietoja sisäisen siirron saaneen työntekijän pitkäaikaisen liikkuvuuden aikana tekemästä työstä paperimuodossa ja/tai tallentaa kyseisiä tietoja sähköisessä muodossa asetuksen (EY) N:o 1030/2002 4 artiklan ja sen liitteessä olevan a kohdan 16 alakohdan mukaisesti.
5. Pitkäaikaista liikkuvuutta koskevan luvan uusiminen ei rajoita 11 artiklan 3 kohdan soveltamista.
6. Kun pitkäaikaista liikkuvuutta koskeva lupa myönnetään, toinen jäsenvaltio ilmoittaa siitä ensimmäisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille.
7. Kun jäsenvaltio tekee päätöksen pitkäaikaista liikkuvuutta koskevasta hakemuksesta, sovelletaan 8 artiklaa, 15 artiklan 2-6 kohtaa ja 16 artiklaa.
23 artikla
Takeet ja seuraamukset
1. Jos sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan myöntää jäsenvaltio, joka ei sovella Schengenin säännöstöä täysimääräisesti, ja sisäisen siirron saanut työntekijä ylittää ulkorajan, toisella jäsenvaltiolla on oikeus vaatia todisteeksi siitä, että sisäisen siirron saanut työntekijä muuttaa toiseen jäsenvaltioon yrityksen sisäisen siirron puitteissa,
a)
jäljennöksen ilmoituksesta, jonka ensimmäisessä jäsenvaltiossa sijaitseva vastaanottava yksikkö on lähettänyt 21 artiklan 2 kohdan mukaisesti; tai
b)
toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan vastaanottavan yksikön kirjeen, jossa täsmennetään ainakin EU:n sisäisen liikkuvuuden kesto ja toisen jäsenvaltion vastaanottavan yksikön tai vastaanottavien yksiköiden sijainti.
2. Jos ensimmäinen jäsenvaltio peruuttaa sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan, sen on ilmoitettava siitä toisen jäsenvaltion viranomaisille välittömästi.
3. Toisen jäsenvaltion vastaanottavan yksikön on ilmoitettava toisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille kaikista muutoksista, jotka vaikuttavat niihin edellytyksiin, joiden nojalla liikkuvuuden sallittiin toteutua.
4. Toinen jäsenvaltio voi vaatia, että sisäisen siirron saanut työntekijä lopettaa välittömästi kaiken työnteon sen alueella ja poistuu sieltä, jos:
a)
se ei ole saanut ilmoitusta 21 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti ja edellyttää tällaista ilmoitusta;
b)
se on vastustanut liikkuvuutta 21 artiklan 6 kohdan mukaisesti;
c)
se on hylännyt pitkäaikaista liikkuvuutta koskevan hakemuksen 22 artiklan 3 kohdan mukaisesti;
d)
sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa tai pitkäaikaista liikkuvuutta koskevaa lupaa käytetään muihin tarkoituksiin kuin mihin se on myönnetty;
e)
edellytykset, joiden nojalla liikkuvuus sallittiin, eivät enää täyty.
5. Edellä 4 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa ensimmäinen jäsenvaltio sallii sisäisen siirron saaneen työntekijän ja tarvittaessa hänen perheenjäsentensä uuden maahantulon ilman muodollisuuksia ja viipymättä, jos toinen jäsenvaltio sitä pyytää. Tätä sovelletaan myös, jos ensimmäisen jäsenvaltion myöntämän sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan voimassaolo on päättynyt tai lupa on peruutettu toisessa jäsenvaltiossa tapahtuneen liikkuvuuden aikana.
6. Schengenin säännöstöä täysimääräisesti soveltavan jäsenvaltion on haettava tietoa Schengenin tietojärjestelmästä silloin, kun sisäisen siirron saaneen työntekijän luvan haltija ylittää sen ulkorajan. Jäsenvaltion on evättävä maahantulo tai vastustettava liikkuvuutta sellaisten henkilöiden tapauksessa, joista on annettu Schengenin tietojärjestelmässä kuulutus maahantulon ja oleskelun epäämiseksi.
7. Jäsenvaltiot voivat määrätä seuraamuksia alueelleen sijoittautuneelle vastaanottavalle yksikölle 9 artiklan mukaisesti, jos:
a)
vastaanottava yksikkö ei ole tehnyt ilmoitusta sisäisen siirron saaneen työntekijän liikkuvuudesta 21 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti;
b)
sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa tai pitkäaikaista liikkuvuutta koskevaa lupaa käytetään muihin tarkoituksiin kuin mihin se on myönnetty;
c)
sisäisen siirron saaneen työntekijän lupaa koskeva hakemus on tehty muulle jäsenvaltiolle kuin sille, jossa oleskelu kokonaisuudessaan kestää pisimpään;
d)
sisäisen siirron saanut työntekijä ei enää täytä perusteita ja edellytyksiä, joiden nojalla liikkuvuuden sallittiin toteutua, ja vastaanottava yksikkö laiminlyö ilmoittamisen toisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille tällaisesta muutoksesta;
e)
sisäisen siirron saanut työntekijä aloitti työskentelyn toisessa jäsenvaltiossa, vaikka liikkuvuuden edellytykset eivät täyttyneet 21 artiklan 5 kohtaa tai 22 artiklan 2 kohdan d alakohtaa sovellettaessa.
VI LUKU
LOPPUSÄÄNNÖKSET
24 artikla
Tilastot
1. Jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle tilastot ensimmäistä kertaa myönnettyjen sisäisen siirron saaneen työntekijän lupien ja pitkäaikaista liikkuvuutta koskevien lupien lukumäärästä ja tapauksen mukaan 21 artiklan 2 kohdan mukaisista vastaanotetuista ilmoituksista sekä mahdollisuuksien mukaan niiden sisäisen siirron saaneiden työntekijöiden lukumäärästä, joiden lupa on uusittu tai peruutettu. Nämä tilastot jaotellaan kansalaisuuden, ja mahdollisuuksien mukaan luvan voimassaoloajan, toimialan ja siirron saaneen työntekijän aseman mukaan.
2. Tilastot on laadittava yhden kalenterivuoden viitejaksoittain ja toimitettava komissiolle kuuden kuukauden kuluessa viitevuoden päättymisestä. Ensimmäinen viitevuosi on 2017.
3. Tilastot toimitetaan Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 862/2007 (15) mukaisesti.
25 artikla
Kertomukset
Komissio toimittaa viimeistään 29 päivänä marraskuuta 2019 ja sen jälkeen kolmen vuoden välein Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen tämän direktiivin soveltamisesta jäsenvaltioissa, ja tekee tarvittavat ehdotukset sen muuttamiseksi. Kertomuksessa keskitytään erityisesti arvioimaan EU:n sisäisen liikkuvuusjärjestelmän toiminnan moitteettomuutta sekä tarkastelemaan järjestelmän mahdollista väärinkäyttöä ja vuorovaikutusta Schengenin säännöstön kanssa. Komissio arvioi erityisesti 20, 21, 22, 23 ja 26 artiklan käytännön soveltamista.
26 artikla
Yhteyspisteiden välinen yhteistyö
1. Jäsenvaltioiden on nimettävä yhteyspisteitä, jotka tekevät tehokasta yhteistyötä ja vastaavat 21, 22 ja 23 artiklan täytäntöön panemiseksi tarvittavien tietojen vastaanottamisesta ja toimittamisesta. Jäsenvaltioiden on annettava etusija sähköiselle tietojenvaihdolle.
2. Kunkin jäsenvaltion on ilmoitettava muille jäsenvaltioille 1 kohdassa tarkoitettujen kansallisten yhteyspisteiden välityksellä 11 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuista nimetyistä viranomaisista ja 21 ja 22 artiklassa tarkoitetusta liikkuvuuteen sovelletusta menettelystä.
27 artikla
Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä
1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 29 päivänä marraskuuta 2016. Niiden on viipymättä toimitettava nämä säännökset kirjallisina komissiolle.
Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne julkaistaan virallisesti. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.
2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä säännellyistä kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle.
28 artikla
Voimaantulo
Tämä direktiivi tulee voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona se julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
29 artikla
Osoitus
Tämä direktiivi on osoitettu jäsenvaltioille perussopimusten mukaisesti.
Tehty Brysselissä 15 päivänä toukokuuta 2014.