KOMMISSIONENS GENNEMFØRELSESFORORDNING (EU) Nr. 1355/2014
af 17. december 2014
om ændring af forordning (EF) nr. 391/2009 for så vidt angår Den Internationale Søfartsorganisations (IMO) vedtagelse af bestemte koder og dertil knyttede ændringer af visse konventioner og protokoller
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 391/2009 af 23. april 2009 om fælles regler og standarder for organisationer, der udfører inspektion og syn af skibe (1), særlig artikel 13, stk. 2,
efter proceduren for overensstemmelseskontrol i artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2099/2002 om oprettelse af et udvalg for sikkerhed til søs og forebyggelse af forurening fra skibe (USS) (2), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
I henhold til artikel 5, stk. 1, i forordning (EF) nr. 2099/2002 skal medlemsstaterne og Kommissionen samarbejde om at fastlægge en fælles holdning eller fælles tilgang i de kompetente internationale fora for at mindske faren for konflikt mellem Unionens søtransportlovgivning og internationale instrumenter.
(2)
Forordning (EF) nr. 391/2009 udgør sammen med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/15/EF (3) et sammenhængende stykke lovgivning, der på konsekvent vis regulerer anerkendte organisationers aktiviteter efter de samme principper og definitioner. Det følger af artikel 3, stk. 2, i direktiv 2009/15/EF, at hvis en medlemsstat med hensyn til skibe, der sejler under dens flag, beslutter at bemyndige en organisation til på dens vegne at udføre inspektioner og syn vedrørende myndighedscertifikater, skal den udelukkende overdrage disse opgaver til en anerkendt organisation, hvilket i medfør af direktivets artikel 2, litra g), betyder en organisation, der er anerkendt i henhold til forordning (EF) nr. 391/2009. Derfor har det regelsæt, på grundlag af hvilket de omhandlede organisationer anerkendes, virkning for begge retsakter.
(3)
Begrebet »internationale konventioner« som defineret i artikel 2, litra b), i forordning (EF) nr. 391/2009 henviser til den internationale konvention om sikkerhed for menneskeliv på søen af 1. november 1974 (Solaskonventionen), bortset fra kapitel XI-2 i bilaget dertil, den internationale konvention om lastelinjer af 5. april 1966 (lastelinjekonventionen) og den internationale konvention om forebyggelse af forurening fra skibe af 2. november 1973 (Marpolkonventionen), tillige med protokoller hertil og ændringer heraf, samt de dertil hørende koder af bindende karakter i alle medlemsstater, i den gældende affattelse.
(4)
IMO-forsamlingen vedtog på sin 28. samling en kode til gennemførelse af IMO-instrumenter (III-kode), jf. IMO-resolution A.1070(28) af 4. december 2013, samt ændringer til lastelinjekonventionen med henblik på at gøre det obligatorisk at anvende III-koden sammen med en dertil hørende flagstatsauditordning, jf. IMO-resolution A.1038(29) af 4. december 2013.
(5)
IMO's Komité til Beskyttelse af Havmiljøet (MEPC) vedtog på sin 66. samling ændringer af protokollen fra 1978 til Marpolkonventionen, jf. resolution MEPC.246(66) af 4. april 2014, og af protokollen fra 1997 til Marpolkonventionen som ændret ved protokollen fra 1978 i den henseende, jf. resolution MEPC.247(66) af 4. april 2014, med henblik på at gøre III-koden obligatorisk sammen med en dertil hørende flagstatsauditordning.
(6)
IMO's Komité for Sikkerhed på Søen (MSC) vedtog på sin 93. samling ændringer til Solaskonventionen, jf. resolution MSC.366(93) af 22. maj 2014, og af protokollen fra 1988 til lastelinjekonventionen, jf. resolution MSC.375(93) af 22. maj 2014, med henblik på at gøre III-koden obligatorisk sammen med en dertil hørende flagstatsauditordning.
(7)
På MEPC's 65. samling og MSC's 92. samling blev der vedtaget en IMO-kode for anerkendte organisationer (RO-kode), jf. resolution MSC.349(92) af 21. juni 2013.
(8)
MEPC vedtog på sin 65. samling ændringer af protokollen fra 1978 til Marpolkonventionen med henblik på at gøre RO-koden obligatorisk, jf. resolution MEPC.238(65) af 17. maj 2013.
(9)
MSC vedtog på sin 92. samling ændringer af Solaskonventionen og af protokollen fra 1988 om lastelinjekonventionen med henblik på at gøre RO-koden obligatorisk, jf. resolution MSC.350(92) og MSC.356(92) af 21. juni 2013.
(10)
III-koden og RO-koden forventes derfor at træde i kraft i perioden mellem den 1. januar 2015 og den 1. januar 2018 i overensstemmelse med gældende regler for vedtagelse, ratifikation og ikrafttrædelse af ændringer for hver enkelt berørt konvention.
(11)
Den 13. maj 2013 vedtog Rådet Rådets afgørelse 2013/268/EU om den holdning, der skal indtages på vegne af Den Europæiske Union i den Internationale Søfartsorganisation (IMO) til vedtagelsen af bestemte koder og dertil knyttede ændringer af visse konventioner og protokoller (4). I henhold til artikel 5 i denne afgørelse bemyndigede Rådet medlemsstaterne til at give deres samtykke til i Unionens interesse og under hensyntagen til erklæringen i bilaget til afgørelsen at lade sig binde af de ændringer, der er omhandlet i betragtning 4-9 i denne forordning.
(12)
Det anføres i den erklæring, der er vedlagt som bilag til afgørelse 2013/268/EU, at medlemsstaterne har den holdning, at III-koden og RO-koden indeholder en række minimumskrav, som staterne efter behov kan videreudvikle og forbedre med henblik på at forbedre sikkerheden til søs og beskytte miljøet.
(13)
Det anføres ligeledes, at III-koden og RO-koden ikke kan udlægges således, at den på nogen måde begrænser opfyldelsen af medlemsstaternes forpligtelser i henhold til EU-retten i forbindelse med definitionen af »myndighedscertifikater« og »klassecertifikater«, omfanget af forpligtelser og kriterier, der er fastlagt for anerkendte organisationer, og Europa-Kommissionens pligter med hensyn til anerkendelse og vurdering og eventuel pålæggelse af korrigerende foranstaltninger eller sanktioner for anerkendte organisationer. Det hedder i samme erklæring, at i tilfælde af en IMO-audit vil medlemsstaterne erklære, at kun overholdelsen af de bestemmelser i de relevante internationale konventioner, som medlemsstaterne har accepteret, også under betingelserne i denne erklæring, kontrolleres.
(14)
I Unionens retsorden omfatter anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 391/2009 og direktiv2009/15/EF henvisninger til »internationale konventioner« som beskrives i betragtning 3. I den henseende indføres ændringer af IMO-konventioner samtidig automatisk i EU-lovgivningen, når de træder i kraft på internationalt niveau, herunder de dertil knyttede koder af bindende karakter, som f.eks. III-koden og RO-koden, som derfor udgør en del af de IMO-instrumenter, der er relevante for anvendelsen af forordning (EF) nr. 391/2009.
(15)
Ændringer til internationale konventioner kan imidlertid udelukkes fra anvendelsesområdet for Unionens søtransportlovgivning i overensstemmelse med proceduren for overensstemmelseskontrol, hvis de opfylder mindst et af de to kriterier, der er fastsat i artikel 5, stk. 2, i forordning (EF) nr. 2099/2002.
(16)
Kommissionen har evalueret ændringerne af IMO-konventionerne i henhold til artikel 5 i forordning (EF) nr. 2099/2002 og fastslået, at der findes en række uoverensstemmelser mellem på den ene side III-koden og RO-koden og på den anden side forordning (EF) nr. 391/2009 og direktiv 2009/15/EF.
(17)
For det første fastlægger III-kodens punkt 16.1 i del 2, en minimumsliste over ressourcer og processer, som flagstaterne skal stille til rådighed, herunder tilvejebringelse af administrative instrukser bl.a. vedrørende klassecertifikater, som flagstaten skal fremlægge som bevis for overholdelse af strukturelle, mekaniske, elektriske og/eller andre krav i en international konvention, som flagstaten er part i, eller overholdelse af et krav i flagstatens nationale lovgivning. Som beskrevet i betragtning 21 nedenfor sondrer Unionens lovgivning imidlertid mellem myndighedscertifikater og klassecertifikater. Sidstnævnte er dokumenter af privat karakter og er hverken udstedt af en flagstat eller på en flagstats vegne. Denne bestemmelse i III-koden henviser til Solas, kapitel II-1, del A-1, regel 3-1, der foreskriver, at skibe skal konstrueres, bygges og vedligeholdes i overensstemmelse med de strukturelle, mekaniske og elektriske krav, der er fastsat af et klassifikationsselskab, der er anerkendt af myndighederne i henhold til bestemmelserne i regel XI-1/1. 1. Solaskonventionen identificerer klart skibet eller dets retlige repræsentation over for flagstaten som genstand for dette krav. Når en anerkendt organisation handler i sin egenskab af klassifikationsselskab udsteder den endvidere klassecertifikater i overensstemmelse med sine egne regler, procedurer, betingelser og private kontraktlige aftaler, som flagstaten ikke er part i. Når en anerkendt organisation handler i sin egenskab af klassifikationsselskab udsteder den endvidere klassecertifikater i overensstemmelse med sine egne regler, procedurer, betingelser og private kontraktlige aftaler, som flagstaten ikke er part i. Derfor er bestemmelserne i III-koden i modstrid med sondringen mellem klassifikations- og myndighedsaktiviteter som fastsat i den eksisterende EU-lovgivning.
(18)
For det andet kræves det i III-kodens punkt 18.1 i del 2, at flagstaten udelukkende for skibe under statens eget flag sikrer, at en anerkendt organisation har tilstrækkelige tekniske ressourcer samt ledelses- og forskningsressourcer til at udføre de opgaver, den får pålagt. Dette aspekt behandles derimod i EU-lovgivningen som et krav for anerkendelse, jf. kriterie A.3 i bilag I til forordning (EF) nr. 391/2009, og finder anvendelse på hele flåden i den anerkendte organisations klasse, uanset hvilket flag skibene fører. Hvis ovennævnte bestemmelse i III-koden indarbejdes i EU-lovgivningen, vil den begrænse anvendelsen af kriterie A.3 i bilag I i forordning (EF) nr. 391/2009 til udelukkende at omfatte den virksomhed, der udføres af den anerkendte organisation med hensyn til skibe, der fører en medlemsstats flag, hvilket er i modstrid med de nugældende krav.
(19)
For det tredje indfører III-kodens punkt 19 i del 2, et forbud mod, at en flagstat kræver af sine anerkendte organisationer, at de for andre skibe end dem, der fører dens flag, anvender krav bl.a. vedrørende deres klassifikationsregler og andre krav eller procedurer. I henhold til direktiv 2009/15/EF kan medlemsstaterne kun bemyndige en organisation til på deres vegne at udstede myndighedscertifikater for deres respektive flåder, hvis den pågældende organisation er blevet godkendt og kontrolleres i den henseende i henhold til forordning (EF) nr. 391/2009. Inden for denne ramme skal de anerkendte organisationers relevante aktiviteter som sådan opfylde visse krav vedrørende hele flåden i deres klasse, uanset hvilket flag skibene fører. Det gælder de fleste af de kriterier, der fremgår af bilag I til forordning (EF) nr. 391/2009 samt andre forpligtelser, navnlig forordningens artikel 10, stk. 4. Hvis ovennævnte bestemmelse i III-koden indarbejdes i EU-lovgivningen, vil den begrænse anvendelsen af de eksisterende krav til anerkendelse i forordning (EF) nr. 391/2009, bl.a. hvis der er tale om regler, krav og procedurer, til udelukkende at omfatte den anerkendte organisations virksomhed vedrørende skibe, der fører en medlemsstats flag. Hvis ovennævnte bestemmelse i III-koden indarbejdes i EU-lovgivningen, vil den begrænse anvendelsen af de eksisterende krav til anerkendelse i forordning (EF) nr. 391/2009 til udelukkende at omfatte den anerkendte organisations virksomhed vedrørende skibe, der fører en medlemsstats flag.
(20)
For det fjerde defineres »anerkendt organisation« i afsnit 1.1. i del 2 i RO-koden som en organisation, der er vurderet af en flagstat, og som opfylder kravene i del 2 i RO-koden. I artikel 2, litra g), i direktiv 2009/15/EF fastslås det derimod, at en anerkendt organisation er en organisation, der er anerkendt i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 391/2009. Baseret på Kommissionens vurdering som nævnt i betragtning 21, 22 og 23 forekommer det, at flere bestemmelser i del 2 i RO-koden er uforenelige med forordning (EF) nr. 391/2009. En anerkendt organisation som defineret i RO-koden vil derfor ikke opfylde alle kravene i forordning (EF) nr. 391/2009 og stemmer derfor ikke overens med definitionen af en anerkendt organisation som fastsat i EU-lovgivningen.
(21)
For det femte defineres »myndighedscertificering og myndighedstjenester« i afsnit 1.3 i del 2 i RO-koden som én kategori af aktiviteter, som en anerkendt organisation har ret til at udføre på flagstatens vegne, herunder udstedelse af certifikater i relation til både myndigheds- og klassifikationskrav. Definitionerne i artikel 2, litra g) og i), i forordning (EF) nr. 391/2009 skelner derimod klart mellem »myndighedscertifikater«, som er certifikater, der er udstedt af en flagstat eller på dennes vegne i overensstemmelse med de internationale konventioner, og »klassecertifikater«, som er et dokument udstedt af en anerkendt organisation i dens egenskab af klassifikationsselskab, hvorved det certificeres, at et skib er egnet til en bestemt anvendelse eller drift i overensstemmelse med de regler og procedurer, som den anerkendte organisation har fastlagt og offentliggjort. Det følger heraf, at der i medfør af EU-lovgivningen skal sondres mellem myndighedscertifikater og klassecertifikater, og at de har forskellig karakter. Myndighedscertifikater har nemlig offentlig karakter, mens klassecertifikater har privat karakter, da de udstedes af et klassifikationsselskab i overensstemmelse med dets egne regler, procedurer og betingelser. Det følger heraf, at klassecertifikater, som er udstedt en anerkendt organisation for et skib for at attestere overensstemmelse med klassifikationsregler og procedurer, herunder når en flagstat foretager en kontrol som bevis for overensstemmelse med Solas kapitel II-I, del A-1, regel 3-1, er dokumenter af rent privat karakter, som hverken er et officielt dokument udstedt af en flagstat eller udstedt på en flagstats vegne. I RO-koden anføres det imidlertid systematisk, at »myndighedscertificering og myndighedstjenester« udføres af den anerkendte organisation »på vegne af flagstaten«, hvilket er i modstrid med den retlige sondring i EU-lovgivningen. Uanset denne uoverensstemmelse indebærer denne bestemmelse i RO-koden, hvis den godkendes som standard i EU-lovgivningen, en åbenbar risiko for, at anerkendelseskravene i forordning (EF) nr. 391/2009, som vedrører hele organisationens virksomhed uanset flagstat, ikke længere kan håndhæves i EU.
(22)
For det sjette foreskrives der i afsnit 3.9.3.1 i del 2 i RO-koden en mekanisme for samarbejde mellem anerkendte organisationer udelukkende inden for de af flagstaten fastsatte rammer med henblik på eventuelt at standardisere procedurerne for myndighedscertificering og myndighedstjenester for flagstaten. I afsnit 3.9.3.2 i del 2 i samme kode foreskrives en ramme fastsat af en flagstat eller en gruppe af flagstater til regulering af samarbejdet mellem deres anerkendte organisationer om tekniske og sikkerhedsrelaterede aspekter af myndighedscertificering og myndighedstjenester for skibe […] på vegne af den/de nævnte flagstat/flagstater. Derimod reguleres samarbejdet mellem anerkendte organisationer ifølge EU-lovgivningen af artikel 10, stk. 1, i forordning (EF) nr. 391/2009, der kræver, at anerkendte organisationer skal rådføre sig med hinanden med henblik på at sikre ækvivalens mellem og tilstræbe harmonisering af deres regler og procedurer og anvendelsen af disse, og fastsætter en ramme for gensidig anerkendelse af klassecertifikaterne for materialer, udstyr og komponenter i relevante tilfælde. Disse to samarbejdsmekanismer i henhold til artikel 10, stk. 1, vedrører de anerkendte organisationers private virksomhed i deres egenskab af klassifikationsselskab og anvendes derfor uanset flagstat. Hvis samarbejdsmekanismerne i RO-koden indarbejdes i EU-lovgivningen, vil de begrænse anvendelsesområdet for den samarbejdsramme, der er fastsat i forordning (EF) nr. 391/2009, til udelukkende at omfatte den virksomhed, der udføres af de anerkendte organisationer med hensyn til skibe, der fører en medlemsstats flag, hvilket er i modstrid med de nugældende krav.
(23)
For det syvende er afsnit 3.9.3.3 i del 2 i RO-koden identisk med punkt 19 i del 2 i III-koden; derfor er de grunde, der er angivet i betragtning 19, også relevante for denne bestemmelse i RO-koden.
(24)
Hverken III-koden eller RO-koden bør kunne begrænse Unionens muligheder for i overensstemmelse med traktaterne og international ret at fastlægge passende betingelser for udstedelse af anerkendelse til organisationer, der ønsker at blive anerkendt af medlemsstaterne til at udføre skibssyn og certificering af skibe på deres vegne med henblik på at opnå Unionens mål, herunder især for at forbedre sikkerheden på søen og beskytte miljøet.
(25)
Ordningen for gensidig anerkendelse af klassecertifikater for materialer, udstyr og komponenter, jf. artikel 10, stk. 1, i forordning (EF) nr. 391/2009 gælder kun i Unionen for skibe, der fører en medlemsstats flag. Hvad angår udenlandske skibe, træffer de relevante tredjelandsflagstater selv beslutning om godkendelse af de relevante certifikater under udøvelse af deres eksklusive kompetence, navnlig inden for rammerne af De Forenede Nationers havretskonvention (UNCLOS).
(26)
På grundlag af sin vurdering har Kommissionen fastlagt, at bestemmelserne i III-koden og i RO-koden som anført i de foregående betragtninger er uforenelige med forordning (EF) nr. 391/2009 og bør udelukkes fra forordningens anvendelsesområde. Artikel 2, litra b), i forordning (EF) nr. 391/2009 bør derfor ændres i overensstemmelse hermed.
(27)
Da RO-koden træder i kraft den 1. januar 2015, bør denne forordning træde i kraft så hurtigt som muligt efter datoen for offentliggørelse.
(28)
Udvalget for Sikkerhed til Søs og Forebyggelse af Forurening fra Skibe (USS) har ikke afgivet udtalelse om foranstaltningerne i denne forordning. Det blev anset for at være nødvendigt med en gennemførelsesretsakt, og formanden forelagde udkastet til en gennemførelsesretsakt for appeludvalget til yderligere drøftelse. Foranstaltningerne i denne forordning er i overensstemmelse med udtalelse fra appeludvalget -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
Artikel 1
Artikel 2, litra b), i forordning (EF) nr. 391/2009 affattes således:
»b) »internationale konventioner«: den internationale konvention om sikkerhed for menneskeliv på søen af 1. november 1974 (Solas 74), bortset fra kapitel XI-2 i bilaget dertil, den internationale konvention om lastelinjer af 5. april 1966 og den internationale konvention om forebyggelse af forurening fra skibe af 2. november 1973 (Marpol), tillige med protokoller hertil og ændringer heraf, samt de dertil hørende koder af bindende karakter i alle medlemsstater, bortset fra punkt 16.1, 18.1 og 19 i del 2 i koden til gennemførelse af IMO-instrumenter, og afsnit 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 og 3.9.3.3 i del 2 i IMO-koden for anerkendte organisationer, i den gældende affattelse.«
Artikel 2
Denne forordning træder i kraft dagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Den anvendes fra den 1. januar 2015.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Bruxelles, den 17. december 2014.
KOMISSION TÄYTÄNTÖÖNPANOASETUS (EU) N:o 1355/2014,
annettu 17 päivänä joulukuuta 2014,
asetuksen (EY) N:o 391/2009 muuttamisesta siltä osin kuin on kyse tiettyjen säännöstöjen ja niihin liittyvien tiettyjen yleissopimusten ja pöytäkirjojen muutosten hyväksymisestä Kansainvälisessä merenkulkujärjestössä (IMO)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,
ottaa huomioon alusten tarkastamis- ja katsastamislaitoksia koskevista yhteisistä säännöistä ja standardeista 23 päivänä huhtikuuta 2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 391/2009 (1) ja erityisesti sen 13 artiklan 2 kohdan,
noudattaa meriturvallisuutta ja alusten aiheuttaman pilaantumisen ehkäisemistä käsittelevän komitean (COSS-komitea) perustamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2099/2002 (2) 5 artiklassa säädettyä vaatimustenmukaisuuden tarkastusmenettelyä,
sekä katsoo seuraavaa:
(1)
Asetuksen (EY) N:o 2099/2002 5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot ja komissio tekevät yhteistyötä määritelläkseen tarvittaessa yhteisen kannan tai lähestymistavan toimivaltaisilla kansainvälisillä foorumeilla, jotta voidaan vähentää ristiriitojen mahdollisuutta yhteisön merilainsäädännön ja kansainvälisten oikeudellisten asiakirjojen välillä.
(2)
Asetus (EY) N:o 391/2009 muodostaa yhdessä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/15/EY (3) kanssa yhtenäisen säädöskokonaisuuden, jossa säädetään hyväksyttyjen laitosten toiminnan johdonmukaisesta sääntelystä noudattaen samoja periaatteita ja määritelmiä. Direktiivin 2009/15/EY 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jos jäsenvaltio päättää sen lipun alla purjehtivien alusten osalta valtuuttaa jonkin laitoksen suorittamaan puolestaan lakisääteisiin todistuskirjoihin liittyvät tarkastukset ja katsastukset, se voi antaa nämä tehtävät ainoastaan hyväksytylle laitokselle, jolla mainitun direktiivin 2 artiklan g alakohdan mukaan tarkoitetaan asetuksen (EY) N:o 391/2009 mukaisesti hyväksyttyä laitosta. Näin ollen säännöt, joiden perusteella kyseiset laitokset hyväksytään, koskevat molempia säädöksiä.
(3)
Asetuksen (EY) N:o 391/2009 2 artiklan b alakohdassa määritellyillä ’kansainvälisillä yleissopimuksilla’ tarkoitetaan 1 päivänä marraskuuta 1974 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta ihmishengen turvallisuudesta merellä (SOLAS-yleissopimus), lukuun ottamatta sen liitteessä olevaa XI-2 lukua, 5 päivänä huhtikuuta 1966 tehtyä kansainvälistä lastiviivasopimusta sekä 2 päivänä marraskuuta 1973 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta alusten aiheuttaman meren pilaantumisen ehkäisemisestä (Marpol-yleissopimus), sekä näiden yleissopimusten pöytäkirjoja ja muutoksia sekä asiaan liittyviä, kaikkia jäsenvaltioita sitovia säännöstöjä, sellaisina kuin ne ovat voimassa.
(4)
IMOn yleiskokous hyväksyi 28. istunnossaan IMO-asiakirjojen täytäntöönpanoa koskevan säännöstön, jäljempänä ’III-säännöstö’, sellaisena kuin se esitetään IMOn päätöslauselman A.1070 28 kohdassa, sekä lastiviivayleissopimuksen muutokset, jotka esitetään 4 päivänä joulukuuta 2013 annetun IMOn päätöslauselman A.1083 28 kohdassa, jotta III-säännöstöstä siihen liittyvine lippuvaltioiden auditointijärjestelmineen tulisi sitova.
(5)
IMOn meriympäristön suojelukomitea (MEPC) hyväksyi 66. istunnossaan Marpol-yleissopimukseen liittyvään vuoden 1978 pöytäkirjaan muutoksia, jotka esitetään 4 päivänä huhtikuuta 2014 annetun päätöslauselman MEPC.246 66 kohdassa, sekä Marpol-yleissopimukseen liittyvään vuoden 1997 pöytäkirjaan, sellaisena kuin se on muutettuna siihen liittyvällä vuoden 1978 pöytäkirjalla, muutoksia, jotka esitetään 4 päivänä huhtikuuta 2014 annetun päätöslauselman MEPC.247 66 kohdassa, jotta III-säännöstöstä siihen liittyvine lippuvaltioiden auditointijärjestelmineen tulisi sitova.
(6)
IMOn meriturvallisuuskomitea (MSC) hyväksyi 93. istunnossaan SOLAS-yleissopimuksen muutokset, jotka esitetään 22 päivänä toukokuuta 2014 annetun päätöslauselman MSC.366 93 kohdassa, sekä lastiviivayleissopimukseen liittyvän vuoden 1988 pöytäkirjan muutokset, jotka esitetään 22 päivänä toukokuuta 2014 annetun päätöslauselman MSC.375 93 kohdassa, jotta III-säännöstöstä siihen liittyvine lippuvaltioiden auditointijärjestelmineen tulisi sitova.
(7)
MEPC hyväksyi 65. istunnossaan ja MSC 92. istunnossaan hyväksyttyjä järjestöjä koskevan IMO-säännöstön, jäljempänä ’RO-säännöstö’, joka esitetään 21 päivänä kesäkuuta 2013 annetun päätöslauselman MSC.349 92 kohdassa.
(8)
MEPC hyväksyi 65. istunnossaan Marpol-yleissopimukseen liittyvän vuoden 1978 pöytäkirjan muutokset, jotka esitetään 17 päivänä toukokuuta 2013 annetun päätöslauselman MEPC.238 65 kohdassa, jotta RO-säännöstöstä tulisi sitova.
(9)
MSC hyväksyi 92. istunnossaan SOLAS-yleissopimuksen sekä lastiviivayleissopimukseen liittyvän vuoden 1988 pöytäkirjan muutokset, jotka esitetään 21 päivänä kesäkuuta 2013 annettujen päätöslauselmien MSC.350 ja MSC.356 92 kohdassa, jotta RO-säännöstöstä tulisi sitova.
(10)
III-säännöstön ja RO-säännöstön odotetaan tulevan voimaan 1 päivän tammikuuta 2015 ja 1 päivän tammikuuta 2018 välisenä aikana kaikkien kyseisten IMOn yleissopimusten osalta sovellettavien muutosten hyväksymistä, ratifiointia ja voimaantuloa koskevien sääntöjen mukaisesti.
(11)
Neuvosto antoi 13 päivänä toukokuuta 2013 neuvoston päätöksen 2013/268/EU (4). Mainitun päätöksen 5 artiklan nojalla neuvosto valtuutti jäsenvaltiot antamaan suostumuksensa tulla unionin etujen mukaisesti kyseisen asetuksen johdanto-osan 4-9 kappaleessa tarkoitettujen muutosten sitomiksi, jollei päätöksen liitteessä olevasta lausumasta muuta johdu.
(12)
Päätöksen 2013/268/EU liitteenä olevan lausuman mukaan jäsenvaltiot katsovat, että III-säännöstö ja RO-säännöstö sisältävät vähimmäisvaatimuksia, joita jäsenvaltiot voivat tarvittaessa työstää ja kehittää edelleen, jotta meriturvallisuutta ja ympäristönsuojelua voidaan parantaa.
(13)
Siinä todetaan myös, ettei mitään III-säännöstössä ja RO-säännöstössä ole tulkittava siten, että se vähentää tai rajoittaa jäsenvaltioille EU:n lainsäädännön nojalla kuuluvien velvollisuuksien täyttymistä, mitä tulee lakisääteisen todistuskirjan ja luokitustodistuksen määritelmiin, hyväksytyille laitoksille asetettujen velvollisuuksien ja vaatimusten laajuuteen, Euroopan komission tehtäviin, jotka koskevat laitosten hyväksymistä ja hyväksyttyjen laitosten arvioimista sekä tarvittaessa korjaavien toimien tai seuraamusten määräämistä hyväksytyille laitoksille. Samassa lausumassa todetaan, että IMO-auditoinnin yhteydessä olisi todennettava ainoastaan niiden keskeisten kansainvälisten yleissopimusten määräysten noudattaminen, jotka jäsenvaltiot ovat hyväksyneet, ottaen huomioon tämän lausuman ehdot.
(14)
Unionin oikeusjärjestyksessä sekä asetuksen (EY) N:o 391/2009 että direktiivin 2009/15/EY soveltamisala sisältää viittauksia ’kansainvälisiin yleissopimuksiin’, sellaisina kuin ne kuvaillaan johdanto-osan 3 kappaleessa. Näin ollen IMOn yleissopimusten muutokset saatetaan automaattisesti osaksi unionin lainsäädäntöä samaan aikaan, kun ne tulevat voimaan kansainvälisellä tasolla, mukaan lukien niihin liittyvät pakolliset säännöstöt kuten III-säännöstö ja RO-säännöstö, jotka sen vuoksi muodostavat osan asetuksen (EY) N:o 391/2009 soveltamisen kannalta merkityksellisistä IMOn asiakirjoista.
(15)
Kansainvälisiin yleissopimuksiin tehdyt muutokset voidaan kuitenkin vaatimustenmukaisuuden tarkastusmenettelyä noudattaen jättää unionin merilainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle, jos ne täyttävät vähintään toisen asetuksen (EY) N:o 2099/2002 5 artiklan 2 kohdassa vahvistetuista kahdesta perusteesta.
(16)
Komissio on arvioinut IMOn yleissopimusten muutokset asetuksen (EY) N:o 2099/2002 5 artiklan mukaisesti ja totesi, että yhtäältä III-säännöstön ja RO-säännöstön ja toisaalta asetuksen (EY) N:o 391/2009 ja direktiivin 2009/15/EY välillä on eroavuuksia.
(17)
Ensinnäkin III-säännöstön 2 osan 16.1 kohdan mukaan lippuvaltioiden on laadittava resurssien ja menettelyiden vähimmäisluettelo, johon sisältyvät hallinnolliset ohjeet, jotka koskevat muun muassa luokitustodistuksia, joita lippuvaltio vaatii sen osoittamiseksi, että alus täyttää sellaisen kansainvälisen yleissopimuksen, jonka osapuoli lippuvaltio on, rakenteelliset, mekaaniset, sähkötekniset ja/tai muut vaatimukset tai lippuvaltion kansallisen sääntelyn mukaisen vaatimuksen. Kuten johdanto-osan 21 kappaleessa jäljempänä esitetään, unionin oikeudessa tehdään ero lakisääteisten todistuskirjojen ja luokitustodistusten välillä. Jälkimmäiset ovat luonteeltaan yksityisiä asiakirjoja eivätkä jonkin valtion toteuttamia tai sen puolesta toteutettuja toimintoja. Tämä III-säännöstön määräys koskee itse asiassa SOLAS-yleissopimuksen II-I luvun A-1 osan 3-1 sääntöä, jonka mukaan alusten on suunnittelun, rakennuksen ja huollon osalta täytettävä hallinnon XI-1/1 säännön mukaisesti hyväksymän luokituslaitoksen asettamat rakenteelliset, mekaaniset ja sähkötekniset vaatimukset. 1. SOLAS-yleissopimuksessa tämän vaatimuksen kohde on selkeästi alus tai sen oikeudellinen edustus suhteessa lippuvaltioon. Luokituslaitoksena toimiessaan hyväksytty laitos lisäksi myöntää alusten luokitustodistukset noudattaen omia sääntöjään, menettelyjään, ehtojaan ja yksityisiä sopimusjärjestelyjä eikä lippuvaltio ole niissä osallisena. Tästä syystä tämä III-säännöstön määräys on ristiriidassa voimassa olevassa EU:n lainsäädännössä vahvistetun luokitus- ja lakisääteisten toimintojen erottamisen kanssa.
(18)
Toiseksi III-säännöstön 2 osan 18.1 kohdan mukaan lippuvaltion on ”lippunsa alla purjehtivien alusten osalta” määritettävä, että hyväksytyllä laitoksella on oltava teknisten, johto- ja tutkimusvalmiuksien osalta riittävät resurssit hoitaa sille annettavat tehtävät. Unionin lainsäädännössä tähän näkökohtaan taasen puututaan hyväksymiseen liittyvänä vaatimuksena, joka sisältyy asetuksen (EY) N:o 391/2009 liitteessä I olevaan vähimmäisvaatimukseen A.3 ja joka koskee kyseisen laitoksen luokittelemaa koko aluskantaa ilman lippuvaltioon liittyvää erottelua. Jos III-säännöstön edellä mainittu määräys saatettaisiin osaksi unionin lainsäädäntöä, se rajoittaisi asetuksen (EY) N:o 391/2009 liitteessä I olevan vähimmäisvaatimuksen A.3 soveltamisen hyväksyttyjen laitosten toimintaan yksinomaan jäsenvaltioiden lipun alla purjehtivien alusten suhteen, mikä on ristiriidassa voimassa olevien vaatimusten kanssa.
(19)
Kolmanneksi III-säännöstön 2 osan 19 kohdan mukaan lippuvaltio ei saa valtuuttaa hyväksyttyjä laitoksiaan soveltamaan muihin aluksiin kuin niihin, joilla on oikeus purjehtia sen lipun alla, vaatimuksia, jotka koskevat muun muassa luokitussääntöjä, -vaatimuksia ja -menettelyjä. Direktiivin 2009/15/EY nojalla jäsenvaltiot voivat valtuuttaa laitoksen hoitamaan puolestaan aluskantojensa lakisääteisten todistuskirjojen myöntämisen ainoastaan, jos kyseisellä laitoksella on jo hyväksyntä ja sitä valvotaan tätä varten asetuksen (EY) N:o 391/2009 mukaisesti. Hyväksyttyjen laitosten on sinällään noudatettava tiettyjä vaatimuksia toimissaan koko luokittamansa aluskannan osalta riippumatta siitä, minkä lipun alla alus purjehtii. Tämä koskee suurinta osaa asetuksen (EY) N:o 391/2009 liitteessä I vahvistetuista perusteista sekä muita ja etenkin mainitun asetuksen 10 artiklan 4 kohdassa olevia velvoitteita. Jos III-säännöstön edellä mainittu määräys saatettaisiin osaksi unionin lainsäädäntöä, se rajoittaisi muun muassa asetuksen (EY) N:o 391/2009 nykyisten, mahdollisesti säännöiksi, vaatimuksiksi ja menettelyiksi määritettävien hyväksymisvaatimusten soveltamisen hyväksyttyjen laitosten toimintaan yksinomaan jäsenvaltioiden lipun alla purjehtivien alusten suhteen.
(20)
Neljänneksi RO-säännöstön 2 osan 1.1 jaksossa määritellään ”hyväksytty laitos” laitokseksi, jonka lippuvaltio on arvioinut ja jonka se katsoo olevan RO-säännöstön 2 osan mukainen. Asetuksen (EY) N:o 391/2009 2 artiklan e alakohdassa sen sijaan säädetään, että hyväksytyllä laitoksella tarkoitetaan ”asetuksen (EY) N:o 391/2009 mukaisesti hyväksyttyä laitosta”. Johdanto-osan 21-23 kappaleessa esitetyn komission arvioinnin perusteella näyttää siltä, että useat RO-säännöstön 2 osan määräykset ovat ristiriidassa asetuksen (EY) N:o 391/2009 kanssa. RO-säännöstön määritelmän mukainen hyväksytty laitos ei siis täyttäisi kaikkia asetuksessa (EY) N:o 391/2009 säädettyjä vaatimuksia eikä sen vuoksi täyttäisi unionin lainsäädännön mukaista hyväksytyn laitoksen määritelmää.
(21)
Viidenneksi RO-säännöstön 2 osan 1.3 jaksossa määritellään ”lakisääteiset todistuskirjat ja palvelut” yhtenäisenä ryhmänä toimintoja, joita hyväksytyllä laitoksella on oikeus suorittaa lippuvaltion puolesta, mukaan lukien sekä lakisääteisiä vaatimuksia että luokitusvaatimuksia koskevien todistusten myöntäminen. Asetuksen (EY) N:o 391/2009 2 artiklan g ja i alakohdan määritelmissä sen sijaan erotetaan toisistaan selvästi ”lakisääteinen todistuskirja”, joka laaditaan lippuvaltion toimesta tai puolesta kansainvälisten yleissopimusten mukaisesti, ja ”luokitustodistus”, joka on hyväksytyn laitoksen laatima asiakirja, jossa todistetaan aluksen kunnon soveltuvuus erityiseen tarkoitukseen tai käyttöön kyseisen hyväksytyn laitoksen vahvistamien ja julkistamien sääntöjen ja menettelyjen mukaisesti. Tästä seuraa, että unionin oikeuden mukaan lakisääteiset todistuskirjat ja luokitustodistukset ovat erillisiä ja luonteeltaan erilaisia. Lakisääteiset todistuskirjat ovat luonteeltaan julkisia kun taas luokitustodistukset ovat yksityisiä, koska luokituslaitos on myöntänyt ne noudattaen omia sääntöjään, menettelyjään ja ehtojaan. Tästä seuraa, että hyväksytyn laitoksen alukselle myöntämät luokitustodistukset, joilla todistetaan luokitussääntöjen ja -menettelyjen noudattaminen, myös silloin kun lippuvaltio on hyväksynyt ne todistukseksi SOLAS-yleissopimuksen II-I luvun A-1 osan 3-1 säännön noudattamisesta, ovat luonteeltaan yksityisiä eivätkä jonkin valtion toteuttamia tai sen puolesta toteutettuja toimintoja. RO-säännöstössä ”lakisääteisiin todistuskirjoihin ja palveluihin” kuitenkin viitataan järjestelmällisesti niin, että ne ovat hyväksytyn laitoksen ”lippuvaltion puolesta” toteuttamia, mikä on ristiriidassa unionin lainsäädännön kanssa. Riippumatta tästä ristiriidasta, jos kyseinen määräys hyväksytään normiksi unionin oikeusjärjestykseen, on olemassa ilmeinen riski siitä, että asetukseen (EY) N:o 391/2009 sisältyviä hyväksyntävaatimuksia, jotka koskevat laitoksen koko toimintaa, riippumatta siitä, minkä lipun alla alus purjehtii, ei voida enää panna täytäntöön EU:ssa.
(22)
Kuudenneksi RO-säännöstön 2 osan 3.9.3.1 jaksossa määrätään hyväksyttyjen laitosten välisestä yhteistyömekanismista yksinomaan lippuvaltion vahvistamissa puitteissa tapauksen mukaan lakisääteisiin todistuskirjoihin ja palveluihin liittyvien prosessien yhdenmukaistamiseksi kyseisessä lippuvaltiossa, kun taas saman säännöstön 2 osan 3.9.3.2 jaksossa vahvistetaan lippuvaltiossa tai lippuvaltioiden ryhmässä puitteet, joilla säännellään niiden hyväksyttyjen laitosten välistä yhteistyötä teknisten ja turvallisuuteen liittyvien näkökohtien osalta, kun on kyse kyseisen lippuvaltion (kyseisten lippuvaltioiden) puolesta toteutettavista alusten lakisääteisistä todistuskirjoista ja palveluista. Unionin lainsäädännössä sitä vastoin hyväksyttyjen laitosten välistä yhteistyötä säännellään asetuksen (EY) N:o 391/2009 10 artiklan 1 kohdalla, jonka mukaan hyväksyttyjen laitosten on neuvoteltava keskenään sääntöjensä ja menettelyjensä ja niiden täytäntöönpanon vastaavuuden ylläpitämiseksi ja niiden yhdenmukaistamiseen pyrkimiseksi ja jossa vahvistetaan edellytykset materiaaleja, varusteita ja osia koskevien luokitustodistusten vastavuoroiseen tunnustamiseen asianmukaisissa tapauksissa. Nämä kaksi 10 artiklan 1 kohdan mukaista yhteistyöjärjestelyä koskevat hyväksyttyjen laitosten yksityistä toimintaa niiden toimiessa luokituslaitoksina, minkä vuoksi niitä sovelletaan tekemättä eroa lippuvaltion perusteella. Jos RO-säännöstössä määrätyt yhteistyömekanismit sisällytettäisiin unionin lainsäädäntöön, tämä rajoittaisi asetuksessa (EY) N:o 391/2009 vahvistettujen yhteistyöedellytysten soveltamisen hyväksyttyjen laitosten toimintaan yksinomaan jäsenvaltioiden lipun alla purjehtivien alusten suhteen, mikä on ristiriidassa voimassa olevien vaatimusten kanssa.
(23)
Seitsemänneksi RO-säännöstön 2 osan 3.9.3.3 jakso on sama kuin III-säännöstön 2 osan 19 kohta, joten johdanto-osan 19 kappaleessa esitetyt näkökohdat koskevat myös tätä RO-säännöstön määräystä.
(24)
III-säännöstöllä ja RO-säännöstöllä ei pitäisi rajoittaa unionin mahdollisuuksia vahvistaa perussopimusten ja kansainvälisen oikeuden mukaisesti asianmukaiset ehdot hyväksynnän myöntämiselle laitoksille, jotka pyytävät jäsenvaltioita valtuuttamaan ne suorittamaan alusten katsastus- ja luokitustoimintaa jäsenvaltioiden puolesta, jotta voidaan saavuttaa unionin tavoitteet ja erityisesti parantaa meriturvallisuutta ja ympäristönsuojelua.
(25)
Asetuksen (EY) N:o 391/2009 10 artiklan 1 kohdassa säädetty materiaaleja, varusteita ja osia koskevien luokitustodistusten vastavuoroinen tunnustaminen voidaan panna täytäntöön unionissa ainoastaan jonkin unionin jäsenvaltion lipun alla purjehtivien alusten osalta. Asiaa koskevien todistusten hyväksyminen ulkomaisten alusten osalta kuuluu edelleen asianomaisten kolmansien lippuvaltioiden harkintaan niiden harjoittaessa yksinomaista toimivaltaansa etenkin Yhdistyneiden kansakuntien merioikeusyleissopimuksen (UNCLOS) mukaisesti.
(26)
Tämän arvioinnin perusteella komissio päättelee, että edellä olevissa johdanto-osan kappaleissa tarkoitetut III-säännöstön ja RO-säännöstön määräykset eivät sovi yhteen asetuksen (EY) N:o 391/2009 kanssa, ja ne olisi jätettävä kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Sen vuoksi asetuksen (EY) N:o 391/2009 2 artiklan b alakohtaa olisi muutettava.
(27)
Koska RO-säännöstö tulee voimaan 1 päivänä tammikuuta 2015, tämän asetuksen olisi tultava voimaan mahdollisimman pian sen julkaisemisen jälkeen.
(28)
Meriturvallisuutta ja alusten aiheuttaman pilaantumisen ehkäisemistä käsittelevä komitea (COSS-komitea) ei antanut lausuntoaan tässä asetuksessa säädetyistä toimenpiteistä. Täytäntöönpanosäädös katsottiin tarpeelliseksi, ja puheenjohtaja toimitti täytäntöönpanosäädöksen luonnoksen muutoksenhakukomitean käsiteltäväksi. Tässä asetuksessa säädetyt toimenpiteet ovat muutoksenhakukomitean lausunnon mukaiset,
ON ANTANUT TÄMÄN ASETUKSEN:
1 artikla
Korvataan asetuksen (EY) N:o 391/2009 2 artiklan b alakohta seuraavasti:
”b)
’kansainvälisillä yleissopimuksilla’1 päivänä marraskuuta 1974 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta ihmishengen turvallisuudesta merellä (SOLAS 74), lukuun ottamatta sen liitteessä olevaa XI-2 lukua, 5 päivänä huhtikuuta 1966 tehtyä kansainvälistä lastiviivasopimusta sekä 2 päivänä marraskuuta 1973 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta alusten aiheuttaman meren pilaantumisen ehkäisemisestä (Marpol), ja näiden yleissopimusten pöytäkirjoja ja muutoksia sekä asiaan liittyviä, kaikkia jäsenvaltioita sitovia säännöstöjä, lukuun ottamatta IMO-asiakirjojen täytäntöönpanoa koskevan säännöstön 2 osan 16.1, 18.1 ja 19 kohtaa sekä hyväksyttyjä laitoksia koskevan IMO-säännöstön 2 osan 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 ja 3.9.3.3 jaksoa, sellaisina kuin ne ovat voimassa;”
2 artikla
Tämä asetus tulee voimaan seuraavana päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Sitä sovelletaan 1 päivästä tammikuuta 2015.
Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.
Tehty Brysselissä 17 päivänä joulukuuta 2014.