KOMMISSIONENS DELEGEREDE FORORDNING (EU) Nr. 1187/2014
af 2. oktober 2014
om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 for så vidt angår reguleringsmæssige tekniske standarder til at fastslå den samlede eksponering mod en kunde eller en gruppe af indbyrdes forbundne kunder i forbindelse med transaktioner med underliggende aktiver
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (1), særlig artikel 390, stk. 8, tredje afsnit, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
For at identificere den samlede eksponering mod en bestemt låntager, som hidrører fra instituttets eksponeringer mod en transaktion med underliggende aktiver, bør størrelsen af hver af disse eksponeringer først identificeres særskilt. Eksponeringens samlede størrelse bør derefter fastslås ved hjælp af summen af disse eksponeringer, men bør ikke udgøre mere end størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv i sig selv.
(2)
Når andre investorers eksponeringer er sidestillede med instituttets eksponering, bør størrelsen af instituttets eksponering mod et underliggende aktiv afspejle den forholdsmæssige fordeling af tab på de eksponeringer, der er sidestillede. Det skyldes, at tab i tilfælde af misligholdelse i forbindelse med et underliggende aktiv altid fordeles på de eksponeringer, der er sidestillede, i overensstemmelse med hver af disse eksponeringers forholdsmæssige andel, og maksimumstabet for et institut i tilfælde af et totaltab på et underliggende aktiv er begrænset til andelen i overensstemmelse med instituttets eksponerings andel af summen af alle de sidestillede eksponeringer.
(3)
Der bør skelnes mellem transaktioner, hvor alle investorer er sidestillede, f.eks. institutter for kollektiv investering, og andre transaktioner, f.eks. securitiseringer, som kan omfatte opdeling i trancher, hvor eksponeringerne kan have forskellig rang. I førstnævnte tilfælde afhænger eksponeringen mod et underliggende aktiv udelukkende af investorens eksponerings forholdsmæssige andel af alle investorernes eksponeringer. I sidstnævnte tilfælde fordeles tab først på bestemte trancher afhængigt af deres rang og derefter, hvis der er mere end enkelt investor i samme tranche, forholdsmæssigt på investorerne. Alle trancher i en securitisering bør behandles på samme måde, idet efterstillede trancher i det værst tænkelige tilfælde meget hurtigt kan forsvinde. Navnlig bør maksimumstabet for alle investorer i en bestemt tranche i tilfælde af et totaltab på et underliggende aktiv anerkendes, idet reduktion fra efterstillede trancher ikke bør anerkendes. Instituttets eksponering mod en transaktions underliggende aktiv bør ikke overstige den samlede størrelse af denne tranche (idet en investors tab i en given tranche som følge af et underliggende aktivs misligholdelse aldrig kan være større end den samlede størrelse af tranchen) og størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv (idet instituttet aldrig kan tabe mere end størrelsen af det underliggende aktiv). Denne begrænsning af maksimumstabet bør afspejles ved at bruge den mindste af de to eksponeringsstørrelser og derefter, hvis der findes mere end en enkelt investor i denne tranche, at anvende proceduren til anerkendelse af forholdsmæssig fordeling af tab på alle eksponeringer, som er sidestillede i denne tranche.
(4)
Selv om institutter forventes at identificere alle låntagere i forbindelse med aktiver, som er underliggende i forhold til de transaktioner, som de investerer i, kan dette i nogle tilfælde påføre institutterne uberettigede omkostninger, eller omstændigheder kan forhindre institutterne i at identificere bestemte låntagere. Hvis en eksponering mod et underliggende aktiv er så begrænset, at den kun i ikkevæsentlig grad bidrager til den samlede eksponering mod en bestemt kunde eller gruppe af indbyrdes forbundne kunder, bør det derfor være tilstrækkeligt at henføre denne eksponering mod transaktionen som en særskilt kunde. Summen af sådanne eksponeringer mod de underliggende aktiver i forbindelse med den samme transaktion bør således fortsat være begrænset af grænsen for store eksponeringer for denne transaktion. Et underliggende aktivs bidrag til den samlede eksponering bør antages at være ikkevæsentligt, hvis der som minimum er behov for 100 eksponeringer mod en transaktions underliggende aktiver for at nå grænsen på 25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag. Det vil kræve, at størrelsen ikke udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag.
(5)
For at forhindre en ubegrænset samlet eksponering som følge af mangelfuld information vil det være nødvendigt at henføre eksponeringer - hvis størrelse udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag, og hvor der mangler information om låntageren - til en teoretisk kunde (»ukendt kunde«), som grænsen på 25 % for store eksponeringer bør gælde for.
(6)
Hvis et institut ikke er i stand til at skelne mellem en transaktions underliggende aktiver for så vidt angår størrelse, risikerer transaktionens underliggende aktiver at vedrøre den samme låntager eller gruppe af indbyrdes forbundne kunder. I så fald bør instituttet for at begrænse denne risiko være forpligtet til at vurdere, om den samlede størrelse af dets eksponeringer mod transaktionen er væsentlig, før det er i stand til at henføre den til transaktionen som en særskilt kunde i stedet for den »ukendte kunde«.
(7)
Transaktionsstrukturen bør ikke udgøre en yderligere eksponering, hvis omstændighederne i forbindelse med transaktionen sikrer, at tab på en eksponering mod denne transaktion kun kan hidrøre fra misligholdelse i forbindelse med underliggende aktiver. Transaktionen bør antages at forårsage en yderligere eksponering, hvis den indebærer, at en bestemt person er forpligtet til at betale et beløb i tillæg til eller i det mindste som et forskud på pengestrømmene fra de underliggende aktiver, idet denne persons misligholdelse kunne påføre investorer yderligere tab, selv om misligholdelsen ikke vedrører et underliggende aktiv. Transaktionen bør også antages at forårsage en yderligere eksponering, hvis omstændighederne i forbindelse med transaktionen bevirker, at pengestrømme omdirigeres til en person, som ikke er berettiget til at modtage dem, idet investorer kunne påføres yderligere tab, selv om misligholdelsen ikke vedrører et underliggende aktiv. Institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter), jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/65/EF (2), bør ikke antages at forårsage en yderligere eksponering, idet pengestrømme ikke kan omdirigeres til en person, som ikke er berettiget i henhold til transaktionen til at modtage disse pengestrømme. Dette bør også antages at gælde for enheder, som er omfattet af tilsvarende krav i henhold til EU-retsakter eller lovgivningen i tredjelande.
(8)
Eksponeringer mod en kunde eller en gruppe af indbyrdes forbundne kunder, som hidrører fra eksponeringer mod transaktioner, og størrelsen af sådanne eksponeringer afhænger ikke af, om eksponeringerne mod transaktionerne er henført til handelsbeholdningen eller anlægsbeholdningen. Derfor bør de betingelser og metoder, der anvendes til at identificere eksponeringer mod transaktioner med underliggende aktiver, være de samme, uanset om disse eksponeringer henføres til instituttets handelsbeholdning eller anlægsbeholdning.
(9)
Denne forordning er baseret på det udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder, som Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA) har forelagt Kommissionen.
(10)
EBA har afholdt åbne offentlige høringer om det udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder, som ligger til grund for denne forordning, analyseret de potentielle omkostninger og fordele samt indhentet en udtalelse fra interessentgruppen for banker, der er nedsat i henhold artikel 37 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 (3) -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
Artikel 1
Genstand
I denne forordning præciseres betingelserne for og metoderne til at fastslå et instituts samlede eksponering mod en kunde eller en gruppe af indbyrdes forbundne kunder i forbindelse med eksponeringer gennem transaktioner med underliggende aktiver og de betingelser, hvorunder transaktionsstrukturen med underliggende aktiver ikke udgør en yderligere eksponering.
Artikel 2
Definitioner
I denne forordning forstås ved:
a) »transaktioner«: transaktioner som omhandlet i artikel 112, litra m) og o), i forordning (EU) nr. 575/2013 og andre transaktioner, når der er en eksponering mod underliggende aktiver
b) »ukendt kunde«: en enkelt teoretisk kunde, som instituttet henfører alle eksponeringer til, hvis det ikke har identificeret låntageren herfor, forudsat at artikel 6, stk. 2, litra a) og b), og artikel 6, stk. 3, litra a), i denne forordning ikke finder anvendelse.
Artikel 3
Identifikation af eksponeringer, som hidrører fra transaktioner
1. Et institut skal ved hjælp af den i artikel 4, 5 og 6 omhandlede metode fastslå, hvilket bidrag til den samlede eksponering mod en bestemt kunde eller gruppe af indbyrdes forbundne kunder der hidrører fra en bestemt transaktion.
Instituttet skal i overensstemmelse med artikel 5 for hvert af de underliggende aktiver særskilt fastslå instituttets eksponering mod dette underliggende aktiv.
2. Et institut skal i overensstemmelse med artikel 7 vurdere, om en bestemt transaktion udgør en yderligere eksponering.
Artikel 4
Underliggende eksponeringer mod transaktioner, som selv har underliggende aktiver
1. Et institut skal med henblik på artikel 5 og 6 ved vurdering af de underliggende eksponeringer i forbindelse med en transaktion (transaktion A), som selv har en underliggende eksponering mod en anden transaktion (transaktion B), behandle eksponeringen mod transaktion B som udskiftet med de for transaktion B underliggende eksponeringer.
2. Stk. 1 finder anvendelse, forudsat at de underliggende eksponeringer er eksponeringer mod transaktioner med underliggende aktiver.
Artikel 5
Beregning af eksponeringers størrelse
1. Et instituts eksponering mod en transaktions underliggende aktiv svarer til den mindste af følgende størrelser:
a)
størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv
b)
den samlede størrelse af instituttets eksponeringer mod det underliggende aktiv, som hidrører fra instituttets samlede eksponeringer mod transaktionen.
2. For hver af et instituts eksponeringer mod en transaktion fastslås størrelsen af den derfra hidrørende eksponering mod et underliggende aktiv som følger:
a)
hvis alle investorers eksponeringer i forbindelse med denne transaktion er sidestillede, svarer størrelsen af den derfra hidrørende eksponering mod et underliggende aktiv til instituttets forholdsmæssige andel af eksponeringen mod transaktionen multipliceret med størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv
b)
i andre end de i litra a) omhandlede tilfælde svarer størrelsen af den derfra hidrørende eksponering mod et underliggende aktiv til instituttets forholdsmæssige andel af eksponeringen mod transaktionen multipliceret med den mindste af følgende størrelser:
i)
størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv
ii)
den samlede størrelse af instituttets eksponering mod transaktionen sammen med alle andre eksponeringer mod denne transaktion, som er sidestillede med instituttets eksponering.
3. Et instituts forholdsmæssige andel af eksponeringen mod en transaktion svarer til størrelsen af instituttets eksponering divideret med den samlede størrelse af instituttets eksponering sammen med alle andre eksponeringer mod denne transaktion, som er sidestillede med instituttets eksponering.
Artikel 6
Procedure til at fastslå underliggende eksponeringers bidrag til de samlede eksponeringer
1. Et institut skal for hver enkelt kreditrisikoeksponering, hvor låntageren er identificeret, ved beregning af den samlede eksponering mod denne låntager som en enkelt kunde eller mod den gruppe af indbyrdes forbundne kunder, som denne låntager tilhører, medtage størrelsen af dets eksponering mod det relevante underliggende aktiv.
2. Hvis et institut ikke har identificeret låntageren i forbindelse med en underliggende kreditrisikoeksponering, eller hvis et institut ikke er i stand til at bekræfte, at en underliggende eksponering ikke er en kreditrisikoeksponering, henfører instituttet denne eksponering som følger:
a)
hvis eksponeringens størrelse ikke udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag, henfører det denne eksponering mod transaktionen som en særskilt kunde
b)
hvis eksponeringens størrelse svarer til eller udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag, og instituttet ved hjælp af transaktionens mandat kan sikre, at transaktionens underliggende eksponeringer ikke er knyttet til andre eksponeringer i dets portefølje, herunder underliggende eksponeringer, som hidrører fra andre transaktioner, henfører det denne eksponering mod transaktionen som en særskilt kunde
c)
i andre end de i litra a) og b) omhandlede tilfælde henfører det denne eksponering til den ukendte kunde.
3. Hvis et institut ikke er i stand til at skelne mellem en transaktions underliggende eksponeringer, henfører instituttet den samlede størrelse af dets eksponeringer mod transaktionen som følger:
a)
hvis denne samlede størrelse ikke udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag, henfører det denne samlede størrelse mod transaktionen som en særskilt kunde
b)
i andre end de i litra a) omhandlede tilfælde henfører det denne samlede størrelse til den ukendte kunde.
4. Institutter overvåger med henblik på stk. 1 og 2 regelmæssigt og som minimum hver måned sådanne transaktioner for at konstatere eventuelle ændringer i de underliggende eksponeringers sammensætning og relative andel.
Artikel 7
Yderligere eksponering som følge af transaktionsstrukturen
1. Transaktionsstrukturen udgør ikke en yderligere eksponering, hvis transaktionen opfylder følgende to betingelser:
a)
transaktionens juridiske og operationelle struktur er udformet med henblik på at forhindre transaktionens forvalter eller en tredjepart i at omdirigere pengestrømme, som hidrører fra transaktionen, til personer, som i henhold til betingelserne for transaktionen ikke på anden vis er berettigede til at modtage disse pengestrømme
b)
hverken udstederen eller nogen anden person kan i forbindelse med transaktionen være forpligtet til at betale et beløb til instituttet i tillæg til eller som et forskud på pengestrømme, som hidrører fra de underliggende aktiver.
2. Betingelserne i stk. 1, litra a), anses for at være opfyldt, hvis transaktionen er et af følgende:
a)
et investeringsinstitut som defineret i artikel 1, stk. 2, i direktiv 2009/65/EF
b)
et institut etableret i et tredjeland, som foretager aktiviteter, der svarer til dem, som et investeringsinstitut foretager, og som er omfattet af tilsyn i henhold til en EU-retsakt eller i henhold til lovgivning i et tredjeland, som stiller tilsyns- og reguleringsmæssige krav, der som minimum svarer til dem, der stilles til investeringsinstitutter i EU.
Artikel 8
Ikrafttrædelse
Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Bruxelles, den 2. oktober 2014.
KOMISSION DELEGOITU ASETUS (EU) N:o 1187/2014,
annettu 2 päivänä lokakuuta 2014,
Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 täydentämisestä teknisillä sääntelystandardeilla, joissa määritetään asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvä kokonaisvastuu kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevien liiketoimien osalta
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,
ottaa huomioon luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26 päivänä kesäkuuta 2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 (1) ja erityisesti sen 390 artiklan 8 kohdan kolmannen alakohdan,
sekä katsoo seuraavaa:
(1)
Jotta voitaisiin määritellä tiettyyn vastapuoleen liittyvä kokonaisvastuu, joka aiheutuu laitoksen vastuista kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevien liiketoimien osalta, ensiksi olisi määriteltävä erikseen vastuuarvo kullekin näistä vastuista. Kokonaisvastuuarvo olisi määritettävä tämän jälkeen laskemalla nämä vastuut yhteen, mutta kokonaisvastuuarvo ei saisi olla suurempi kuin kohde-etuutena olevan omaisuuserän itsensä muodostaman vastuun vastuuarvo.
(2)
Jos muiden sijoittajien vastuilla on sama etuoikeusasema kuin laitoksen vastuulla, kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä laitokselle aiheutuvan vastuun vastuuarvossa olisi otettava huomioon tappioiden suhteellinen jakautuminen samassa etuoikeusasemassa olevien vastuiden kesken. Tämä johtuu siitä, että jos kohde-etuutena olevaan omaisuuserään on kohdistunut maksukyvyttömyyttä, tappiot jakautuvat aina samassa etuoikeusasemassa olevien vastuiden kesken kunkin vastuun suhteellisen osuuden mukaan, ja suurin tappio, joka laitokselle voi aiheutua, jos kohde-etuutena oleva omaisuuserä menetetään kokonaan, rajoittuu laitoksen vastuun ja kaikkien samassa etuoikeusasemassa olevien vastuiden kokonaismäärän välisen suhteen mukaan määräytyvään osaan.
(3)
Olisi erotettava toisistaan liiketoimet, joissa kaikki sijoittajat ovat samassa etuoikeusasemassa, kuten yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavien yritysten tapauksessa, ja muut liiketoimet, kuten arvopaperistamiset, joissa voidaan käyttää etuoikeusluokkiin jakamista, jolloin vastuut voivat sijoittua eri etuoikeusluokkiin. Edellisessä tapauksessa kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuva vastuu riippuu yksinomaan siitä, mikä on tietyn sijoittajan vastuun suhteellinen osuus kaikkien sijoittajien vastuista. Jälkimmäisessä tapauksessa tappiot jaetaan ensin kukin tiettyyn etuoikeusluokkaan ja sen jälkeen, jos samassa etuoikeusluokassa on useampi kuin yksi sijoittaja, sijoittajien kesken suhteellisten osuuksien mukaan. Arvopaperistamisen kaikkia etuoikeusluokkia olisi käsiteltävä yhtäläisesti, koska heikommat etuoikeusluokat voivat pahimman vaihtoehdon skenaariossa hävitä hyvin nopeasti. Erityisesti olisi otettava huomioon suurin tappio, joka aiheutuu kaikille tietyn etuoikeusluokan sijoittajille, jos kohde-etuutena oleva omaisuuserä menetetään kokonaan, sillä vähennyksiä heikommista etuoikeusluokista ei saisi hyväksyä. Liiketoimen kohde-etuutena olevaan omaisuuserään liittyvä laitoksen vastuu ei saisi ylittää kyseisen etuoikeusluokan kokonaisvastuuarvoa (sillä tappio, joka aiheutuu sijoittajalle tietyssä etuoikeusluokassa siitä, että kohde-etuutena oleva omaisuuserä on maksukyvyttömyystapauksessa laiminlyöty, ei voi koskaan olla etuoikeusluokan kokonaisvastuuarvoa suurempi) eikä kohde-etuutena olevan omaisuuserän muodostaman vastuun vastuuarvoa (sillä laitoksen tappio ei voi koskaan olla suurempi kuin kohde-etuutena olevan omaisuuserän määrä). Tämä suurinta tappiota koskeva rajoitus olisi otettava huomioon siten, että mainituista kahdesta vastuuarvosta käytetään pienempää arvoa, minkä jälkeen sovelletaan menettelyä, jonka avulla otetaan huomioon suhteelliset tappio-osuudet kaikista tietyssä etuoikeusluokassa samassa etuoikeusasemassa olevista vastuista, jos kyseisessä etuoikeusluokassa on useampi kuin yksi sijoittaja.
(4)
Vaikka lähtöolettamuksena on, että laitosten on yksilöitävä sellaisten liiketoimien kohde-etuutena olevien omaisuuserien kaikki vastapuolet, joihin ne sijoittavat, saattaa olla tapauksia, joissa tästä aiheutuisi laitoksille kohtuuttomia kustannuksia tai joissa olosuhteet estävät laitoksia yksilöimästä tiettyjä vastapuolia. Jos kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä johtuva vastuu on niin pieni, että sillä on vain vähäistä vaikutusta tiettyyn asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvän kokonaisvastuun määrään, täytyisi riittää, että tämä vastuu luokitellaan kyseisen liiketoimen osalta erilliseksi asiakkaaksi. Tällaisten saman liiketoimen kohde-etuutena olevista omaisuuseristä aiheutuvien vastuiden kokonaismäärän rajoitukseksi olisi edelleenkin asetettava suuria asiakasriskejä koskeva yläraja kyseisessä liiketoimessa. Kohde-etuutena olevalla omaisuuserällä olisi katsottava olevan vain vähäinen vaikutus kokonaisvastuuseen, jos tarvitaan vähintään sata liiketoimen kohde-etuutena oleviin omaisuuseriin liittyvää vastuuta saavuttamaan yläraja, joka on 25 prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta. Tämä edellyttäisi, että vastuuarvo ei ylitä 0,25:tä prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta.
(5)
Jotta voitaisiin ehkäistä rajoittamattoman kokonaisvastuun syntyminen puutteellisten tietojen seurauksena, olisi vastuut, joiden vastuuarvo ylittää 0,25 prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta ja joiden osalta vastapuolta koskevat tiedot puuttuvat, luokiteltava hypoteettiselle asiakkaalle, jäljempänä ’tuntematon asiakas’, johon olisi sovellettava 25 prosentin suuruista suurten riskien ylärajaa.
(6)
Jos laitos ei kykene erottelemaan liiketoimen kohde-etuutena olevia omaisuuseriä määräosuuksiin, riskinä on, että liiketoimen kohde-etuutena olevat omaisuuserät liittyvät samaan vastapuoleen tai asiakaskokonaisuuteen. Tällöin olisi kyseisen riskin vähentämiseksi vaadittava, että laitos arvioi sille liiketoimesta syntyvien vastuiden kokonaisarvon olennaisuuden ennen kuin se voi luokitella vastuun tässä liiketoimessa erilliseksi asiakkaaksi tuntemattoman asiakkaan sijasta.
(7)
Liiketoimen rakenne ei saisi muodostaa lisäriskiä silloin, kun liiketoimen olosuhteiden pohjalta voidaan varmistaa, että tästä liiketoimesta syntyvistä vastuista johtuvat tappiot voivat yksinomaan aiheutua kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevista maksukyvyttömyystapauksista. Lisäriski olisi otettava huomioon, jos on kyse liiketoimesta, jossa kohde-etuutena oleviin omaisuuseriin perustuviin rahavirtoihin liittyy, tai niitä ainakin edeltää, tietyn henkilön maksuvelvoite, koska sijoittajille voi aiheutua lisätappioita tämän henkilön tullessa maksukyvyttömäksi, vaikkakaan kohde-etuutena olevaan omaisuuserään ei ole kohdistunut minkäänlaista maksukyvyttömyyttä. Lisäriski olisi otettava huomioon myös, jos liiketoimen olosuhteet tekevät mahdolliseksi rahavirtojen ohjaamisen uudelleen jollekulle henkilölle, jolla ei ole niihin oikeutta, koska sijoittajille voi aiheutua lisätappioita, vaikka kohde-etuutena olevaan omaisuuserään ei ole kohdistunut minkäänlaista maksukyvyttömyyttä. Lisäriskiä ei saisi ottaa huomioon, jos on kyse Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2009/65/EY (2) tarkoitetuista siirtokelpoisiin arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavista yrityksistä (yhteissijoitusyritykset), koska rahavirtoja ei voida ohjata uudelleen henkilölle, joka ei ole liiketoimen nojalla oikeutettu ottamaan näitä rahavirtoja vastaan. Sama oletus olisi tehtävä yhteisöistä, joihin sovelletaan vastaavia vaatimuksia Euroopan unionin säädösten tai kolmannen maan lainsäädännön nojalla.
(8)
Liiketoimien vastuista aiheutuvien asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvien vastuiden olemassaolo ja arvo eivät riipu siitä, luokitellaanko liiketoimesta johtuvat vastuut kaupankäyntivarastoon vai sen ulkopuolelle. Sen vuoksi kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskeviin liiketoimiin liittyvien vastuiden määrittelemiseen sovellettavien edellytysten ja menetelmien olisi oltava samat riippumatta siitä, luokitellaanko liiketoimiin liittyvät vastuut laitoksen kaupankäyntivarastoon vai kaupankäyntivaraston ulkopuolelle.
(9)
Tämä asetus perustuu teknisten sääntelystandardien luonnoksiin, jotka Euroopan pankkiviranomainen, jäljempänä ’EPV’, on toimittanut komissiolle.
(10)
EPV on järjestänyt avoimet julkiset kuulemiset niistä teknisten sääntelystandardien luonnoksista, joihin tämä asetus perustuu, analysoinut niihin mahdollisesti liittyviä kustannuksia ja hyötyjä sekä pyytänyt lausunnon Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1093/2010 (3) 37 artiklan mukaisesti perustetulta pankkialan osallisryhmältä,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN ASETUKSEN:
1 artikla
Kohde
Tässä asetuksessa täsmennetään edellytykset ja menetelmät, joita käytetään määritettäessä asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvä kokonaisvastuu niiden vastuiden osalta, jotka aiheutuvat kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevien liiketoimien kautta, sekä edellytykset, joiden täyttyessä kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevien liiketoimien rakenne ei muodosta lisäriskiä.
2 artikla
Määritelmät
Tässä asetuksessa tarkoitetaan
a)
’liiketoimilla’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 112 artiklan m ja o alakohdassa tarkoitettuja liiketoimia ja muita liiketoimia, joissa vastuu johtuu kohde-etuutena olevista omaisuuseristä;
b)
’tuntemattomalla asiakkaalla’ yhtä yksittäistä hypoteettista asiakasta, jolle laitos luokittelee kaikki vastuut, joille se ei ole yksilöinyt vastapuolta, edellyttäen, että tämän asetuksen 6 artiklan 2 kohdan a ja b alakohtaa sekä 6 artiklan 3 kohdan a alakohtaa ei voida soveltaa.
3 artikla
Liiketoimista aiheutuvien vastuiden määritteleminen
1. Laitoksen on määritettävä tietystä liiketoimesta johtuva osuus tiettyyn asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvästä kokonaisvastuusta 4, 5 ja 6 artiklassa säädetyn menetelmän mukaisesti.
Laitoksen on määritettävä erikseen kaikkien kohde-etuutena olevien omaisuuserien osalta sille kustakin kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuva vastuu 5 artiklan mukaisesti.
2. Laitoksen on arvioitava, muodostaako tietty liiketoimi 7 artiklan mukaisesti lisäriskin.
4 artikla
Suojattavat vastuut liiketoimista, joihin itseensä kuuluu kohde-etuutena olevia omaisuuseriä
1. Arvioitaessa 5 ja 6 artiklan soveltamiseksi sellaisen liiketoimen (liiketoimen A) suojattavia vastuita, johon itseensä kuuluu toisesta liiketoimesta (liiketoimesta B) johtuva suojattava vastuu, laitoksen on käsittelyssään korvattava liiketoimen B aiheuttama vastuu liiketoimen B perustana olevilla vastuilla.
2. Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan niin kauan kuin suojattavat vastuut ovat sellaisen liiketoimen vastuita, johon kuuluu kohde-etuutena olevia omaisuuseriä.
5 artikla
Vastuuarvon laskeminen
1. Liiketoimen kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä laitokselle johtuva vastuu on pienempi seuraavista:
a)
kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo;
b)
kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä laitokselle aiheutuvien vastuiden kokonaisvastuuarvo, joka syntyy kaikista laitoksen vastuista liiketoimessa.
2. Kunkin liiketoimesta laitokselle syntyvän vastuun osalta kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo on määritettävä seuraavalla tavalla:
a)
jos kaikkien sijoittajien vastuut ovat liiketoimessa samassa etuoikeusasemassa, kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo saadaan kertomalla kyseisestä liiketoimesta laitokselle syntyvä suhteellinen vastuuosuus kohde-etuutena olevan omaisuuserän muodostaman vastuun vastuuarvolla;
b)
muissa kuin a alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo saadaan kertomalla liiketoimesta laitokselle syntyvä suhteellinen vastuuosuus pienemmällä seuraavista:
i)
kohde-etuutena olevan omaisuuserän muodostaman vastuun vastuuarvo;
ii)
kokonaisvastuuarvo, joka muodostuu laitoksen vastuusta liiketoimessa sekä kaikista muista kyseisessä liiketoimessa laitoksen vastuun kanssa samassa etuoikeusasemassa olevista vastuista.
3. Liiketoimesta laitokselle syntyvä suhteellinen vastuuosuus saadaan jakamalla laitoksen vastuun vastuuarvo kokonaisvastuuarvolla, joka muodostuu laitoksen vastuusta sekä kaikista muista liiketoimessa laitoksen vastuun kanssa samassa etuoikeusasemassa olevista vastuista.
6 artikla
Menettely suojattavien vastuiden osuuden määrittämiseen kokonaisvastuista
1. Kustakin sellaisesta luottoriskistä, jonka osalta vastapuoli on yksilöity, laitoksen on sisällytettävä asianomaisesta kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo siihen laitoksen laskemaan kokonaisvastuuseen, joka kohdistuu tähän vastapuoleen yksittäisenä asiakkaana tai siihen asiakaskokonaisuuteen, johon tämä vastapuoli kuuluu.
2. Jos laitos ei ole yksilöinyt suojattavan luottoriskin vastapuolta tai jos laitos ei voi vahvistaa, että suojattava vastuu ei ole luottoriski, laitoksen on luokiteltava tämä vastuu seuraavalla tavalla:
a)
kun vastuuarvo ei ylitä 0,25:tä prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta, sen on luokiteltava kyseinen vastuu tässä liiketoimessa erilliseksi asiakkaaksi;
b)
kun vastuuarvo on yhtä suuri tai suurempi kuin 0,25 prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta ja laitos voi varmistaa liiketoimeen liittyvällä valtuutuksella, että tämän liiketoimen suojattavat vastuut eivät ole yhteydessä mihinkään muihin laitoksen salkussa oleviin vastuisiin, mukaan lukien muista liiketoimista aiheutuvat suojattavat vastuut, laitoksen on luokiteltava kyseinen vastuu tässä liiketoimessa erilliseksi asiakkaaksi;
c)
muissa kuin a ja b alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa laitoksen on luokiteltava kyseinen kokonaisvastuuarvo tuntemattomalle asiakkaalle.
3. Jos laitos ei pysty erottelemaan jonkin liiketoimen suojattavia vastuita, laitoksen on luokiteltava sen liiketoimesta aiheutuvien vastuiden kokonaisvastuuarvo seuraavasti:
a)
kun kyseinen kokonaisvastuuarvo ei ylitä 0,25:tä prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta, laitoksen on luokiteltava kyseinen kokonaisvastuuarvo liiketoimessa erilliseksi asiakkaaksi;
b)
muissa kuin a alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa laitoksen on luokiteltava kyseinen kokonaisvastuuarvo tuntemattomalle asiakkaalle.
4. Edellä olevien 1 ja 2 kohdan soveltamiseksi laitosten on säännöllisesti, vähintään kuukausittain, seurattava tällaisia liiketoimia suojattavien vastuiden koostumuksessa ja suhteellisissa osuuksissa mahdollisesti tapahtuvien muutosten varalta.
7 artikla
Liiketoimen rakenteen muodostama lisäriski
1. Liiketoimen rakenne ei muodosta lisäriskiä, jos liiketoimi täyttää molemmat seuraavista edellytyksistä:
a)
liiketoimen oikeudellinen ja operatiivinen rakenne on suunniteltu niin, että se estää liiketoimen hoitajaa tai kolmatta osapuolta ohjaamasta liiketoimesta syntyviä rahavirtoja uudelleen henkilöille, jotka eivät muutoin ole liiketoimen ehtojen mukaisesti oikeutettuja ottamaan näitä rahavirtoja vastaan;
b)
liikkeeseenlaskijaa tai ketään muuta henkilöä ei voida liiketoimen nojalla velvoittaa suorittamaan laitokselle maksuja kohde-etuutena olevista omaisuuseristä syntyvien rahavirtojen ohella tai niiden ennakkomaksuna.
2. Edellä 1 kohdan a alakohdassa asetetun edellytyksen katsotaan täyttyvän siinä tapauksessa, että liiketoimi on jompikumpi seuraavista:
a)
direktiivin 2009/65/EY 1 artiklan 2 kohdassa määritelty yhteissijoitusyritys;
b)
kolmanteen maahan sijoittautunut yritys, joka harjoittaa samankaltaista toimintaa kuin yhteissijoitusyritykset ja joka Euroopan unionin säädöksen tai kolmannen maan lainsäädännön nojalla kuuluu sellaisen valvonnan piiriin, jossa sovellettavat valvonta- ja sääntelyvaatimukset ovat vähintään yhtä tiukat kuin vaatimukset, joita unionissa sovelletaan yhteissijoitusyrityksiin.
8 artikla
Voimaantulo
Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.
Tehty Brysselissä 2 päivänä lokakuuta 2014.