EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING (EU) Nr. 806/2014
af 15. juli 2014
om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 114,
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,
under henvisning til udtalelse fra Den Europæiske Centralbank (1),
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (2),
efter den almindelige lovgivningsprocedure (3), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
I løbet af de seneste årtier har Unionen gjort fremskridt med hensyn til at skabe et indre marked for banktjenesteydelser. Et bedre integreret indre marked for banktjenesteydelser er afgørende for at fremme økonomisk vækst i Unionen og en tilstrækkelig finansiering af realøkonomien. Den finansielle og økonomiske krise har imidlertid vist, at det indre markeds funktion for dette områdes vedkommende er truet, og at der er en stigende risiko for finansiel fragmentering. Dette er en reel kilde til bekymring i et indre marked, hvor banker bør have mulighed for at gennemføre betydelige aktiviteter på tværs af grænserne. Interbankmarkederne er blevet mindre likvide, og bankaktiviteterne på tværs af grænserne aftager som følge af frygt for afsmitning og manglende tillid til andre nationale banksystemer og medlemsstaternes evne til at understøtte banker.
(2)
Forskelle mellem de forskellige medlemsstaters nationale afviklingsregler og den dertil hørende administrative praksis samt manglen på en fælles beslutningsproces vedrørende afvikling i bankunionen bidrager til den manglende tillid og til ustabile markeder, idet de ikke tilsikrer sikkerhed og forudsigelighed med hensyn til de mulige resultater af, at en bank bliver nødlidende.
(3)
I særdeleshed har medlemsstaternes forskellige incitamenter og praksis med hensyn til behandlingen af kreditorer i banker under afvikling og redning af nødlidende banker ved hjælp af skatteyderpenge konsekvenser for opfattelsen af bankernes finansielle sundhed og solvens samt kreditrisikoen ved disse og skaber derved ulige konkurrencevilkår. Dette undergraver offentlighedens tillid til banksektoren og hindrer udøvelsen af retten til fri etablering og fri udveksling af tjenesteydelser på det indre marked, fordi finansieringsomkostningerne ville være lavere, hvis der ikke var sådanne forskelle i medlemsstaternes praksis.
(4)
Forskelle mellem de forskellige medlemsstaters nationale afviklingsregler og den dertil hørende administrative praksis kan medføre, at banker og kunder har større låneomkostninger blot på grund af deres etableringssted og uanset deres reelle kreditværdighed. Desuden skal bankkunder i nogle medlemsstater betale højere lånerenter end bankkunder i andre medlemsstater uanset deres egen kreditværdighed.
(5)
Det Europæiske Råd konkluderede på sit møde den 18. oktober 2012, at det »i lyset af de grundlæggende udfordringer, som Den Økonomiske og Monetære Union står over for, er nødvendigt at styrke den for at sikre økonomisk og social velfærd samt stabilitet og varig velstand« og at »processen hen imod en styrket økonomisk og monetær union bør bygge på Unionens institutionelle og retlige rammer og være kendetegnet ved åbenhed og gennemsigtighed over for de medlemsstater, der har euroen som valuta, og ved respekt for det indre markeds integritet«. Der er med dette for øje oprettet en bankunion, som understøttes af et omfattende og detaljeret fælles regelsæt for finansielle tjenesteydelser, der gælder for hele det indre marked. Processen med at oprette en bankunion er præget af åbenhed og gennemsigtighed over for ikkedeltagende medlemsstater samt af respekt for det indre markeds integritet.
(6)
Europa-Parlamentet anmodede i sin beslutning af 7. juli 2010 med henstillinger til Kommissionen om grænseoverskridende krisestyring i banksektoren Kommissionen om »i henhold til artikel 50 og 114 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde at forelægge Parlamentet et eller flere forslag til retsakt om en EU-ramme for krisestyring, en EU-fond for finansiel stabilitet og en saneringsenhed« og anførte i sin beslutning af 20. november 2012 med henstillinger til Kommissionen om rapporten fra formændene for Det Europæiske Råd, Kommissionen, Den Europæiske Centralbank og Eurogruppen »Hen imod en egentlig økonomisk og monetær union«, at »det er en afgørende forudsætning for en velfungerende ØMU, at det lykkes at bryde den negative vekselvirkning mellem stater, banker og realøkonomien« og understregede »det presserende behov for supplerende og vidtrækkende foranstaltninger til løsning af krisen i banksektoren« samt for »at virkeliggøre en fuldt operationel europæisk bankunion« og samtidig sikre »et fortsat velfungerende indre marked for finansielle tjenester og kapitalens frie bevægelighed«.
(7)
Som et første skridt i retning af en bankunion skal den fælles tilsynsmekanisme, der blev oprettet ved Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 (4) (»SSM«) sikre, at Unionens politik vedrørende tilsyn med kreditinstitutter gennemføres på en ensartet og effektiv måde, at det fælles regelsæt for finansielle tjenesteydelser anvendes på samme måde på kreditinstitutter i medlemsstater i euroområdet og i de medlemsstater uden for euroområdet, der vælger at deltage i SSM (de deltagende medlemsstater), og at de pågældende kreditinstitutter er underlagt tilsyn af højeste kvalitet.
(8)
Mere effektive afviklingsmekanismer er et vigtigt instrument til at undgå skader som dem, der har været resultatet af tidligere tiders sammenbrud af banker.
(9)
Det indre marked vil fortsat være fragmenteret, så længe afviklingsregler, praksis og byrdefordelingsmetoder er nationale, og så længe de finansielle midler til finansiering af afvikling tilvejebringes og bruges på nationalt plan. Dertil kommer, at der er stærke incitamenter for de nationale tilsynsmyndigheder til at minimere bankkrisers potentielle konsekvenser for deres nationale økonomi ved at træffe unilaterale foranstaltninger til at afskærme bankaktiviteter, f.eks. ved at begrænse koncerninterne overførsler og udlån eller ved at foreskrive større likviditet og kapitalkrav i deres jurisdiktioner for datterselskaber af potentielt nødlidende moderselskaber. Dette begrænser bankernes aktiviteter på tværs af grænserne og skaber dermed hindringer for udøvelsen af de grundlæggende frihedsrettigheder og forvrider konkurrencen på det indre marked. Kontroversielle hjemland-værtsland-problemer kan stadig reducere effektiviteten af grænseoverskridende afviklingsprocesser, selv om der tages hånd om dette inden for rammerne af SSM og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU (5).
(10)
For at tage hånd om disse problemer har det været nødvendigt at forstærke integrationen af afviklingsregelsættene for kreditinstitutter og investeringsselskaber (»institutter«) med henblik på at styrke Unionen, genskabe finansiel stabilitet og lægge fundamentet for økonomisk genopretning. Direktiv 2014/59/EU er et betydeligt fremskridt hen imod en harmonisering af reglerne om afvikling af banker i hele Unionen og fastsætter, at bankafviklingsmyndighederne skal samarbejde, når de tager sig af nødlidende grænseoverskridende banker. Imidlertid fastsætter nævnte direktiv minimumsregler for harmonisering og medfører ikke en centralisering af beslutningsprocessen i forbindelse med afvikling. Nævnte direktiv foreskriver i det væsentlige fælles afviklingsværktøjer og afviklingsbeføjelser, som de enkelte medlemsstaters nationale myndigheder råder over, men giver de nationale myndigheder en skønsmargen med hensyn til anvendelsen af værktøjerne og brugen af nationale finansieringsordninger til støtte for afviklingsprocedurer. Dette sikrer, at myndighederne har værktøjerne til at gribe tilstrækkelig tidligt og hurtigt ind over for et usundt eller nødlidende institut med henblik på at sikre videreførelsen af instituttets kritiske finansielle og økonomiske funktioner og samtidig minimere konsekvenserne for økonomien og det finansielle system af, at et institut bliver nødlidende.
På trods af de tilsyns- og mæglingsopgaver, der pålægges den europæiske tilsynsmyndighed (Den Europæiske Banktilsynsmyndighed) (EBA) i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 (6), hindrer direktiv 2014/59/EU ikke helt, at medlemsstaterne træffer selvstændige og potentielt inkonsekvente afgørelser vedrørende afvikling af grænseoverskridende koncerner, hvilket kan påvirke de samlede afviklingsomkostninger. Dertil kommer, at det, eftersom det omhandler nationale finansieringsordninger, ikke i tilstrækkelig grad mindsker bankernes afhængighed af støtte fra nationale budgetter, og det ikke helt hindrer, at medlemsstaterne har forskellige tilgange til anvendelsen af finansieringsordningerne.
(11)
For deltagende medlemsstater som led i den fælles afviklingsmekanisme (»SRM«) tillægges Den Fælles Afviklingsinstans, der oprettes i henhold til denne forordning (»Afviklingsinstansen«), og de nationale afviklingsmyndigheder en centraliseret afviklingsbeføjelse. Denne oprettelse er en integreret del af harmoniseringsprocessen vedrørende afvikling, som er styret af direktiv 2014/59/EU og den række ensartede bestemmelser om afvikling, der er fastlagt i denne forordning. Den ensartede anvendelse af afviklingsordningen i de deltagende medlemsstater forbedres, idet den overdrages til en central myndighed såsom SRM. Endvidere overlapper SRM harmoniseringsprocessen inden for tilsynsvirksomhed, som blev indført med oprettelsen af EBA, det fælles regelsæt for tilsyn (Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 (7) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU) (8), samt i de deltagende medlemsstater oprettelsen af en fælles tilsynsmekanisme, som har fået overdraget anvendelsen af Unionens regler for tilsyn med finansielle institutioner. Tilsyn og afvikling er to komplementære aspekter af etableringen af det indre marked for finansielle tjenesteydelser, og deres anvendelse på samme niveau betragtes som værende indbyrdes afhængig.
(12)
For at fuldføre det indre marked for finansielle tjenester er det af afgørende betydning, at man sikrer effektive, ensartede afviklingsafgørelser vedrørende nødlidende banker i Unionen. Inden for det indre marked kan nødlidende banker i en medlemsstat påvirke stabiliteten af de finansielle markeder i Unionen som helhed. Det er ikke kun de medlemsstater, hvor bankerne opererer, men også samtlige medlemsstater under ét, der har en interesse i at sikre effektive og ensartede afviklingsregler og lige vilkår for finansiering af afvikling i alle medlemsstater med henblik på at sikre lige konkurrencevilkår og forbedre det indre markeds funktion. Banksystemerne på det indre marked er i høj grad indbyrdes forbundne, bankkoncerner er internationale, og bankerne har en stor andel af udenlandske aktiver. Uden en fælles afviklingsmekanisme ville bankkriser i medlemsstater, der deltager i SSM, have mere negative systemiske virkninger også i ikkedeltagende medlemsstater. Indførelsen af SRM vil sikre en neutral tilgang til behandlingen af nødlidende banker og derfor øge stabiliteten af bankerne i de deltagende medlemsstater og forebygge, at kriser har afsmittende virkninger i ikkedeltagende medlemsstater, hvilket således vil være til gavn for det indre markeds funktion som helhed. Samarbejdsmekanismerne for institutter, der er etableret i både deltagende og ikkedeltagende medlemsstater, bør være klare, og ingen medlemsstat eller gruppe af medlemsstater bør udsættes for forskelsbehandling, hverken direkte eller indirekte, som afviklingssted for finansielle tjenesteydelser.
(13)
For at genoprette tilliden til banksektoren og sektorens troværdighed gennemfører Den Europæiske Centralbank (ECB) løbende en omfattende vurdering af balancen i alle banker, som er under direkte tilsyn. En sådan vurdering bør forsikre alle interessenter om, at banker, der indgår i SSM og dermed falder ind under anvendelsesområdet for SRM, er grundlæggende sunde og pålidelige.
(14)
Efter oprettelsen af SSM ved forordning (EU) nr. 1024/2013, ifølge hvilken der føres tilsyn med banker i de deltagende medlemsstater, enten centralt af ECB eller af kompetente nationale kompetente nationale myndigheder inden for rammerne af SSM, er der manglende overensstemmelse mellem EU-tilsynet med sådanne banker og den nationale behandling af de pågældende banker i afviklingsprocedurerne i medfør af direktiv 2014/59/EU, hvilket imødegås ved oprettelsen af SRM.
(15)
Denne forordning finder kun anvendelse på banker, for hvilke det gælder, at hjemlandets tilsynsførende er ECB eller den kompetente nationale myndighed i medlemsstater, der har euroen som valuta, eller i medlemsstater, der ikke har euroen som valuta, og som har etableret et tæt samarbejde i henhold til artikel 7 i forordning (EU) nr. 1024/2013. Nærværende forordnings anvendelsesområde er knyttet til anvendelsesområdet for forordning (EU) nr. 1024/2013. I betragtning af den betydelige grad af overlapning mellem de tilsynsopgaver, der er tildelt SSM, og afviklingsforanstaltninger har oprettelsen af en centraliseret tilsynsordning under artikel 127, stk. 6, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) afgørende betydning for processen med harmonisering af afvikling for deltagende medlemsstater. Det forhold, at enheder, der er omfattet af forordning (EU) nr. 1024/2013, er underlagt tilsyn af SSM, udgør derfor en specifik egenskab, som sætter dem i en objektivt set særlig position med hensyn til afvikling. Det er nødvendigt at vedtage foranstaltninger med henblik på oprettelse af SRM i alle medlemsstater, der deltager i SSM, for at fremme det indre markeds korrekte og stabile funktionsmåde.
(16)
Mens banker i medlemsstater uden for SSM er underlagt tilsyn, afvikling og sikkerhedsnet, der er tilpasset hinanden på nationalt plan, er banker i medlemsstater, der deltager i SSM, underlagt EU-ordninger vedrørende tilsyn og nationale ordninger vedrørende afvikling og finansielle sikkerhedsnet. Eftersom tilsyn og afvikling befinder sig på to forskellige niveauer inden for SSM, vil indgreb over for og afvikling af banker i de medlemsstater, der deltager i SSM, ikke være så hurtige, konsekvente og effektive som for banker i medlemsstaterne uden for SSM. Derfor er en centraliseret afviklingsmekanisme for alle banker, der opererer i de medlemsstater, som deltager i SSM, af afgørende betydning for at sikre lige konkurrencevilkår.
(17)
Så længe tilsynet forbliver uden for SSM, bør den pågældende medlemsstat fortsat være ansvarlig for de økonomiske konsekvenser af, at en bank bliver nødlidende. SRM bør derfor kun omfatte banker og finansieringsinstitutter, som er etableret i medlemsstater, der deltager i SSM, og som er underlagt ECB's og de nationale myndigheders tilsyn inden for rammerne af SSM. Banker, som er etableret i medlemsstater, der ikke deltager i SSM, bør ikke være omfattet af SRM. At lade sådanne medlemsstater blive omfattet af SRM, ville give dem forkerte incitamenter. Det kunne f.eks. ske, at tilsynsmyndigheder i de pågældende medlemsstater blev mere overbærende over for banker inden for deres jurisdiktion, eftersom de ikke ville skulle bære den fulde økonomiske risiko, som følge af at de er blevet nødlidende. For at sikre parallelitet i forhold til SSM bør de medlemsstater, der deltager i SSM, være omfattet af SRM. Efterhånden som medlemsstaterne bliver deltagere i SSM, bør de automatisk også blive omfattet af SRM. SRM kan potentielt i sidste ende komme til at omfatte hele det indre marked.
(18)
For at sikre lige konkurrencevilkår på det indre marked som helhed er denne forordning i overensstemmelse med direktivet 2014/59/EU. Den tilpasser derfor reglerne og principperne i nævnte direktiv til de særlige karakteristika ved SRM og sikrer, at der er passende finansiering til rådighed for sidstnævnte. Når Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen udøver deres beføjelser efter denne forordning, bør de tage hensyn til de delegerede retsakter og reguleringsmæssige og gennemførelsesmæssige tekniske standarder, retningslinjer og henstillinger, som er vedtaget af EBA på grundlag af hhv. artikel 10-15 og artikel 16 i forordning (EU) nr. 1093/2010 inden for anvendelsesområdet for direktiv 2014/59/EU. Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen bør også i deres respektive egenskaber samarbejde med EBA i overensstemmelse med artikel 25 og 30 i forordning (EU) nr. 1093/2010 og besvare anmodninger om indsamling af oplysninger, som EBA sender til dem i overensstemmelse med artikel 35 i EBA-forordningen. Der erindres om det sidste punktum i betragtning 32 i nævnte forordning, »I tilfælde, hvor den relevante EU-lovgivning tildeler (…) kompetente myndigheder skønsbeføjelser, kan afgørelser truffet af myndigheden ikke træde i stedet for udøvelsen af dette skøn i overensstemmelse med EU-retten«. Samme princip bør gælde for denne forordning, idet principperne i den primære EU-ret iagttages fuldt ud. I betragtning af disse centrale elementer bør EBA kunne udføre sine opgaver effektivt og sikre ligebehandling mellem Afviklingsinstansen, Rådet, Kommissionen og de nationale myndigheder, når de udfører samme type opgaver.
(19)
En fælles afviklingsfond (»Afviklingsfonden«) er et afgørende element, uden hvilken SRM ikke ville kunne fungere korrekt. Hvis finansieringen af afviklingen forblev national på længere sigt, ville forbindelsen mellem staten og banksektoren ikke blive fuldstændigt brudt, og investorerne ville fortsat indføre lånebetingelser alt efter bankernes hjemsted frem for efter deres kreditværdighed. Afviklingsfonden bør være med til at sikre ensartet administrativ praksis i forbindelse med finansieringen af afvikling og til at forhindre, at der opstår hindringer for udøvelsen af grundlæggende frihedsrettigheder eller konkurrenceforvridning på det indre marked på grund af forskellige nationale praksisser. Afviklingsfonden bør finansieres via bidrag fra bankerne, som opkræves på nationalt plan, og bør samles på EU-plan i overensstemmelse med den mellemstatslige aftale om overførsel og gradvis gensidiggørelse af disse bidrag (aftalen), hvilket vil øge den finansielle stabilitet og begrænse sammenkoblingen mellem den formodede finanspolitiske situation i de enkelte medlemsstater og finansieringsomkostningerne for banker og virksomheder, der opererer i de pågældende medlemsstater. For yderligere at bryde denne sammenkobling bør afgørelser, der træffes inden for SRM, ikke gribe ind i medlemsstaternes finanspolitiske ansvar. I denne forbindelse bør kun ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige betragtes som et indgreb i medlemsstaternes budgetmæssige suverænitet og finanspolitiske ansvar. Navnlig bør afgørelser, der kræver anvendelse af Afviklingsfonden eller af indskudsgarantiordningen, ikke betragtes som et indgreb i medlemsstaternes budgetmæssige suverænitet og finanspolitiske ansvar.
(20)
Denne forordning fastsætter sammen med direktiv 2014/59/EU bestemmelser for anvendelse af Afviklingsfonden og de overordnede kriterier for fastsættelse og beregning af ex ante- og ex post-bidrag. Deltagende medlemsstater har fortsat beføjelse til at pålægge enheder, der befinder sig på deres respektive områder, at betale bidrag i overensstemmelse med direktiv 2014/59/EU og denne forordning. De deltagende medlemsstater påtager sig gennem aftalen forpligtelsen til at overføre de bidrag, de indkasserer på nationalt plan, til Afviklingsfonden i henhold til direktiv 2014/59/EU og nærværende forordning. I en overgangsperiode vil bidragene blive fordelt til forskellige afdelinger, der svarer til hver af de deltagende medlemsstater (nationale afdelinger). Disse afdelinger vil gradvist blive sammenlagt, således at de ophører med at eksistere, når overgangsperioden udløber. Aftalen fastlægger, på hvilke betingelser parterne accepterer at overføre de bidrag, de indkasserer på nationalt plan, til Afviklingsfonden og gradvist at sammenlægge de nationale afdelinger. Aftalens ikrafttræden er nødvendig, for at bidrag opkrævet af parterne kan overføres til Afviklingsfondens nationale afdelinger. Denne forordning fastsætter Afviklingsinstansens beføjelser med hensyn til anvendelse og forvaltning af Afviklingsfonden. Aftalen fastsætter, hvordan Afviklingsinstansen kan afvikle de nationale afdelinger, der gradvist sammenlægges.
(21)
Det kan kun sikres, at en fælles EU-afviklingsmyndighed i de deltagende medlemsstater sørger for en centraliseret anvendelse af reglerne for afvikling af institutter i direktiv 2014/59/EU, hvis bestemmelserne om oprettelsen af en fælles afviklingsmekanisme og dennes funktion finder direkte anvendelse i medlemsstaterne, så man undgår divergerende fortolkninger i de forskellige medlemsstater. Sådan direkte anvendelighed vil være til gavn for det indre marked som helhed, fordi det vil bidrage til at sikre fair konkurrence og forebygge hindringer for den frie udøvelse af de grundlæggende frihedsrettigheder ikke blot i de deltagende medlemsstater, men på det indre marked som helhed.
(22)
Som en pendant til anvendelsesområdet for forordning (EU) nr. 1024/2013 bør en fælles afviklingsmekanisme omfatte alle kreditinstitutter, som er etableret i de deltagende medlemsstater. Inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme bør det dog være muligt direkte at afvikle ethvert kreditinstitut i en deltagende medlemsstat for at undgå asymmetrier på det indre marked i forbindelse med behandlingen af nødlidende institutter og kreditorer i løbet af en afvikling. I det omfang moderselskaber, investeringsselskaber og finansieringsinstitutter er omfattet af ECB's tilsyn på et konsolideret grundlag, bør de være omfattet af SRM's anvendelsesområde. Skønt ECB ikke vil føre tilsyn med disse institutter individuelt, bliver ECB den eneste tilsynsmyndighed, der har et overordnet indtryk af, hvilken risiko koncernen som helhed, og dermed indirekte det enkelte medlem, er eksponeret for. En udelukkelse af enheder, der indgår i det konsoliderede tilsyn inden for ECB's rammer, fra SRM's anvendelsesområde vil gøre det umuligt at lægge planer for afviklingen af koncerner og fastlægge en koncernafviklingsstrategi og gøre afviklingsafgørelser langt mindre effektive.
(23)
Inden for SRM bør afgørelserne træffes på det mest hensigtsmæssige niveau. Afviklingsinstansen og de nationale afviklingsmyndigheder bør anvende de samme væsentlige bestemmelser, når de vedtager afgørelser efter denne forordning.
(24)
Eftersom det kun er EU-institutionerne, der må fastlægge Unionens afviklingspolitik, og der fortsat er en skønsbeføjelse i forbindelse med vedtagelsen af hver enkelt afviklingsordning, er det nødvendigt at sørge for tilstrækkelig inddragelse af Rådet og Kommissionen, som er de institutioner, der kan udøve gennemførelsesbeføjelser i overensstemmelse med artikel 291 i TEUF. Vurderingen af de skønsmæssige aspekter af afviklingsafgørelser truffet af Afviklingsinstansen bør foretages af Kommissionen. I betragtning af den betydelige indvirkning afviklingsafgørelser har på medlemsstaternes finansielle stabilitet og på Unionen som helhed såvel som på medlemsstaternes finanspolitiske suverænitet, er det vigtigt, at Rådet tillægges gennemførelsesbeføjelser til at træffe visse afgørelser i forbindelse med afviklingen. Det bør således være op til Rådet efter forslag fra Kommissionen at udøve effektiv kontrol med Afviklingsinstansens vurdering af, at der er tale om almene hensyn, samt at vurdere væsentlige ændringer af det beløb, der skal anvendes fra Afviklingsfonden i forbindelse med en konkret afviklingsforanstaltning. Endvidere bør Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter, der specificerer yderligere kriterier eller omstændigheder, som Afviklingsinstansen skal tage hensyn til ved udøvelsen af dens forskellige beføjelser. En sådan overdragelse af afviklingsopgaver bør på ingen måde hæmme den måde, hvorpå det indre marked for finansielle tjenesteydelser fungerer. EBA bør derfor bevare sin rolle og alle sine eksisterende beføjelser og opgaver: den bør udvikle og bidrage til en ensartet anvendelse af den EU-lovgivning, som finder anvendelse på alle medlemsstater, og øge konvergensen mellem afviklingspraksisser i hele Unionen.
(25)
For at sikre overensstemmelse med de principper, der er fastsat i artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59/EU, bør EU-institutionerne ved udførelsen af de opgaver, de tildeles i denne forordning, sikre, at der er etableret passende organisatoriske ordninger.
(26)
Som tilsynsmyndighed inden for SSM bør ECB og Afviklingsinstansen kunne vurdere, om et kreditinstitut er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og om det ikke med rimelighed ser ud til, at nogen anden foranstaltning iværksat af den private sektor eller en tilsynsmyndighed vil kunne forhindre, at instituttet bliver nødlidende inden for en rimelig tidshorisont. Hvis den mener, at alle kriterier for udløsning af afvikling er opfyldt, bør Afviklingsinstansen vedtage afviklingsordningen. Proceduren for vedtagelse af afviklingsordningen, som omfatter både Kommissionen og Rådet, styrker Afviklingsinstansens nødvendige operationelle uafhængighed, samtidig med at princippet om delegation af beføjelser til agenturer som fortolket af Den Europæiske Unions Domstol (»Domstolen«) respekteres. Derfor fastsætter denne forordning, at den afviklingsordning, som Afviklingsinstansen har vedtaget, kun træder i kraft, såfremt der inden for en frist på 24 timer efter vedtagelsen i Afviklingsmekanismen ikke er nogen indsigelser fra Rådets eller Kommissionens side, eller såfremt afviklingsordningen godkendes af Kommissionen. Det grundlag, på hvilket Rådet kan gøre indsigelse efter forslag fra Kommissionen mod Afviklingsinstansens afviklingsordning, bør udelukkende være begrænset til almene hensyn og til væsentlige ændringer fra Kommissionens side af det beløb, som Afviklingsinstansen foreslår at anvende fra Afviklingsfonden.
En ændring af fondsbeløbet på 5 % eller derover i forhold til Afviklingsinstansens oprindelige forslag bør betragtes som væsentlig. Rådet bør enten godkende eller gøre indsigelse mod Kommissionens forslag uden at ændre det. I sin egenskab af observatør på Afviklingsinstansens møder bør Kommissionen løbende kontrollere, at den afviklingsordning, Afviklingsinstansen har vedtaget, er i fuldstændig overensstemmelse med denne forordning, at den tilsikrer en passende balance mellem de forskellige mål og interesser, der er på spil, at den respekterer almene hensyn, samt at det indre markeds integritet bevares. I betragtning af at afviklingsforanstaltninger kræver en meget hurtig beslutningsproces, bør Rådet og Kommissionen samarbejde tæt, og Rådet bør ikke gentage det forberedende arbejde, som Kommissionen allerede har udført. Afviklingsinstansen bør vejlede de nationale afviklingsmyndigheder, som bør træffe alle nødvendige foranstaltninger for at gennemføre afviklingsordningen.
(27)
Indførelsen af en koncernafviklingsordning bør være befordrende for en koordineret afvikling, som har større sandsynlighed for at give det bedste resultat for alle enheder i en koncern. Afviklingsinstansen eller, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder bør have beføjelse til at anvende broinstituttet på koncernniveau (hvilket eventuelt kan omfatte byrdefordelingsarrangementer) for at stabilisere koncernen som helhed. Ejendomsretten til datterselskaber vil kunne overføres til broinstituttet med henblik på videresalg, enten samlet eller hver for sig, når markedsvilkårene er hensigtsmæssige. Afviklingsinstansen eller, hvor det er relevant, den nationale afviklingsmyndighed bør desuden have beføjelse til at anvende bail-in-værktøjet på moderinstitutniveau.
(28)
Afviklingsinstansen bør navnlig have beføjelse til at træffe afgørelser vedrørende vigtige enheder eller koncerner, enheder eller koncerner under ECB's direkte tilsyn eller grænseoverskridende koncerner. De nationale afviklingsmyndigheder bør bistå Afviklingsinstansen i planlægningen og forberedelsen af afviklingsafgørelser. Hvad angår enheder og koncerner, der er mindre vigtige, og som ikke opererer på tværs af grænserne, bør de nationale afviklingsmyndigheder navnlig være ansvarlige for planlægning af afviklingen, vurdering af afviklingsmulighederne, fjernelse af hindringer for afviklingsmulighederne, de foranstaltninger, som afviklingsmyndighederne har ret til at træffe i forbindelse med tidlig indgriben, samt afviklingsforanstaltningerne. Under visse omstændigheder bør de nationale afviklingsmyndigheder udføre deres opgaver på grundlag af og i overensstemmelse med denne forordning, samtidig med at de gør brug af de beføjelser, de har fået tillagt af og i overensstemmelse med den nationale lovgivning, der gennemfører direktiv 2014/59/EU, for så vidt den ikke er i modstrid med denne forordning.
(29)
Det er af stor betydning for, at det indre marked kan fungere hensigtsmæssigt, at det er de samme regler, der gælder for alle afviklingsforanstaltninger, uanset om de træffes af nationale afviklingsmyndigheder i henhold til direktiv 2014/59/EU eller inden for rammerne af SRM. Kommissionen vil vurdere foranstaltningerne på basis af artikel 107 i TEUF.
(30)
Hvis afviklingsforanstaltninger involverer tildeling af statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, i TEUF eller i form af støtte fra en afviklingsfond, kan der vedtages en afviklingsafgørelse, efter at Kommissionen har vedtaget en positiv eller betinget afgørelse om, at anvendelsen af denne støtte er forenelig med det indre marked. Kommissionens afgørelse om støtte fra en afviklingsfond bør kunne pålægge den støttemodtagende enhed betingelser, forpligtelser eller bindende tilsagn. Kommissionen kan pålægge betingelser, som omfatter, men ikke er begrænset til: krav om byrdefordeling, herunder et krav om, at tab i første omgang absorberes af egenkapitalen, og krav om bidrag fra indehavere af hybrid kernekapital, indehavere af efterstillet gæld og privilegerede kreditorer, bl.a. i overensstemmelse med kravene i direktiv 2014/59/EU, begrænsninger på udbetaling af dividender på aktier eller kuponer for hybride kapitalinstrumenter, tilbagekøb af egne aktier eller hybride kapitalinstrumenter, kapitalforvaltningstransaktioner, begrænsninger på erhvervelse af interesser i nogen foretagender, hvad enten det er gennem et aktiv eller en aktieoverførsel, forbud mod aggressiv handelspraksis eller -strategier eller mod at bekendtgøre støtte fra det offentlige, krav vedrørende markedsandele, prisfastsættelse, produktegenskaber eller andre adfærdsrelaterede krav, krav om omstruktureringsplaner, forvaltningsrelaterede krav, krav om rapportering og offentliggørelse, herunder hvad angår overholdelsen af eventuelle betingelser som fastsat af Kommissionen, krav i forbindelse med salg af støttemodtageren eller alle eller dele af dens aktiver, rettigheder og forpligtelser samt krav i forbindelse med opløsning af støttemodtageren.
(31)
For at sikre en hurtig og effektiv beslutningsproces for afviklinger bør Afviklingsinstansen være et særligt EU-agentur med en særlig struktur, som svarer til dens særlige opgaver, og som ikke følger samme skabelon som de øvrige EU-agenturer. Afviklingsinstansens sammensætning bør sikre, at der tages behørigt hensyn til alle relevante interesser i forbindelse med afviklingsprocedurer. I betragtning af Afviklingsinstansens formål bør formanden og næstformanden og fire yderligere fuldtidsmedlemmer af Afviklingsinstansen udpeges på grundlag af kvalifikationer, kendskab til bank- og finansanliggender samt relevant erfaring med finansielt tilsyn, finansiel regulering og afvikling af institutter. Formanden, næstformanden og de fire yderligere fuldtidsmedlemmer af Afviklingsinstansen bør udvælges på grundlag af en åben udvælgelsesprocedure, om hvilken Europa-Parlamentet og Rådet holdes behørigt underrettet, og som bør overholde princippet om ligelig kønsfordeling, erfaring og kvalifikationer. Kommissionen bør fremsende en liste med kandidater til posterne som formand, næstformand og de fire yderligere fuldtidsmedlemmer af Afviklingsinstansen til Europa-Parlamentets kompetente udvalg. Kommissionen bør forelægge Europa-Parlamentet et forslag til udnævnelse af formanden, næstformanden og de fire yderligere fuldtidsmedlemmer af Afviklingsinstansen med henblik på godkendelse. Når Europa-Parlamentet har godkendt forslaget, bør Rådet vedtage en gennemførelsesafgørelse om udnævnelse af formanden, næstformanden og de fire yderligere fuldtidsmedlemmer af Afviklingsinstansen.
(32)
Afviklingsinstansen bør afholde eksekutivmøder og plenarmøder. På eksekutivmøderne bør den bestå af formanden, fire uafhængige fuldtidsmedlemmer, som bør handle uafhængigt og objektivt i Unionens interesse som helhed, og faste observatører, der udnævnes af Kommissionen og ECB. Når der på Afviklingsinstansens eksekutivmøde drøftes en afvikling af et institut eller en koncern, der er etableret i kun én deltagende medlemsstat, bør man også indbyde det medlem, der er udpeget af den pågældende medlemsstat, og som repræsenterer den nationale afviklingsmyndighed, til at deltage i mødet og i beslutningsprocessen. Når der på Afviklingsinstansens eksekutivmøde drøftes en grænseoverskridende koncern, bør man også indbyde de medlemmer, der er udpeget af såvel hjemlandet som alle berørte værtslande, og som repræsenterer de relevante nationale afviklingsmyndigheder, til at deltage i mødet og i beslutningsprocessen.
(33)
Afviklingsinstansen bør på sit eksekutivmøde forberede alle afgørelser om afviklingsprocedurer og i videst muligt omfang vedtage disse afgørelser. På grund af den institutspecifikke karakter af de oplysninger, der er indeholdt i afviklingsplanerne, bør afgørelser vedrørende udarbejdelsen, vurderingen og godkendelsen af afviklingsplanerne og anvendelsen af passende foranstaltninger træffes af Afviklingsinstansen på dens eksekutivmøde. Med hensyn til anvendelsen af Afviklingsfonden er det vigtigt, at der ikke er nogen first mover-fordel, og at udstrømningen fra Afviklingsfonden overvåges. For at sikre en tilsvarende beslutningsproces i Afviklingsinstansen, når der er behov for afviklingsforanstaltninger over tærsklen på 5 mia. EUR, bør ethvert medlem af plenarforsamlingen inden for en stram tidsfrist kunne anmode plenarmødet om at træffe afgørelse. Hvis likviditetsstøtte ikke medfører risiko eller en betydeligt mindre risiko end andre former for støtte, navnlig i tilfælde af kortsigtet, engangskreditgivning til solvente institutter mod passende sikkerhed af høj kvalitet, er det berettiget, at en sådan form for støtte tæller med en lavere vægt på kun 0,5. Når den akkumulerede nettoanvendelse af Afviklingsfonden i de seneste 12 på hinanden følgende måneder når tærsklen på 5 mia. EUR pr. år, bør plenarforsamlingen evaluere anvendelsen af afviklingsværktøjerne, herunder anvendelsen af Afviklingsfonden, og udstikke retningslinjer, som eksekutivmødet bør følge i forbindelse med efterfølgende afviklingsafgørelser. Vejledningen til eksekutivmødet bør navnlig fokusere på at sikre, at afviklingsværktøjerne anvendes på en ikkediskriminerende måde, at man undgår at bruge Afviklingsfondens midler op, og at der skelnes behørigt mellem likviditet med ingen eller lav risiko og andre former for støtte.
(34)
Eftersom deltagerne i beslutningsprocessen på Afviklingsinstansens eksekutivmøder vil være forskellige, afhængigt af den medlemsstat, hvor det/den relevante institut eller koncern driver virksomhed, bør de faste deltagere sikre, at de afgørelser, der træffes på Afviklingsinstansens eksekutivmøder i dets forskellige sammensætninger, er konsekvente, hensigtsmæssige og rimelige.
(35)
Afviklingsinstansen bør kunne indbyde observatører til sine møder. Overdragelsen af afviklingsopgaver til Afviklingsinstansen bør være i overensstemmelse med rammerne for Det Europæiske Finanstilsynssystem (ESFS) og dets underliggende mål om at udvikle det fælles regelsæt og øge konvergensen mellem tilsyns- og afviklingspraksisser i Unionen som helhed. EBA bør navnlig i overensstemmelse med forordning (EU) nr. 1093/2010 vurdere og koordinere initiativer vedrørende afviklingsplaner med henblik på at fremme konvergens på dette område. Derfor bør Afviklingsinstansen som hovedregel altid invitere EBA, når der drøftes spørgsmål, hvorom EBA i overensstemmelse med direktiv 2014/59/EU skal udarbejde tekniske standarder eller retningslinjer. Andre observatører, som f.eks. en repræsentant for den europæiske stabilitetsmekanisme (ESM), kan, når det er hensigtsmæssigt, også indbydes til at deltage i Afviklingsinstansens møder.
(36)
Observatørerne bør være genstand for de samme krav om tavshedspligt som Afviklingsinstansens medlemmer og personale samt personale, der er udvekslet med eller udstationeret fra deltagende medlemsstater, og som varetager afviklingsopgaver.
(37)
Afviklingsinstansen bør have mulighed for at oprette interne afviklingsgrupper bestående af dens eget personale og personale fra de nationale afviklingsmyndigheder i de deltagende medlemsstater, herunder eventuelt observatører fra ikkedeltagende medlemsstater. Disse interne afviklingsgrupper bør ledes af koordinatorer udpeget blandt Afviklingsinstansens ledende personale, der eventuelt kan indbydes som observatører til at deltage i Afviklingsinstansens eksekutivmøder.
(38)
Afviklingsinstansen samt afviklingsmyndighederne og de kompetente myndigheder i de ikkedeltagende medlemsstater, bør indgå et aftalememorandum, der i generelle træk beskriver, hvordan de vil samarbejde med hinanden i forbindelse med varetagelsen af deres opgaver i henhold til direktiv 2014/59/EU. Aftalememorandummet kan bl.a. præcisere høringen i forbindelse med de af Afviklingsinstansens afgørelser, som påvirker datterselskaber, der er etableret, eller filialer, der er beliggende i ikkedeltagende medlemsstater, hvis moderselskabet er etableret i en deltagende medlemsstat. Memorandummet bør revideres med jævne mellemrum.
(39)
Afviklingsinstansen bør handle uafhængigt. Den bør have kapacitet til at håndtere store koncerner og handle hurtigt og upartisk. Afviklingsinstansen bør sikre, at der tages passende hensyn til den nationale finansielle stabilitet, til Unionens finansielle stabilitet og det indre marked. Medlemmer af Afviklingsinstansen bør have den nødvendige ekspertise inden for omstrukturering af banker og bankers insolvens.
(40)
Når der træffes afgørelser eller foranstaltninger i forbindelse med udøvelsen af beføjelser efter denne forordning, bør der tages behørigt hensyn til betydningen for det indre marked af udøvelsen af den etableringsret, som TEUF fastsætter, og navnlig, hvor det er muligt, til konsekvenserne for videreførelsen af grænseoverskridende aktiviteter.
(41)
I lyset af Afviklingsinstansens formål og afviklingsmålene, som bl.a. omfatter beskyttelse af offentlige midler, bør SRM finansieres via bidrag fra institutter, der er etableret i de deltagende medlemsstater.
(42)
Afviklingsinstansen og, når det er relevant, Rådet og Kommissionen bør træde i stedet for nationale afviklingsmyndigheder, der er udpeget i henhold til direktiv 2014/59/EU, hvad angår alle aspekter i forbindelse med beslutningsprocessen vedrørende afvikling. De nationale afviklingsmyndigheder, der er udpeget i henhold til nævnte direktiv, bør fortsat varetage aktiviteter vedrørende gennemførelsen af afviklingsordninger, der vedtages af Afviklingsinstansen. For at sikre gennemsigtighed og demokratisk kontrol og for at beskytte EU-institutionernes rettigheder bør Afviklingsinstansen være ansvarlig over for Europa-Parlamentet og Rådet for så vidt angår afgørelser, der er truffet på grundlag af nærværende forordning. Ligeledes af hensyn til gennemsigtigheden og den demokratiske kontrol bør de nationale parlamenter have visse rettigheder til at få oplysninger om Afviklingsinstansens aktiviteter og til at gå i dialog med den.
(43)
En deltagende medlemsstats nationale parlament eller dettes kompetente udvalg bør kunne indbyde formanden til at deltage i en drøftelse vedrørende afvikling af kreditinstitutter i den pågældende medlemsstat sammen med en repræsentant for den nationale afviklingsmyndighed. En sådan rolle for de nationale parlamenter er passende i betragtning af de potentielle indvirkninger, som afviklingsforanstaltninger kan have på offentlige finanser, kreditinstitutter, disses kunder og ansatte samt markederne i de deltagende medlemsstater. Formanden og de nationale afviklingsmyndigheder bør reagere positivt på sådanne indbydelser til at udveksle synspunkter med de nationale parlamenter.
(44)
For at sikre en ensartet tilgang over for institutter og koncerner bør Afviklingsinstansen have beføjelse til at udarbejde afviklingsplaner for sådanne institutter og koncerner efter høring af de kompetente nationale myndigheder og nationale afviklingsmyndigheder. Hovedreglen bør være, at koncernafviklingsplanerne udarbejdes for koncernen som helhed og fastlægger foranstaltninger over for moderselskabet samt alle de individuelle datterselskaber, der indgår i en koncern. Koncernafviklingsplanerne bør tage højde for den pågældende koncerns finansielle, tekniske og forretningsmæssige struktur. Hvis der udarbejdes individuelle afviklingsplaner for enheder, der er en del af en koncern, bør Afviklingsinstansen eller, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder bestræbe sig på i videst muligt omfang at sørge for, at der er overensstemmelse med afviklingsplanerne for resten af koncernen. Afviklingsinstansen eller, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder bør fremsende afviklingsplanerne og eventuelle ændringer deraf til den kompetente nationale myndighed, således at denne hele tiden holdes fuldt informeret. Afviklingsinstansen bør vurdere institutternes og koncernernes afviklingsmuligheder og træffe foranstaltninger til at fjerne eventuelle hindringer for afviklingen. Afviklingsinstansen bør kræve, at de nationale afviklingsmyndigheder træffer sådanne relevante foranstaltninger til at fjerne hindringer for afviklingen for at sikre konsekvens og muligheden for at afvikle de pågældende institutter. Afviklingsplaner bør i betragtning af de følsomme oplysninger, de indeholder, være omfattet af kravene om tavshedspligt som fastsat i denne forordning.
(45)
Der bør ved anvendelsen af afviklingsværktøjer og udøvelsen af afviklingsbeføjelser tages hensyn til proportionalitetsprincippet og til de særlige karakteristika ved et kreditinstituts juridiske form.
(46)
Afviklingsplanlægning er et væsentligt element i en effektiv afvikling. Afviklingsinstansen bør derfor have beføjelse til at kræve ændringer i institutters eller koncerners opbygning og organisering for at træffe foranstaltninger, som er nødvendige og proportionale, med henblik på at reducere eller fjerne praktiske hindringer for anvendelsen af afviklingsværktøjer og sikre, at de pågældende enheder kan afvikles. Da alle institutter potentielt har systemisk karakter, er det afgørende for at opretholde den finansielle stabilitet, at Afviklingsinstansen eller, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder har mulighed for at afvikle et hvilket som helst institut. Af hensyn til friheden til at oprette og drive egen virksomhed, som er sikret ved artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (»chartret«), bør Afviklingsinstansens skønsbeføjelse begrænses til, hvad der er nødvendigt for at forenkle instituttets struktur og drift, alene med det formål at forbedre mulighederne for at afvikle det. Herudover skal alle foranstaltninger, der træffes med dette mål for øje, være i overensstemmelse med EU-retten. Foranstaltningerne må ikke være direkte eller indirekte diskriminerende på grundlag af nationalitet og bør være begrundet i det tvingende almene hensyn at blive gennemført af hensyn til den finansielle stabilitet. For at bestemme, om en foranstaltning er truffet ud fra almene hensyn, bør der ses på, om Afviklingsinstansen, idet den handler ud fra almene hensyn, bør være i stand til at opfylde afviklingsmålene uden at støde på hindringer for anvendelsen af afviklingsværktøjer eller udøvelsen af de ved nærværende forordning tillagte beføjelser. Desuden bør en foranstaltning ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå de tilsigtede mål. Ved fastlæggelsen af de foranstaltninger, der skal træffes, bør Afviklingsinstansen eller, hvis det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder tage hensyn til advarsler og anbefalinger fra det europæiske udvalg for systemiske risici (»ESRB«) oprettet ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1092/2010 (9).
(47)
Da alle institutter potentielt har systemisk karakter, er det afgørende for at opretholde den finansielle stabilitet, at Afviklingsinstansen, eventuelt i samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder, kan vedtage afviklingsplaner, vurdere afviklingsmulighederne for en enhed eller en koncern og om nødvendigt træffe foranstaltninger for at imødegå eller fjerne hindringer for afvikling af et hvilket som helst institut i de deltagende medlemsstater. Nødlidende institutter med systemisk betydning, herunder dem, der er omhandlet i artikel 131 i direktiv 2013/36/EU, kan udgøre en betydelig risiko for de finansielle markeders funktion og kan have negativ indvirkning på den finansielle stabilitet. Afviklingsinstansen bør som en prioritet sørge for at udarbejde afviklingsplanerne for de pågældende systemisk vigtige institutter samt vurdere afviklingsmulighederne og træffe alle nødvendige foranstaltninger med henblik på at imødegå eller fjerne alle hindringer for deres afvikling, uden at dette dog berører dens uafhængighed og pligt til at planlægge afviklingen og vurdere mulighederne for afvikling for alle de institutter, der er omfattet af dens kompetence.
(48)
Afviklingsplaner bør i relevant omfang indeholde procedurer for information og høring af arbejdstagerrepræsentanter gennem hele afviklingsprocessen. I samme forbindelse bør kollektive aftaler eller andre ordninger, der er indgået af arbejdsmarkedets parter, samt EU-retten og den nationale ret vedrørende inddragelse af fagforeninger og arbejdstagerrepræsentanter i omstruktureringsprocesser overholdes, når det er relevant.
(49)
I forbindelse med forpligtelsen til at udarbejde afviklingsplaner bør Afviklingsinstansen eller, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder i forbindelse med afviklingsplaner, og når de anvender de forskellige beføjelser og værktøjer, de råder over, tage hensyn til karakteren af en enheds forretningsaktiviteter, aktionærstruktur, juridiske form, risikoprofilstørrelse og retlige status, dets indbyrdes forbundethed med andre institutter eller med det finansielle system generelt, omfanget og kompleksiteten af dets aktiviteter, om det er medlem af en institutsikringsordning (IPS) eller af andre kooperative systemer for gensidig solidaritet samt spørgsmålet om, hvorvidt det udfører investeringsservice eller -aktiviteter, og hvorvidt dets sammenbrud og efterfølgende håndtering som led i almindelig insolvensbehandling kan forventes at få en betydelig negativ indvirkning på de finansielle markeder, på andre institutter, på finansieringsvilkårene eller på økonomien som helhed, således at det sikres, at ordningen anvendes på formålstjenlig og rimelig vis, og at de administrative byrder i forbindelse med forpligtelserne til at udarbejde afviklingsplaner minimeres. Eftersom de indholds- og informationsmæssige krav i dette direktiv og i afsnit A i bilaget til direktiv 2014/59/EU fastsætter en minimumsstandard for enheder med åbenbar systemisk betydning, er det på et institutspecifikt grundlag tilladt at anvende andre eller væsentligt mindskede krav vedrørende afviklingsplaner og informationskrav samt en lavere ajourføringshyppighed end et år. Drejer det sig om en lille enhed med ringe forbundethed og kompleksitet, kan afviklingsplanen være mindre. Desuden bør ordningen anvendes på en sådan måde, at de finansielle markeders stabilitet ikke bringes i fare. Navnlig i situationer, hvor der er mere omfattende problemer eller endog tvivl om mange enheders modstandsdygtighed, er det afgørende at tage højde for risikoen for afsmitningseffekter af de foranstaltninger, der træffes over for en enkelt enhed.
(50)
I de tilfælde, hvor direktiv 2014/59/EU giver mulighed for, at de nationale afviklingsmyndigheder anvender forenklede forpligtelser eller indrømmer fritagelse for forpligtelsen til at udarbejde afviklingsplaner, bør der fastlægges en procedure, hvorved Afviklingsinstansen eller, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder kan tillade anvendelse af sådanne forenklede forpligtelser.
(51)
I overensstemmelse med kapitalstrukturen i enheder, der er tilknyttet et centralt organ, bør Afviklingsinstansen eller, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder ikke være forpligtet til hver især at udarbejde separate afviklingsplaner i henhold til denne forordning alene af den grund, at det centrale organ, enhederne er tilknyttet, er under direkte tilsyn af ECB. For så vidt angår koncernafviklingsplaner bør der ved udarbejdelsen af sådanne planer tages specifikt hensyn til afviklingsforanstaltningernes potentielle indvirkning på alle de medlemsstater, hvor koncernen driver virksomhed.
(52)
SRM bør være baseret på rammerne for forordning (EU) nr. 1024/2013 og direktiv 2014/59/EU. Afviklingsinstansen bør derfor have beføjelse til at gribe ind på et tidligt stadium i tilfælde, hvor der sker en forværring af en enheds finansielle situation eller solvens. De oplysninger, Afviklingsinstansen modtager fra de nationale afviklingsmyndigheder eller ECB på dette stadium, er af stor betydning for, at den kan bestemme, hvilke foranstaltninger den skal træffe for at forberede afviklingen af den pågældende enhed.
(53)
For at sikre en hurtig afviklingsforanstaltning, når det bliver nødvendigt, bør Afviklingsinstansen i samarbejde med ECB eller med den relevante kompetente nationale myndighed nøje overvåge de pågældende enheders situation, og hvorvidt de pågældende enheder overholder eventuelle foranstaltninger i forbindelse med tidlig indgriben, som de har truffet. Den relevante myndighed bør ved vurderingen af, om foranstaltninger iværksat af den private sektor inden for en rimelig tidsfrist vil kunne forhindre, at en enhed bliver nødlidende, tage hensyn til effektiviteten af foranstaltninger til tidlig indgriben, der træffes inden for den tidsfrist, som er fastsat af den kompetente myndighed.
(54)
Afviklingsinstansen, de nationale afviklingsmyndigheder og de kompetente myndigheder, herunder ECB, bør, hvor det er relevant, indgå et aftalememorandum, der i generelle træk beskriver, hvordan de vil samarbejde med hinanden i forbindelse med varetagelsen af deres respektive opgaver i henhold til EU-retten. Memorandummet bør revideres med jævne mellemrum.
(55)
Når der træffes afgørelser eller foranstaltninger, navnlig vedrørende enheder, som er etableret i både deltagende og ikkedeltagende medlemsstater, bør potentielle negative virkninger for disse medlemsstater, såsom fare for deres finansielle markeders stabilitet, og for enheder, der er etableret i disse medlemsstater, også tages i betragtning.
(56)
For at minimere forstyrrelserne af det finansielle marked og af økonomien bør afviklingsproceduren fuldføres inden for et kort tidsrum. Indskydere bør have adgang til mindst de garanterede indskud så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder inden for samme frister, som er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/49/EU (10). Under hele afviklingsproceduren bør Kommissionen have adgang til alle oplysninger, den måtte finde nødvendige for at træffe en kvalificeret afgørelse under afviklingsproceduren.
(57)
Afgørelsen om at bringe en enhed under afvikling bør træffes, inden en finansiel enhed bliver insolvent i henhold til balancen, og inden hele egenkapitalen er opbrugt. Afviklingen bør påbegyndes, efter det er fastslået, at enheden er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og at ingen andre foranstaltninger fra den private sektors side kan forhindre dette inden for en rimelig tidshorisont. Det forhold, at en enhed ikke opfylder betingelserne for meddelelse af tilladelse, bør ikke i sig selv berettige, at der indledes en afvikling, navnlig hvis enheden fortsat er eller forventes fortsat at være levedygtig. En enhed bør betragtes som nødlidende eller forventeligt nødlidende, hvis den ikke opfylder eller i nær fremtid forventes ikke at opfylde kravene til fortsat tilladelse, når enhedens aktiver er eller i nær fremtid forventes at være mindre end dets passiver, når enheden ikke kan eller ikke i nær fremtid forventes at kunne indfri sin gæld, når den forfalder, eller når enheden har behov for ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige, bortset fra under de særlige omstændigheder, der er omhandlet i denne forordning. Et behov for likviditetsstøtte fra en centralbank i en nødsituation bør ikke i sig selv betragtes som tilstrækkeligt bevis for, at enheden er eller i nær fremtid forventeligt vil være ude af stand til at betale sine forpligtelser, når de forfalder. Hvis en sådan facilitet garanteres af en stat, vil en enhed, der gør brug af faciliteten, være underlagt statsstøttereglerne. For at bevare den finansielle stabilitet - navnlig i tilfælde af systemisk likviditetsmangel - bør statsgarantier for likviditetsfaciliteter, som udstedes af centralbanker, eller statsgarantier for nyligt udstedte forpligtelser med henblik på at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse af en medlemsstats økonomi ikke nødvendigvis udløse afviklingsregelsættet, forudsat at en række betingelser er opfyldt. Navnlig bør statsgarantiforanstaltningerne være godkendt efter statsstøttereglerne, de bør ikke indgå i en større hjælpepakke, og deres anvendelse bør være strengt tidsbegrænset. Medlemsstatsgarantier for aktieeksponeringer bør være forbudt.
Når en medlemsstat stiller en garanti, bør den drage omsorg for, at enheden betaler en tilstrækkelig modydelse for garantien. Endvidere bør ydelse af ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige ikke udløse afvikling, hvis en medlemsstat som en sikkerhedsforanstaltning erhverver en aktiepost i en enhed, herunder også i en offentligt ejet enhed, som opfylder sit kapitalkrav. Dette kan f.eks. være tilfældet, hvis en enhed skal rejse ny kapital som følge af resultatet af en scenariebaseret stresstest eller af den tilsvarende test udført af makroprudentielle tilsynsmyndigheder, som omfatter et krav, der skal sikre opretholdelsen af finansiel stabilitet i en systemisk krisesituation, men enheden er ude af stand til selv at rejse kapital på markederne. En enhed bør ikke betragtes som nødlidende eller forventeligt nødlidende alene af den grund, at den ekstraordinære finansielle støtte fra det offentlige blev ydet inden denne forordnings ikrafttræden. Endelig kan adgang til likviditetsfaciliteter, herunder likviditetsstøtte i en nødsituation, der stilles til rådighed af centralbanker, udgøre statsstøtte efter statsstøttereglerne.
(58)
Håndtering af en nødlidende enhed som led i almindelig insolvensbehandling kan bringe den finansielle stabilitet i fare, bevirke en afbrydelse i leveringen af væsentlige ydelser og være til skade for beskyttelsen af indskydere. I så fald kan anvendelsen af afviklingsværktøjer begrundes med almene hensyn. Målene for afvikling bør derfor være at sikre videreførelsen af grundlæggende finansielle ydelser, opretholde det finansielle systems stabilitet, reducere moralsk hasard ved at sørge for, at man i mindst muligt omfang sætter sin lid til finansiel støtte fra det offentlige til nødlidende enheder, samt at beskytte indskydere.
(59)
Håndtering af en insolvent enhed som led i almindelig insolvensbehandling bør dog altid overvejes, inden der eventuelt træffes en afgørelse om at videreføre enheden som en going concern. En insolvent enhed bør videreføres som en going concern af hensyn til den finansielle stabilitet og ved anvendelse af private midler i det omfang, dette er muligt. Dette kan opnås gennem salg til eller fusion med en privat køber, efter en nedskrivning af enhedens passiver eller efter en konvertering af dens gæld til egenkapital for at foretage en rekapitalisering.
(60)
Når Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen træffer eller forbereder afgørelser vedrørende afviklingsbeføjelser, bør de sørge for, at afviklingsforanstaltningerne bl.a. træffes ud fra visse principper, navnlig om at aktionærer og kreditorer kommer til at bære en passende andel af tabene, at ledelsen i princippet bør udskiftes, at omkostningerne i forbindelse med instituttets afvikling holdes på et minimum, og at kreditorer i samme klasse behandles ens. Navnlig hvis kreditorer i samme klasse behandles forskelligt som led i en afviklingsforanstaltning bør sådanne forskelle være begrundet i almene hensyn og i, at de hverken direkte eller indirekte indebærer forskelsbehandling på grund af nationalitet.
(61)
Begrænsningerne af aktionærers og kreditorers rettigheder bør være i overensstemmelse med artikel 52 i chartret. Afviklingsværktøjerne bør derfor kun anvendes på enheder, som er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og kun når det er nødvendigt for at forfølge målet om finansiel stabilitet i almenhedens interesse. Nærmere bestemt bør der anvendes afviklingsværktøjer, når enheden ikke kan håndteres som led i almindelig insolvensbehandling, uden at det finansielle system destabiliseres, og foranstaltningerne er nødvendige for at sikre hurtig overførsel og videreførelse af systemisk vigtige funktioner, og når der ikke er rimelig udsigt til en alternativ privat løsning, f.eks. at de eksisterende aktionærer eller en tredjepart foretager en kapitalforøgelse, som er tilstrækkelig til at genoprette enhedens fulde levedygtighed.
(62)
Indgriben i ejendomsrettigheder bør ikke ske i urimeligt omfang. De berørte aktionærer og kreditorer bør derfor ikke lide større tab, end hvis enheden var blevet opløst på tidspunktet for afgørelsen om afvikling. Hvis en del af aktiverne i et institut under afvikling overføres til en privat køber eller et broinstitut, bør den resterende del af instituttet under afvikling håndteres som led i almindelig insolvensbehandling. For at beskytte aktionærer og kreditorer ved opløsning af enheden, bør disse have ret til som betaling for deres fordringer at modtage mindst det samme som det, de kunne have forventet, hvis enheden som helhed var blevet håndteret som led i almindelig insolvensbehandling.
(63)
For at beskytte aktionærers og kreditorers rettigheder bør der fastlægges klare forpligtelser vedrørende værdiansættelsen af aktiver og passiver i det institut, der er under afvikling, og, hvis det kræves i henhold til denne forordning, værdiansættelsen af den behandling, som aktionærer og kreditorer ville have fået, hvis enheden var blevet håndteret som led i almindelig insolvensbehandling. Det bør være muligt at indlede en værdiansættelse allerede i fasen for tidlig indgriben. Inden der træffes en afviklingsforanstaltning, bør der foretages en fair, forsigtig og realistisk værdiansættelse af enhedens aktiver og passiver. En sådan værdiansættelse bør kun kunne appelleres til en domstol sammen med afviklingsafgørelsen. Der bør desuden, hvis det kræves i henhold til denne forordning, efter anvendelsen af afviklingsværktøjerne foretages en ex post-sammenligning mellem den behandling, aktionærer og kreditorer har fået, og den behandling, de ville have fået som led i almindelig insolvensbehandling. Hvis det fastslås, at aktionærer og kreditorer har modtaget et mindre beløb i betaling for deres fordringer end det, de ville have modtaget som led i almindelig insolvensbehandling, bør de have ret til at få differencen udbetalt, hvis det kræves i henhold til denne forordning. Hvis der er en sådan difference, betales den via den Afviklingsfond, der oprettes i henhold til denne forordning.
(64)
Det er vigtigt, at tab anerkendes, når enheden er blevet nødlidende. Værdiansættelsen af nødlidende enheders aktiver og passiver bør bygge på rimelige, forsigtige og realistiske antagelser på det tidspunkt, hvor afviklingsværktøjerne anvendes. Værdien af passiver bør imidlertid ikke påvirkes af enhedens finansielle tilstand ved værdiansættelsen. Afviklingsinstansen bør i hastetilfælde kunne foretage en hurtig værdiansættelse af en nødlidende enheds aktiver eller passiver. Denne værdiansættelse bør være midlertidig og gælde, indtil der foretages en uafhængig værdiansættelse.
(65)
For at sikre, at afviklingsproceduren er objektiv og pålidelig, er det nødvendigt at fastsætte, i hvilken rækkefølge kreditorers usikrede fordringer på et institut under afvikling bør nedskrives eller konverteres. For at begrænse risikoen for, at kreditorer lider større tab, end de ville have gjort, hvis instituttet var blevet håndteret som led i almindelig insolvensbehandling, bør den rækkefølge, der skal fastsættes, gælde både ved almindelige insolvensbehandlinger og ved afskrivnings- eller konverteringsproceduren under afvikling. Dette vil samtidig lette prisansættelsen af gæld.
(66)
Afviklingsinstansen bør træffe afgørelse om afviklingsordningens nærmere indhold. De relevante afviklingsværktøjer bør omfatte virksomhedssalgsværktøjet, broinstitutværktøjet, bail-in-værktøjet og værktøjet til adskillelse af aktiver, således som det også er foreskrevet i direktiv 2014/59/EU. Ordningen bør også gøre det muligt at vurdere, om betingelserne for nedskrivning og konvertering af kapitalinstrumenter er opfyldt.
(67)
Når Afviklingsinstansen træffer afviklingsforanstaltninger, bør den tage hensyn til og anvende de foranstaltninger, der er fastsat i afviklingsplanerne, medmindre den i lyset af sagens omstændigheder vurderer, at afviklingsmålene kan opfyldes mere effektivt ved at træffe foranstaltninger, som ikke er fastsat i afviklingsplanerne.
(68)
Afviklingsværktøjerne bør bl.a. omfatte salg af forretningsaktiviteter eller aktier tilhørende det institut, der er under afvikling, oprettelse af en broenhed, adskillelse af den nødlidende enheds sunde aktiver fra de værdiforringede eller underpræsterende aktiver og bail-in af den nødlidende enheds aktionærer og kreditorer.
(69)
Når afviklingsværktøjerne er blevet brugt til at overføre systemisk vigtige tjenesteydelser eller levedygtige forretningsaktiviteter til en sund enhed, som f.eks. en køber i den private sektor eller et broinstitut, bør den resterende del af enheden håndteres.
(70)
Virksomhedssalgsværktøjet bør muliggøre salg af enheden eller dele af dens forretningsaktiviteter til en eller flere købere uden aktionærernes samtykke.
(71)
Et eventuelt nettoprovenu fra overførslen af aktiver eller passiver fra det institut, der er under afvikling, når virksomhedssalgsværktøjet anvendes, bør gå til den enhed, der er tilbage efter opløsningen. Et eventuelt nettoprovenu fra overførslen af aktier eller andre ejerskabsinstrumenter, der er udstedt af det institut, der er under afvikling, når virksomhedssalgsværktøjet anvendes, bør gå til ejerne af sådanne aktier eller andre ejerskabsinstrumenter, i den enhed, der er tilbage efter opløsningen. Provenuet bør opgøres netto, dvs. efter fradrag af omkostningerne i forbindelse med enhedens sammenbrud og dens afviklingsprocedure.
(72)
Værktøjet til adskillelse af aktiver bør sætte myndighederne i stand til at overføre aktiver, rettigheder eller forpligtelser fra et institut, der er under afvikling, til et særskilt selskab. Dette værktøj bør kun anvendes sammen med andre værktøjer for at undgå, at den nødlidende enhed får en uberettiget konkurrencefordel.
(73)
I en effektiv afviklingsordning bør omkostningerne til afvikling af en nødlidende enhed i mindst muligt omfang bæres af skatteyderne. En sådan ordning bør desuden sikre, at systemiske enheder kan afvikles, uden at den finansielle stabilitet bringes i fare. Bail-in-værktøjet opfylder dette mål, idet det sørger for, at den nødlidende enheds aktionærer og kreditorer lider passende tab og bærer en passende del af de omkostninger, der er forbundet med enhedens sammenbrud. Bail-in-værktøjet vil derfor give enhedernes aktionærer og kreditorer et stærkere incitament til at overvåge en enheds sundhedstilstand under normale forhold. Dette er endvidere i overensstemmelse med henstillingen fra Rådet for Finansiel Stabilitet om, at man i en retlig ramme for afvikling medtager lovpligtige gældsnedskrivnings- og konverteringsbeføjelser som en yderligere mulighed i samspil med andre afviklingsværktøjer.
(74)
For at sikre, at man har det nødvendige råderum til at allokere tab til kreditorer under en række forskellige omstændigheder, bør bail-in-værktøjet kunne anvendes, både når målet er at afvikle den nødlidende enhed som en going concern, hvis der er realistisk udsigt til, at enhedens levedygtighed kan genoprettes, og når systemisk vigtige tjenesteydelser overføres til et broinstitut, og den resterende del af enheden indstiller sin virksomhed og opløses.
(75)
Hvis bail-in-værktøjet anvendes med henblik på at genoprette den nødlidende enheds kapital, så den vil kunne fortsætte sin virksomhed som en going concern, bør afviklingen ved bail-in ledsages af udskiftning af ledelsen, medmindre det er hensigtsmæssigt og nødvendigt at beholde ledelsen for at nå afviklingsmålene, og af en efterfølgende omstrukturering af enheden og dens aktiviteter på en måde, der fokuserer på årsagerne til dens sammenbrud. Omstruktureringen bør gennemføres ved iværksættelse af en plan for omorganisering af forretningsaktiviteterne. Sådanne planer bør i givet fald være forenelige med den omstruktureringsplan, som enheden skal indgive til Kommissionen i henhold til Unionens statsstøtteregler. Planen bør navnlig, ud over foranstaltninger med henblik på at genoprette enhedens levedygtighed på lang sigt, indeholde foranstaltninger, der begrænser støtten til et minimum, foranstaltninger til byrdefordeling samt foranstaltninger, der begrænser konkurrenceforvridninger.
(76)
Bail-in-værktøjet bør ikke anvendes på fordringer, som er sikret, dækket af en sikkerhedsstillelse eller på anden måde garanteret. For at sikre, at bail-in-værktøjet er effektivt og formålstjenligt, er det imidlertid ønskeligt, at det kan anvendes på så bred en vifte af usikrede passiver i en nødlidende enhed som muligt. Ikke desto mindre bør visse former for usikrede passiver ikke være omfattet af anvendelsesområdet for bail-in-værktøjet. For at beskytte indehavere af dækkede indskud bør bail-in-værktøjet ikke anvendes på indskud, som er beskyttet i medfør af direktiv 2014/49/EU. For at sikre kontinuiteten af kritiske funktioner bør bail-in-værktøjet ikke anvendes på visse forpligtelser over for de ansatte i den nødlidende enhed eller på krav fra handelsvirksomheder vedrørende varer og tjenesteydelser af kritisk betydning for enhedens daglige virke. For at beskytte pensionsrettigheder og pensionsbeløb, som pensionskasser og pensionsforvaltere har til gode, bør bail-in-værktøjet ikke anvendes på den nødlidende enheds forpligtelser over for en pensionsordning, bortset fra forpligtelser vedrørende pensionsydelser, der kan henføres til variabel aflønning, som ikke har baggrund i kollektive overenskomster. For at nedbringe risikoen for systemiske afsmitningseffekter bør bail-in-værktøjet ikke anvendes på forpligtelser hidrørende fra deltagelse i betalingsordninger, hvis restløbetid er på under syv dage, eller forpligtelser over for andre enheder, bortset fra enheder i samme koncern, med en oprindelig løbetid på under syv dage.
(77)
Det bør være muligt at udelukke eller delvis udelukke passiver i en række tilfælde, bl.a. når det ikke er muligt at foretage en bail-in for sådanne passiver inden for en rimelig frist, når udelukkelsen er strengt nødvendig og er proportional i forhold til videreførelsen af kritiske funktioner og centrale forretningsområder, eller når anvendelse af bail-in-værktøjet på passiverne ville medføre et værditab af en sådan størrelse, at andre kreditorers tab ville være større, end hvis disse passiver ikke var udelukket fra bail-in. Det bør endvidere være muligt at udelukke eller delvis udelukke passiver, når dette er nødvendigt for at undgå afsmitningseffekter og finansiel ustabilitet, som kan skabe alvorlige forstyrrelser i en medlemsstats økonomi. Afviklingsinstansen eller, hvor det relevant, de nationale afviklingsmyndigheder børoverveje konsekvenserne af en eventuel bail-in af passiver bestående af berettigede indskud tilhørende fysiske personer, mikrovirksomheder samt små og mellemstore virksomheder, som ligger over dækningsniveauet som fastsat i direktiv 2014/49/EU.
(78)
Når sådanne udelukkelser tages i anvendelse, kan omfanget af nedskrivningen eller konverteringen af andre nedskrivningsrelevante passiver øges for at tage hensyn til udelukkelserne, dog således at princippet om, at ingen kreditorer må stilles ringere end under en almindelig insolvensbehandling, overholdes. Når tabene ikke kan videregives til andre kreditorer, kan Afviklingsfonden yde et bidrag til det institut, der er under afvikling, under overholdelse af en række strenge betingelser, herunder kravet om at tab, der i alt udgør mindst 8 % af de samlede passiver, inklusive kapitalgrundlaget, allerede skal være absorberet, og at Afviklingsfondens finansiering skal være begrænset til det laveste beløb af enten 5 % af de samlede passiver, inklusive kapitalgrundlaget, eller de midler, der er til rådighed for Afviklingsfonden, samt det beløb, der kan tilvejebringes gennem ex post-bidrag inden for tre år.
(79)
I særlige tilfælde, når passiver er blevet udelukket, og Afviklingsfonden er anvendt til at bidrage til bail-in i stedet for de pågældende passiver op til det tilladte loft, bør Afviklingsinstansen kunne forsøge at tilvejebringe midler fra alternative finansieringsmidler.
(80)
Bail-in-beløbet på mindst 8 % af de samlede passiver som omhandlet i nærværende forordning, bør beregnes på grundlag af værdiansættelsen udført i overensstemmelse med nærværende forordning. Historiske tab, der allerede er absorberet af aktionærerne gennem en reduktion af kapitalgrundlaget forud for denne værdiansættelse, bør ikke medtages i disse procentsatser.
(81)
Da et af afviklingens vigtigste formål er beskyttelse af dækkede indskydere, bør dækkede indskud ikke være omfattet af anvendelsen af bail-in-værktøjet. Indskudsgarantiordningen bidrager imidlertid til finansiering af afviklingen ved at absorbere tabene op til de nettotab, som den ville have skullet bære efter at have kompenseret indskyderne som led i almindelig insolvensbehandling. Udøvelsen af bail-in-beføjelserne forventes at sikre, at indskyderne fortsat har adgang til deres indskud, hvilket er hovedårsagen til oprettelsen af indskudsgarantiordningerne. Ikke at fastsætte inddragelse af disse ordninger i sådanne tilfælde ville udgøre en urimelig fordel i forhold til de resterende kreditorer, der ville blive underlagt afviklingsmyndighedens beføjelser.
(82)
Hvis der i forbindelse med afviklingen af en enhed overføres indskud til en anden enhed, bør indskyderne ikke være forsikret ud over den dækningsgrad, der er fastsat i direktiv 2014/49/EU. Derfor bør fordringer på indskud, der forbliver i det institut, som er under afvikling, begrænses til differencen mellem de overførte midler og den dækning, der ydes efter direktiv 2014/49/EU. Hvis de overførte indskud overstiger dækningsniveauet, bør indskyderen ikke kunne gøre nogen fordringer gældende over for indskudsgarantiordningen for så vidt angår indskud, der forbliver i det institut, som er under afvikling.
(83)
For at undgå, at enhederne strukturerer deres forpligtelser på en måde, der gør bail-in-værktøjet mindre effektivt, er det hensigtsmæssigt at fastsætte, at enhederne til enhver tid skal opfylde minimumskravet vedrørende kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, som kan komme i betragtning til bail-in-værktøjet som en procentdel af enhedens samlede kapitalgrundlag.
(84)
Der bør anvendes en top-down-tilgang ved fastsættelse af minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver (MREL-kravet) inden for en koncern. Denne tilgang bør anerkende, at der anvendes afviklingsforanstaltninger inden for den enkelte juridiske person, og at det er bydende nødvendigt, at tabsabsorberingskapaciteten befinder sig i eller er tilgængelig for enheden inden for den koncern, hvor tabene forekommer. Med henblik på dette bør det sikres, at tabsabsorberingskapaciteten inden for en koncern fordeles på hele koncernen i overensstemmelse med risikoniveauet i de juridiske personer, den består af. Det minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, der er nødvendigt for de enkelte datterselskaber, bør vurderes særskilt. Endvidere bør det sikres, at al kapital og alle passiver, der medregnes i det konsoliderede minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, befinder sig i enheder, hvor der sandsynligvis vil opstå tab, eller på anden vis er til rådighed til at absorbere tabene.
Denne forordning bør give mulighed for såvel en selskabsspecifik (»multiple points of entry«) som en koncernspecifik (»single point of entry«) tilgang til afvikling. Minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver bør afspejle den afviklingsstrategi, der egner sig for en koncern i overensstemmelse med afviklingsplanen. Navnlig bør minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver gælde på det passende niveau i koncernen for at afspejle den selskabsspecifikke eller koncernspecifikke tilgang, der er fastlagt i afviklingsplanen, idet der dog kan forekomme tilfælde, hvor en anden tilgang end den, der er fastlagt i planen, vil blive anvendt, fordi den f.eks. vil gøre det muligt at opfylde afviklingsmålene mere effektivt. På denne baggrund bør alle enheder i koncernen, uanset om der er valgt en koncernspecifik eller en selskabsspecifik tilgang, på ethvert tidspunkt have et minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver med henblik på at imødegå risikoen for afsmitning eller for et bankrun.
(85)
Den bedste afviklingsmetode bør vælges, afhængigt af sagens omstændigheder, og i dette øjemed bør alle de afviklingsværktøjer, der er fastsat i direktiv 2014/59/EU, være til rådighed. Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen bør, når der træffes afgørelse om afviklingsordningen, så vidt muligt vælge den løsning, som er mindst bekostelig for Afviklingsfonden.
(86)
Ved direktiv 2014/59/EU er de nationale afviklingsmyndigheder tillagt beføjelse til at nedskrive og konvertere kapitalinstrumenter, eftersom betingelserne for at nedskrive og konvertere kapitalinstrumenter kan overlappe med betingelserne for afvikling, og i sådanne tilfælde skal der foretages en vurdering af, om nedskrivning og konvertering af kapitalinstrumenterne i sig selv er tilstrækkeligt til at genoprette den pågældende enheds finansielle sundhed, eller om det også er nødvendigt at træffe afviklingsforanstaltninger. Som regel vil dette være tilfældet i forbindelse med afvikling. Afviklingsinstansen, kontrolleret af Kommissionen eller, hvor det er relevant, af Rådet bør også i denne rolle træde i stedet for de nationale afviklingsmyndigheder og bør derfor have beføjelse til at vurdere, om betingelserne for nedskrivning og konvertering af kapitalinstrumenter er opfyldt, og til at beslutte, om det pågældende institut skal bringes under afvikling, hvis kravene vedrørende afvikling også er opfyldt.
(87)
Det bør i alle de deltagende medlemsstater sikres, at afviklingsforanstaltningerne er effektive og ensartede. I dette øjemed og hvis en national afviklingsmyndighed ikke har anvendt eller overholdt Afviklingsinstansens afgørelse i henhold til denne forordning, eller har anvendt den på en måde, der udgør en trussel mod et eller flere af afviklingsmålene eller mod en effektiv gennemførelse af afviklingsordningen, bør Afviklingsinstansen have beføjelse til at overføre specifikke rettigheder, aktiver eller passiver i et institut under afvikling til en anden person eller til at kræve konvertering af gældsinstrumenter, der indeholder kontraktvilkår for konvertering under visse omstændigheder, eller til at vedtage alle nødvendige foranstaltninger, som i væsentlig grad imødegår truslen mod det pågældende afviklingsmål. Alle foranstaltninger, der er truffet af en national afviklingsmyndighed, og som ville hæmme eller påvirke Afviklingsinstansens udøvelse af beføjelser eller funktioner, bør være udelukket.
(88)
De relevante enheder, organer og myndigheder, som er involveret i anvendelsen af denne forordning, bør samarbejde med hinanden i overensstemmelse med forpligtelsen til loyalt samarbejde, som er nedfældet i traktaterne.
(89)
For at øge SRM's effektivitet bør Afviklingsinstansen arbejde tæt sammen med EBA i alle forhold. Når det er relevant, bør Afviklingsinstansen også samarbejde med ESRB, Den Europæiske Tilsynsmyndighed (Den Europæiske Tilsynsmyndighed for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger) (EIOPA) som oprettet ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1094/2010 (11) og Den Europæiske Tilsynsmyndighed (Den Europæiske Værdipapir- og Markedstilsynsmyndighed) (ESMA), der er oprettet ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1095/2010 (12), og de øvrige myndigheder, der indgår i ESFS. Endvidere bør Afviklingsinstansen arbejde tæt sammen med ECB og de øvrige myndigheder, der har beføjelse til at føre tilsyn med enheder inden for rammerne af SSM, navnlig vedrørende koncerner, der er omfattet af ECB's tilsyn på et konsolideret grundlag. For effektivt at forvalte afviklingen af nødlidende enheder bør Afviklingsinstansen samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder i alle faser af afviklingen. Dette samarbejde er således ikke blot nødvendigt med henblik på gennemførelsen af afviklingsafgørelser truffet af Afviklingsinstansen, men også forud for vedtagelsen af en eventuel afviklingsafgørelse i afviklingsplanlægningsfasen eller i fasen for tidlig indgriben. Afviklingsinstansen bør kunne samarbejde med relevante afviklingsmyndigheder og faciliteter, der finansierer direkte eller indirekte offentlig finansiel støtte.
(90)
I forbindelse med anvendelsen af afviklingsværktøjer og udøvelsen af afviklingsbeføjelser bør Afviklingsinstansen pålægge de nationale afviklingsmyndigheder at sikre, at personalerepræsentanterne i de berørte enheder er informeret og, hvor det er relevant, hørt som fastsat i direktiv 2014/59/EU.
(91)
Eftersom Afviklingsinstansen træder i stedet for de deltagende medlemsstaters nationale afviklingsmyndigheder, når der træffes afviklingsafgørelser, bør Afviklingsinstansen også træde i stedet for de pågældende myndigheder i forbindelse med samarbejdet med ikkedeltagende medlemsstater, herunder i afviklingskollegier som omhandlet i direktiv 2014/59/EU, i det omfang det drejer sig om afviklingsopgaver.
(92)
Da mange institutter ikke blot opererer i Unionen, men også internationalt, skal en effektiv afviklingsmekanisme fastlægge principper for samarbejde med tredjelandes relevante myndigheder. Der bør ydes støtte til tredjelandsmyndigheder i overensstemmelse med de retlige rammer som fastsat i artikel 88 i direktiv 2014/59/EU. For at sikre en ensartet tilgang over for tredjelande, bør det så vidt muligt undgås, at der træffes forskellige afgørelser i de deltagende medlemsstater hvad angår anerkendelse af afviklingsprocedurer, der gennemføres i tredjelande, for institutter eller moderselskaber, der har datterselskaber eller andre aktiver, rettigheder eller forpligtelser i den deltagende medlemsstat. Afviklingsinstansen bør derfor have mulighed for at udstede henstillinger i denne henseende.
(93)
Afviklingsinstansen bør have hensigtsmæssige undersøgelsesbeføjelser for at kunne udføre sine opgaver effektivt. Den bør kunne kræve at få alle nødvendige oplysninger, enten via de nationale afviklingsmyndigheder eller direkte, efter at have orienteret dem, og foretage undersøgelser og kontrol på stedet, hvis det er relevant i samarbejde med de kompetente nationale myndigheder, ved fuldt ud at gøre brug af alle de tilgængelige oplysninger hos ECB og de kompetente nationale myndigheder. I forbindelse med afvikling bør Afviklingsinstansen kunne foretage kontrol på stedet for at sikre, at afgørelser træffes på grundlag af fuldstændig korrekte oplysninger og for at overvåge de nationale myndigheders gennemførelse effektivt.
(94)
For at sikre, at Afviklingsinstansen har adgang til alle relevante oplysninger, bør de relevante enheder og deres personale eller tredjeparter, til hvem enhederne har outsourcet funktioner eller aktiviteter, ikke kunne påberåbe sig krav om tavshedspligt for at hindre videregivelse af oplysninger til Afviklingsinstansen. Ligeledes bør videregivelse af sådanne oplysninger til Afviklingsinstansen ikke betragtes som et brud på kravet om tavshedspligt.
(95)
For at sikre overensstemmelse med afgørelser, der vedtages inden for rammerne af SRM, bør der i tilfælde af overtrædelse pålægges bøder, der står i et rimeligt forhold til overtrædelsens grovhed og har en afskrækkende virkning. Afviklingsinstansen bør være berettiget til at pålægge virksomheder bøder eller tvangsbøder i tilfælde af manglende efterlevelse af afgørelser, som er henvendt til dem.
(96)
Hvis en national afviklingsmyndighed overtræder reglerne for SRM ved ikke at anvende sine beføjelser i medfør af national lovgivning til at efterleve en instruks fra Afviklingsinstansen, kan den pågældende medlemsstat i henhold til relevant retspraksis være pligtig at yde erstatning for skader forvoldt enkeltpersoner, herunder, hvis det er relevant, skader forvoldt instituttet eller koncernen, der er under afvikling, eller en kreditor i en del af den pågældende enhed eller koncern i en medlemsstat.
(97)
For at garantere Afviklingsinstansen fuld selvstændighed og uafhængighed bør den tildeles et selvstændigt budget med indtægter fra obligatoriske bidrag fra institutterne i de deltagende medlemsstater. Der bør fastsættes hensigtsmæssige regler for Afviklingsinstansens budget, udarbejdelsen af budgettet, vedtagelsen af interne regler om proceduren for opstilling og gennemførelse af budgettet samt intern og ekstern revision af regnskabet.
(98)
Denne forordning berører ikke det forhold, at medlemsstaterne kan opkræve gebyrer til dækning af de administrative omkostninger fra deres nationale afviklingsmyndigheder.
(99)
De deltagende medlemsstater har i fællesskab aftalt at sikre, at ikkedeltagende medlemsstater vil blive godtgjort omgående og med renter for det beløb, den pågældende ikkedeltagende medlemsstat har indbetalt til egne indtægter, i forbindelse med en eventuel anvendelse af Unionens budget til opfyldelse af ikkekontraktlige forpligtelser og dertil hørende udgifter i forbindelse med udførelsen af opgaver under denne forordning. De deltagende medlemsstater har indgået en aftale om gennemførelsen af denne forpligtelse.
(100)
Under visse omstændigheder kan effektiviteten af de anvendte afviklingsværktøjer være betinget af adgangen til kortfristede finansieringsmidler for enheden eller en broenhed, garantier, der stilles til rådighed for potentielle købere, eller tilvejebringelsen af kapital til broenheden. Uagtet centralbankernes rolle med hensyn til at tilføre det finansielle system likviditet, også i perioder med stress, er det vigtigt, at oprette en fond for at undgå, at midler, der er behov for til sådanne formål, kommer fra nationale budgetter. Det bør være den finansielle sektor som helhed, der finansierer stabiliseringen af det finansielle system.
(101)
Det er nødvendigt at sikre, at Afviklingsfonden er fuldt ud til rådighed med henblik på afvikling af nødlidende institutter. Afviklingsfonden bør derfor ikke anvendes til andre formål end en effektiv anvendelse af afviklingsværktøjerne og afviklingsbeføjelserne. Endvidere bør den udelukkende anvendes i overensstemmelse med de gældende mål og principper for afvikling. Afviklingsinstansen bør i overensstemmelse hermed påse, at tab, omkostninger eller andre udgifter i forbindelse med anvendelsen af afviklingsværktøjer først afholdes af aktionærerne og kreditorerne idet institut, der er under afvikling. Kun hvis aktionærernes og kreditorernes ressourcer er opbrugt, bør tab, omkostninger eller andre udgifter afholdes i forbindelse med anvendelsen af afviklingsværktøjer af Afviklingsfonden.
(102)
Som princip bør der indsamles bidrag fra branchen forud for og uafhængigt af et afviklingsforløb. Hvis de på forhånd indsamlede midler ikke er tilstrækkelige til at dække tabene eller omkostningerne og andre udgifter i forbindelse med anvendelsen af Afviklingsfonden, bør der indsamles supplerende bidrag til dækning af de yderligere omkostninger eller tab. Endvidere bør Afviklingsfonden kunne indgå kontrakter om låntagning og andre former for støtte fra finansielle institutter eller andre tredjeparter, hvis ex ante- og ex post-bidragene ikke er umiddelbart tilgængelige eller ikke er tilstrækkelige til at dække omkostninger i forbindelse med anvendelsen af Afviklingsfonden som følge af afviklingsforanstaltningerne.
(103)
For at undgå dobbeltbetalinger bør medlemsstaterne kunne gøre brug af disponible finansielle midler hidrørende fra nationale bankgebyrer, skatter eller afviklingsbidrag, som er indført mellem den 17. juni 2010 og den 2. juli 2014, i forbindelse med ex ante-bidragene.
(104)
For at nå en kritisk masse og undgå procykliske virkninger, som ville opstå, hvis Afviklingsfonden skulle baseres udelukkende på ex post-bidrag under en systemisk krise, er det absolut nødvendigt, at de disponible finansielle midler, der er til rådighed ex ante under Afviklingsfonden, mindst beløber sig til et vist minimumsmålniveau.
(105)
Dette målniveau for Afviklingsfonden bør fastsættes som en procentdel af beløbet af dækkede indskud i alle kreditinstitutter, der er meddelt tilladelse i de deltagende medlemsstater. Da de samlede passiver i disse institutter imidlertid i betragtning af Afviklingsfondens funktion vil være et mere passende benchmark, bør Kommissionen vurdere, hvorvidt dækkede indskud eller samlede passiver udgør den mest hensigtsmæssige referenceværdi, samt om der bør indføres et absolut mindstebeløb i fremtiden, som fastholder lige konkurrencevilkår i forhold til direktiv 2014/59/EU.
(106)
Der bør fastsættes en passende frist til at nå op på målniveauet for Afviklingsfonden. Det bør dog være muligt for Afviklingsinstansen at justere bidragsperioden for at tage højde for store udbetalinger, som Afviklingsfonden måtte have foretaget.
(107)
Sikring af effektiv og tilstrækkelig finansiering fra Afviklingsfonden er af altafgørende betydning for SRM's troværdighed. Afviklingsinstansens kapacitet til at bringe alternativ finansiering af Afviklingsfonden i stand bør forbedres på en måde, der optimerer omkostningerne ved finansiering og bevarer fondens kreditværdighed. Straks efter denne forordnings ikrafttræden bør Afviklingsinstansen tage de nødvendige skridt til i samarbejde med de deltagende medlemsstater at udvikle passende metoder og bestemmelser, der gør det muligt at forbedre lånekapaciteten for Afviklingsfonden, som bør være på plads på datoen for denne forordnings ikrafttræden.
(108)
Hvis deltagende medlemsstater i forvejen har etableret nationale afviklingsfinansieringsordninger, bør de kunne foreskrive, at de nationale afviklingsfinansieringsordninger anvender deres disponible finansielle midler, indsamlet fra enheder gennem deres hidtidige ex ante-bidrag, til at kompensere enheder for de ex ante-bidrag, de pågældende enheder bør indbetale til Afviklingsfonden. En sådan kompensation berører ikke medlemsstaternes forpligtelser i henhold til direktiv 2014/49/EU.
(109)
For at sikre en rimelig beregning af bidrag og give incitamenter til at anvende en mindre risikobetonet model bør der i forbindelse med bidrag til Afviklingsfonden tages hensyn til omfanget af den risiko, kreditinstituttet har påtaget sig, i overensstemmelse med direktiv 2014/59/EU og de delegerede retsakter vedtaget i medfør heraf.
(110)
For at sikre en korrekt fordeling af afviklingsomkostningerne mellem indskudsgarantiordninger og Afviklingsfonden bør den indskudsgarantiordning, som et institut under afvikling er medlem af, pålægges at betale et bidrag, der ikke er større end de tab, den ville have lidt, hvis enheden var blevet håndteret som led i almindelig insolvensbehandling.
(111)
For at beskytte værdien af midlerne i Afviklingsfondens besiddelse bør midlerne investeres i tilstrækkeligt sikre, diversificerede og likvide aktiver.
(112)
Såfremt det tætte samarbejde mellem en deltagende medlemsstat, der ikke har euroen som valuta, og ECB afsluttes i overensstemmelse med artikel 7 i forordning (EU) nr. 1024/2013, bør der træffes afgørelse om en fair fordeling af de kumulerede bidrag fra den deltagende medlemsstat under hensyntagen til såvel den deltagende medlemsstats som Afviklingsfondens interesser.
(113)
Beføjelsen til at vedtage retsakter bør delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i TEUF for at fastsætte bestemmelserne om beregning af den rentesats, der skal anvendes i tilfælde af en afgørelse om inddrivelse af misbrugte midler fra Afviklingsfonden, og for at sikre støttemodtagernes ret til god forvaltning og aktindsigt i forbindelse med en sådan inddrivelse; fastlægge typerne af bidrag til Afviklingsfonden, og i hvilke tilfælde disse skal betales, og hvordan bidragene beregnes, og hvorledes de skal betales; præcisere registrerings-, regnskabs- og indberetningsreglerne samt andre regler, der er nødvendige for at sikre, at bidragene betales fuldt ud og rettidigt; fastsætte de årlige bidrag, der er nødvendige for at dække Afviklingsinstansens administrative udgifter, inden den bliver fuldt operationel; fastsætte bidragsordningen for institutter, som er meddelt tilladelse til at drive virksomhed, efter at Afviklingsfonden har nået sit målniveau; fastsætte kriterierne for fordeling af bidragene over perioden; fastsætte, under hvilke omstændigheder betalingen af bidrag kan fremskyndes; fastsætte kriterierne for fastlæggelse af det antal år, hvormed den indledende periode til opnåelse af målniveauet kan forlænges; fastsætte kriterierne for fastlæggelse af de årlige bidrag, når Afviklingsfondens disponible finansielle midler falder til under målniveauet efter den indledende periode; og fastsætte foranstaltninger, der præciserer, under hvilke forhold og betingelser ex post-bidrag midlertidigt kan udsættes for de enkelte institutter og fastlægge nærmere regler for forvaltningen af Afviklingsfonden og generelle principper og kriterier for dens investeringsstrategi.
(114)
Rådet bør inden for rammerne af delegerede retsakter vedtaget i henhold til direktiv 2014/59/EU vedtage gennemførelsesretsakter for at præcisere anvendelsen af metoden til beregning af individuelle bidrag til Afviklingsfonden samt de tekniske bestemmelser for beregning af det faste bidrag og det risikoafpassede bidrag. Denne metodologi bør sikre, at både de faste og de risikoafpassede elementer i formlen til beregning af individuelle bidrag beregnes på en måde, som er i overensstemmelse med afviklingsprincipperne og med de delegerede retsakter vedtaget i henhold til artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59/EU. Metodologien bør tage hensyn til proportionalitetsprincippet uden at skabe forvridninger mellem medlemsstaternes banksektorstrukturer.
(115)
Som det fremgår af erklæring nr. 39 ad artikel 290 i TEUF, bør Kommissionen i overensstemmelse med sin faste praksis også fremover søge bistand fra eksperter udnævnt af medlemsstaterne, når den udarbejder sine udkast til retsakter som fastsat i denne forordning. Det er desuden særligt vigtigt på dette område, at Kommissionen, hvor det er relevant, under sit forberedende arbejde gennemfører relevante høringer af ECB og Afviklingsinstansen inden for deres kompetenceområder.
(116)
Afviklingsforanstaltninger bør meddeles korrekt og - med visse begrænsede undtagelser som fastsat i denne forordning - offentliggøres. Da de oplysninger, der indhentes af Afviklingsinstansen, de nationale afviklingsmyndigheder og deres professionelle rådgivere under afviklingen, imidlertid kan være følsomme, bør de være omfattet af tavshedspligt, indtil afviklingsafgørelsen offentliggøres. Det er nødvendigt at tage i betragtning, at nærmere oplysninger om indholdet af afviklingsplaner og resultatet af en vurdering af disse planer kan have vidtrækkende konsekvenser, navnlig for de berørte institutter. Enhver oplysning vedrørende en afgørelse, som kommer frem, før afgørelsen er truffet, det være sig om opfyldelsen af betingelserne for afvikling, om brugen af et bestemt værktøj eller om enhver foranstaltning under sagsbehandlingen, må antages at have indvirkning på de almene og private interesser, der er berørt af foranstaltningen. Imidlertid kan den oplysning, at Afviklingsinstansen og nationale afviklingsmyndigheder er i færd med at undersøge et konkret institut, være tilstrækkelig til, at det kan få negative konsekvenser for det pågældende institut. Det er derfor nødvendigt at sikre, at der forefindes passende mekanismer til at bevare fortroligheden af sådanne oplysninger vedrørende eksempelvis det nærmere indhold af afviklingsplaner og resultatet af eventuelle vurderinger foretaget i den forbindelse.
(117)
For at sikre fortroligheden af Afviklingsinstansens arbejde bør dens medlemmer og personale, herunder personale udvekslet med eller udstationeret af deltagende medlemsstater med henblik på at varetage afviklingsopgaver, være omfattet af krav om tavshedspligt, også når de ikke længere varetager opgaverne. Disse krav bør ligeledes gælde andre personer, som Afviklingsinstansen har bemyndiget, personer, som medlemsstaternes nationale afviklingsmyndigheder har godkendt eller udpeget til at udføre inspektioner på stedet, samt observatører, som er indbudt til at deltage i Afviklingsinstansens plenar- og eksekutivmøder, og observatører fra ikkedeltagende medlemsstater, der deltager i interne afviklingsgrupper. Med henblik på at udføre de opgaver, Afviklingsinstansen har fået tildelt i denne forordning, bør den på visse betingelser have tilladelse til at udveksle oplysninger med nationale myndigheder og organer eller EU-myndigheder og -organer.
(118)
For at sikre, at Afviklingsinstansen integreres i Det Europæiske Finanstilsynssystem, bør forordning (EU) nr. 1093/2010 ændres således, at begrebet kompetente myndigheder i nævnte forordning også omfatter Afviklingsinstansen. Denne ligestilling af Afviklingsinstansen og kompetente myndigheder i forordning (EU) nr. 1093/2010 ligger i forlængelse af de opgaver, der tildeles EBA i artikel 25 i forordning (EU) nr. 1093/2010, med at bidrage til og aktivt deltage i udarbejdelsen og koordineringen af genopretnings- og afviklingsplaner og sigte mod at lette afviklingen af nødlidende enheder, navnlig grænseoverskridende koncerner.
(119)
Indtil Afviklingsinstansen er fuldt operationel, bør Kommissionen have ansvaret for den indledende drift, herunder udnævnelse af en midlertidig formand, der kan anvise alle nødvendige betalinger på Afviklingsinstansens vegne.
(120)
SRM samler Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen og afviklingsmyndighederne i de deltagende medlemsstater. Domstolen har jurisdiktion til at bedømme lovligheden af afgørelser vedtaget af Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen i medfør af artikel 263 i TEUF samt til at fastlægge deres ansvar uden for kontraktforhold. Endvidere har Domstolen i overensstemmelse med artikel 267 i TEUF kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse efter anmodning fra nationale domstolsmyndigheder vedrørende gyldigheden eller fortolkningen af retsakter fra Unionens institutioner, organer eller agenturer. Nationale domstolsmyndigheder bør i overensstemmelse med deres nationale lovgivning have kompetence til at bedømme lovligheden af afgørelser vedtaget af afviklingsmyndigheder i de deltagende medlemsstater som led i udøvelsen af de beføjelser, som de er tillagt i denne forordning, samt til at fastlægge deres ansvar uden for kontraktforhold.
(121)
Denne forordning respekterer de grundlæggende rettigheder og de principper, som navnlig anerkendes i chartret, særlig ejendomsretten, retten til beskyttelse af personoplysninger, friheden til at drive egen virksomhed samt adgangen til effektive retsmidler og til en retfærdig rettergang og retten til et forsvar, og forordningen bør gennemføres i overensstemmelse med disse rettigheder og principper.
(122)
Målene for denne forordning, nemlig indførelse af et effektivt fælles europæisk regelsæt for afvikling af enheder og sikkerhed for konsekvent anvendelse af afviklingsreglerne, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne, men kan bedre nås på EU-plan; Unionen kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union (TEU). I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne forordning ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
(123)
Kommissionen bør evaluere anvendelsen af denne forordning for at vurdere dens indvirkning på det indre marked og for at fastslå, om der er behov for ændringer eller videreudvikling for at øge effektiviteten af SRM, navnlig om det er nødvendigt at fuldende bankunionen med en harmonisering på EU-plan af insolvensprocedurerne for nødlidende institutter.
(124)
Overførslen af bidrag opkrævet på nationalt plan i henhold til denne forordning bør sætte Afviklingsfonden i stand til at fungere, og dermed afviklingsværktøjerne til at blive anvendt, på effektiv vis. Derfor bør denne forordnings bestemmelser vedrørende afviklingsværktøjerne og bidragene anvendes fra den 1. januar 2016. Fra december 2015 bør det være muligt at udsætte denne dato med perioder af én måneds varighed, såfremt betingelserne for overførslen af bidrag opkrævet på nationalt plan ikke er opfyldt -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
DEL I
GENERELLE BESTEMMELSER
Artikel 1
Genstand
Ved denne forordning fastsættes der fælles regler og en fælles procedure for afvikling af de i artikel 2 omhandlede enheder, der er etableret i de i artikel 4 omhandlede deltagende medlemsstater.
Disse fælles regler og denne fælles procedure anvendes af Den Fælles Afviklingsinstans, oprettet i overensstemmelse med artikel 42 (»Afviklingsinstansen«) i samarbejde med Rådet, Kommissionen og afviklingsmyndighederne inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme (»SRM«), der oprettes ved denne forordning. SRM bistås af en fælles afviklingsfond (»Afviklingsfonden«).
Anvendelsen af Afviklingsfonden er betinget af ikrafttrædelsen af en aftale mellem de deltagende medlemsstater (»aftalen«) om overførsel af de midler, der er opkrævet på nationalt plan, til Afviklingsfonden og om en gradvis sammenlægning af de forskellige midler, der er opkrævet på nationalt plan, således at de fordeles på nationale afdelinger af Afviklingsfonden.
Artikel 2
Anvendelsesområde
Denne forordning finder anvendelse på følgende enheder:
a)
kreditinstitutter, der er etableret i en deltagende medlemsstat
b)
moderselskaber, herunder finansielle holdingselskaber og blandede finansielle holdingselskaber, der er etableret i en af de deltagende medlemsstater, hvis de er underlagt ECB's tilsyn på et konsolideret grundlag i henhold til artikel 4, stk. 1, litra g), i forordning (EU) nr. 1024/2013
c)
investeringsselskaber og finansieringsinstitutter, der er etableret i en deltagende medlemsstat, hvis disse er omfattet af ECB's tilsyn på et konsolideret grundlag med moderselskabet i henhold til artikel 4, stk. 1, litra g), i forordning (EU) nr. 1024/2013.
Artikel 3
Definitioner
1. Ved anvendelsen af denne forordning forstås ved:
1)
»kompetent national myndighed«: en kompetent national myndighed som defineret i artikel 2, nr. 2), i forordning (EU) nr. 1024/2013
2)
»kompetent myndighed«: en kompetent myndighed som defineret i artikel 4, nr. 2), litra i), i forordning (EU) nr. 1093/2010
3)
»national afviklingsmyndighed«: en myndighed, som er udpeget af en deltagende medlemsstat i henhold til artikel 3 i direktiv 2014/59/EU
4)
»relevant national afviklingsmyndighed«: den nationale afviklingsmyndighed i en deltagende medlemsstat, i hvilken en enhed eller en koncerns enhed er etableret
5)
»betingelser for afvikling«: betingelserne som omhandlet i artikel 18, stk. 1
6)
»afviklingsplan«: afviklingsplan udarbejdet i overensstemmelse med artikel 8 eller 9
7)
»koncernafviklingsplan«: koncernafviklingsplan udarbejdet i overensstemmelse med artikel 8 eller 9
8)
»afviklingsmål«: målene som omhandlet i artikel 14
9)
»afviklingsværktøj«: et afviklingsværktøj som omhandlet i artikel 22, stk. 2
10)
»afviklingsforanstaltning«: en afgørelse om at bringe en enhed som omhandlet i artikel 2 under afvikling i henhold til artikel 18, anvendelse af et afviklingsværktøj eller udøvelse af en eller flere afviklingsbeføjelser
11)
»dækkede indskud«: indskud som defineret i artikel 2, stk. 1, nr. 5), i direktiv 2014/49/EU
12)
»berettigede indskud«: berettigede indskud som defineret i artikel 2, stk. 1, nr. 4), i direktiv 2014/49/EU
13)
»institut«: et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der er omfattet af tilsyn på et konsolideret grundlag i overensstemmelse med artikel 2, litra c)
14)
»institut under afvikling«: en enhed som omhandlet i artikel 2, over for hvilken der er truffet en afviklingsforanstaltning
15)
»finansieringsinstitut«: et finansieringsinstitut som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 26), i forordning (EU) nr. 575/2013
16)
»finansielt holdingselskab«: et finansielt holdingselskab som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 20), i forordning (EU) nr. 575/2013
17)
»blandet finansielt holdingselskab«: et blandet finansielt holdingselskab som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 21), i forordning (EU) nr. 575/2013
18)
»finansielt moderholdingselskab i Unionen«: et finansielt moderholdingselskab i Unionen som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 31), i forordning (EU) nr. 575/2013
19)
»moderinstitut i Unionen«: et moderinstitut i Unionen som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 29), i forordning (EU) nr. 575/2013
20)
»moderselskab«: et moderselskab som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 15), litra a), i forordning (EU) nr. 575/2013
21)
»datterselskab«: et datterselskab som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 16), i forordning (EU) nr. 575/2013
22)
»filial«: en filial som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 17), i forordning (EU) nr. 575/2013
23)
»koncern«: et moderselskab og dets datterselskaber, der er enheder som omhandlet i artikel 2
24)
»grænseoverskridende koncern«: en koncern, der har enheder som omhandlet i artikel 2
25)
»konsolideret situation«: en konsolideret situation som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 47), i forordning (EU) nr. 575/2013
26)
»konsoliderende tilsynsmyndighed«: en konsoliderende tilsynsmyndighed situation som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 41), i forordning (EU) nr. 575/2013
27)
»afviklingsmyndighed på koncernniveau«: en afviklingsmyndighed i den deltagende medlemsstat, hvor instituttet eller modervirksomheden, der er underlagt konsolideret tilsyn på højeste konsolideringsniveau i deltagende medlemsstater i overensstemmelse med artikel 111 i direktiv 2013/36/EU, er etableret
28)
»institutsikringsordning«: en ordning, der opfylder kravene i artikel 113, stk. 7, i forordning (EU) nr. 575/2013
29)
»ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige«: statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, i TEUF eller enhver anden offentlig finansiel støtte på overnationalt niveau, som, hvis den blev ydet på nationalt niveau, ville udgøre statsstøtte, og som ydes for at bevare eller genoprette levedygtigheden, likviditeten eller solvensen af en enhed som omhandlet i nærværende forordnings artikel 2, eller af en koncern, som en sådan enhed er en del af
30)
»virksomhedssalgsværktøj«: mekanisme for en afviklingsmyndigheds overførsel af ejerskabsinstrumenter, der er udstedt af et institut under afvikling, eller af aktiver, rettigheder eller forpligtelser i et institut under afvikling til en køber, der ikke er et broinstitut, i overensstemmelse med artikel 24
31)
»broinstitutværktøj«: mekanisme til gennemførelse af en overførsel af aktier eller andre ejerskabsinstrumenter, der er udstedt af et institut under afvikling, eller af aktiver, rettigheder eller passiver i et institut under afvikling til et broinstitut i overensstemmelse med artikel 25
32)
»værktøj til adskillelse af aktiver«: mekanisme til en afviklingsmyndigheds overførsel af aktiver, rettigheder eller passiver i et institut, der er under afvikling, til et porteføljeadministrationsselskab i overensstemmelse med artikel 26
33)
»bail-in-værktøj«: mekanisme til en afviklingsmyndigheds udøvelse af beføjelserne til nedskrivning og konvertering af passiverne i et institut, der er under afvikling, i overensstemmelse med artikel 27
34)
»disponible finansielle midler«: kontante midler, indskud, aktiver og uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som Afviklingsfonden har til disposition til de i artikel 76, stk. 1, omhandlede formål
35)
»målniveau«: den mængde disponible finansielle midler, der skal opnås ifølge artikel 69, stk. 1
36)
»aftale«: aftalen om overførsel og gensidiggørelse af bidrag til Afviklingsfonden
37)
»overgangsperiode«: perioden fra datoen for denne forordnings anvendelse som fastsat i henhold til artikel 99, stk. 2 og 6, og indtil Afviklingsfonden har nået målniveauet, dog senest den 1. januar 2024.
38)
»finansielt instrument«: et finansielt instrument som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 50), i forordning (EU) nr. 575/2013
39)
»gældsinstrumenter«: obligationer og andre former for overdragelig gæld, instrumenter, der skaber eller anerkender en gæld, og instrumenter, der giver ret til at erhverve gældsinstrumenter
40)
»kapitalgrundlag«: kapitalgrundlag som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 118), i forordning (EU) nr. 575/2013
41)
»kapitalgrundlagskrav«: kapitalgrundlagskrav som fastlagt i artikel 92-98 i forordning (EU) nr. 575/2013
42)
»opløsning«: realisering af aktiver tilhørende en enhed som omhandlet i artikel 2
43)
»derivat«: et derivat som defineret i artikel 2, stk. 5, i forordning (EU) nr. 648/2012
44)
»nedskrivning og konverteringsbeføjelser«: beføjelserne som omhandlet i artikel 21
45)
»egentlige kernekapitalinstrumenter«: kapitalinstrumenter der opfylder betingelserne i artikel 28, stk. 1-4, artikel 29, stk. 1-5, eller artikel 31, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013
46)
»supplerende kapitalinstrumenter«: kapitalinstrumenter eller efterstillede lån, der opfylder betingelserne i artikel 63 i forordning (EU) nr. 575/2013
47)
»hybride kernekapitalinstrumenter«: kapitalinstrumenter, der opfylder betingelserne i artikel 52, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013
48)
»samlet beløb«: det samlede beløb med hvilket afviklingsmyndigheden har vurderet, at nedskrivningsrelevante passiver nedskrives eller konverteres, i overensstemmelse med artikel 27, stk. 13
49)
»nedskrivningsrelevante passiver«: passiver og kapitalinstrumenter, der ikke er egentlige kernekapitalinstrumenter, supplerende kapitalinstrumenter eller hybride kernekapitalinstrumenter fra en enhed som omhandlet i artikel 2 og som ikke er udelukket fra anvendelsesområdet for bail-in-værktøjet i henhold til artikel 27, stk. 3
50)
»indskudsgarantiordning«: indskudsgarantiordning indført og officielt anerkendt af en medlemsstat i henhold til artikel 4 i direktiv 2014/49/EU
51)
»relevante kapitalinstrumenter«: supplerende kapitalinstrumenter og hybride kernekapitalinstrumenter
52)
»dækket obligation« et instrument som omhandlet i artikel 52, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/65/EF (13)
53)
»indskyder«: en indskyder som defineret i artikel 2, stk. 1, nr. 6, i direktiv 2014/49/EU
54)
»investor«: en investor i den i artikel 1, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/9/EF (14) anvendte betydning.
2. I mangel af relevante definitioner i nærværende artikels stk. 1, anvendes definitionerne som omhandlet i artikel 2 i direktiv 2014/59/EU. I mangel af relevante definitioner i nærværende artikels stk. 1 eller i artikel 2 i direktiv 2014/59/EU anvendes definitionerne som omhandlet i artikel 3 i direktiv 2013/36/EU.
Artikel 4
Deltagende medlemsstater
1. Deltagende medlemsstater som omhandlet i artikel 2 i forordning (EU) nr. 1024/2013 betragtes også som deltagende medlemsstater ved anvendelsen af denne forordning.
2. Såfremt det tætte samarbejde mellem en medlemsstat og ECB suspenderes eller afbrydes i overensstemmelse med artikel 7 i forordning (EU) nr. 1024/2013, ophører enheder etableret i den pågældende medlemsstat med at være omfattet af nærværende forordning fra datoen for anvendelsen af afgørelsen om at suspendere eller afbryde det tætte samarbejde.
3. Såfremt det tætte samarbejde mellem en medlemsstat, der ikke har euroen som valuta, og ECB afsluttes i overensstemmelse med artikel 7 i forordning (EU) nr. 1024/2013, træffer Afviklingsinstansen, inden for en frist på tre måneder efter datoen for vedtagelsen af afgørelsen om afslutning af det tætte samarbejde i forståelse med den pågældende medlemsstat, afgørelse om bestemmelserne for tilbagebetaling af de bidrag, som den pågældende medlemsstat har overført til Afviklingsfonden samt eventuelle betingelser, der finder anvendelse.
Tilbagebetalinger omfatter den del af afdelingen, som svarer til den pågældende medlemsstat, og som ikke er underlagt gensidiggørelse. Hvis tilbagebetalingerne i løbet af den overgangsperiode, der er fastsat i aftalen, af den ikkegensidiggjorte del ikke er tilstrækkelige til at gøre det muligt for den pågældende medlemsstat at finansiere oprettelsen af sin nationale finansielle ordning i overensstemmelse med direktiv 2014/59/EU, skal tilbagebetalingerne også omfatte alle eller en del af bidragene fra den del af afdelingen, der svarer til medlemsstaten, og som i overensstemmelse med aftalen er underlagt gensidiggørelse, eller, efter overgangsperioden, alle eller en del af de bidrag, som den pågældende medlemsstat har overført under det tætte samarbejde, i et omfang, som er tilstrækkeligt til at muliggøre finansieringen af den ovennævnte nationale finansielle ordning.
Ved vurderingen af omfanget af finansielle midler, der skal tilbagebetales fra den gensidiggjorte del eller, efter overgangsperioden, på anden vis fra Afviklingsfonden, tages følgende supplerende kriterier i betragtning:
a)
den måde, hvorpå det tætte samarbejde med ECB er afsluttet, uanset om det skete frivilligt i overensstemmelse med artikel 7, stk. 6, i forordning (EU) nr. 1024/2013 eller ej
b)
forekomsten af igangværende afviklingsforanstaltninger på afslutningsdatoen
c)
den økonomiske cyklus i den medlemsstat, der er berørt af afslutningen.
Tilbagebetalinger fordeles over en begrænset periode svarende til varigheden af det tætte samarbejde. Den relevante medlemsstats del af de finansielle midler fra fonden, der anvendes til afviklingsforanstaltninger i løbet af perioden med det tætte samarbejde fratrækkes disse tilbagebetalinger.
4. Denne forordning finder fortsat anvendelse på afviklingsprocedurer, som er i gang på datoen for anvendelsen af en afgørelse som omhandlet i stk. 2.
Artikel 5
Sammenhæng med direktiv 2014/59/EU og gældende national lovgivning
1. Hvis Afviklingsinstansen i henhold til denne forordning udfører opgaver eller udøver beføjelser, som i henhold til direktiv 2014/59/EU skal varetages af den nationale afviklingsmyndighed, anses Afviklingsinstansen ved anvendelsen af denne forordning og direktiv 2014/59/EU for at være den relevante nationale afviklingsmyndighed eller, i tilfælde af afvikling af grænseoverskridende koncerner, den relevante koncernafviklingsmyndighed.
2. Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen samt, hvis det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder træffer afgørelser i henhold til og i overensstemmelse med de relevante EU-retsakter og navnlig eventuelle lovgivningsmæssige og ikkelovgivningsmæssige retsakter, herunder dem der er omhandlet i artikel 290 og 291 i TEUF.
Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen er underlagt bindende reguleringsmæssige standarder og gennemførelsesstandarder, som er udarbejdet af EBA og vedtaget af Kommissionen i overensstemmelse med artikel 10-15 i forordning (EU) nr. 1093/2010, samt eventuelle retningslinjer og henstillinger, som EBA har udstedt i overensstemmelse med artikel 16 i samme forordning. De skal gøre sig alle bestræbelser på at overholde EBA's retningslinjer og henstillinger, som vedrører de opgaver, disse organer skal varetage. Såfremt de ikke overholder eller ikke agter at overholde sådanne retningslinjer og henstillinger, skal EBA underrettes herom i overensstemmelse med artikel 16, stk. 3, i nævnte forordning. Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen samarbejder med EBA om anvendelsen af artikel 25 og 30 i nævnte forordning. Afviklingsinstansen er endvidere underlagt eventuelle afgørelser, der træffes af EBA i henhold til artikel 19 i forordning (EU) nr. 1093/2010, når direktiv 2014/59/EU fastsætter bestemmelse om sådanne afgørelser.
Artikel 6
Generelle principper
1. Ingen handling, intet forslag og ingen politik fra Afviklingsinstansens, Rådets, Kommissionens eller en national afviklingsmyndigheds side må udgøre forskelsbehandling af enheder, indskydere, investorer eller andre kreditorer, der er etableret i Unionen, på grundlag af deres nationalitet eller forretningssted.
2. Alle handlinger, forslag eller politikker fra Afviklingsinstansens, Rådets og Kommissionens eller en national afviklingsmyndigheds side i forbindelse med SRM gennemføres under fuldstændig hensyntagen til og rettidig omhu for det indre markeds enhed og integritet.
3. Når Kommissionen træffer afgørelser eller foretager handlinger, der kan have virkninger i flere medlemsstater, og navnlig hvis den træffer afgørelser vedrørende koncerner, der er etableret i to eller flere medlemsstater, tages der behørigt hensyn til de afviklingsmål, som er omhandlet i artikel 14, og alle de følgende faktorer:
a)
interesser hos de medlemsstater, i hvilke en koncern driver virksomhed, og navnlig virkninger af eventuelle afgørelser, handlinger eller passivitet på den finansielle stabilitet, skatteindtægterne, økonomien, finansieringsordningerne, indskudsgarantiordningen eller investorgarantiordningen i disse medlemsstater og på Afviklingsfonden
b)
målet om at afveje de forskellige involverede medlemsstaters interesser og om at undgå i urimelig grad at skade eller beskytte en medlemsstats interesser
c)
behovet for at minimere negative virkninger for alle dele af en koncern, som en enhed som omhandlet i artikel 2, der er underlagt afvikling, er en del af.
4. Når der træffes afgørelser eller foranstaltninger, navnlig vedrørende enheder eller koncerner, som er etableret i både deltagende og ikkedeltagende medlemsstater, skal potentielle negative virkninger for ikkedeltagende medlemsstater, herunder for enheder, der er etableret i disse medlemsstater, tages i betragtning.
5. Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen afvejer de faktorer, der er omhandlet i stk. 3, med de i artikel 14 omhandlede afviklingsmål afhængigt af arten af og omstændighederne ved den enkelte sag og skal overholde de afgørelser, som Kommissionen har truffet i henhold til artikel 107 i TEUF og denne forordnings artikel 19.
6. Afviklingsinstansens, Rådets eller Kommissionens afgørelser eller handlinger må hverken medføre, at medlemsstaterne skal yde ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige, eller at der gøres indgreb i medlemsstaternes budgetmæssige suverænitet og finanspolitiske ansvar.
7. Når Afviklingsinstansen træffer en afgørelse, der er henvendt til en national afviklingsmyndighed, har den nationale afviklingsmyndighed ret til nærmere at specificere de foranstaltninger, der skal træffes. Sådanne specifikationer skal overholde den pågældende afgørelse fra Afviklingsinstansen.
Artikel 7
Opgavefordeling inden for SRM
1. Afviklingsinstansen har ansvaret for, at SRM fungerer effektivt og konsekvent.
2. Med forbehold af bestemmelserne som omhandlet i artikel 31, stk. 1, er Afviklingsinstansen ansvarlig for udarbejdelse af afviklingsplaner og vedtagelse af alle afgørelser vedrørende afvikling for:
a)
de enheder, der er omhandlet i artikel 2, og som ikke tilhører en koncern, og for koncerner:
i)
der betragtes som væsentlige, jf. artikel 6, stk. 4, i forordning (EU) nr. 1024/2013, eller
ii)
over for hvilke ECB i henhold til artikel 6. stk. 5, litra b,) i forordning (EU) nr. 1024/2013 har besluttet at udøve alle de relevante beføjelser direkte, samt
b)
andre grænseoverskridende koncerner.
3. I forhold til enheder og koncerner, som ikke er omhandlet i stk. 2, skal de nationale afviklingsmyndigheder, uden at det berører Afviklingsinstansens ansvar for de opgaver, den er tildelt i denne forordning, udføre og være ansvarlige for at:
a)
vedtage afviklingsplaner og foretage en vurdering af afviklingsmulighederne i overensstemmelse med artikel 8 og 10 og efter den procedure, der er fastsat i artikel 9
b)
vedtage foranstaltninger under tidlig indgriben i overensstemmelse med artikel 13, stk. 3
c)
indføre forenklede forpligtelser eller indrømme fritagelse fra forpligtelsen til at udarbejde en afviklingsplan i overensstemmelse med artikel 11
d)
fastlægge niveauet for minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver i overensstemmelse med artikel 12
e)
vedtage afviklingsafgørelser og anvende de afviklingsværktøjer, der er omhandlet i denne forordning, i overensstemmelse med de relevante procedurer og sikkerhedsforanstaltninger, forudsat at afviklingsforanstaltningen ikke kræver anvendelse af Afviklingsfonden og udelukkende finansieres ved hjælp af de værktøjer, der er omhandlet i artikel 21 og 24-27, eller indskudsgarantiordningen i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 79 og efter proceduren som fastsat i artikel 31
f)
nedskrive eller konvertere relevante kapitalinstrumenter i henhold til artikel 21 efter proceduren som fastsat i artikel 31.
Hvis en afviklingsforanstaltning kræver anvendelse af Afviklingsfonden, skal Afviklingsinstansen vedtage afviklingsordningen.
De nationale afviklingsmyndigheder skal i forbindelse med vedtagelsen af en afviklingsafgørelse tage hensyn til og anvende de i artikel 9 omhandlede afviklingsplaner, medmindre de i lyset af sagens omstændigheder vurderer, at afviklingsmålene kan opfyldes mere effektivt ved, at der træffes foranstaltninger, som ikke er fastsat i afviklingsplanen.
De nationale afviklingsmyndigheder skal ved udførelsen af de opgaver, som er omhandlet i dette stykke, anvende de relevante bestemmelser i denne forordning. Alle henvisninger til Afviklingsinstansen i artikel 5, stk. 2, artikel 6, stk. 5, artikel 8, stk. 6, 8, 12 og 13, artikel 10, stk. 1-10, artikel 11-14, artikel 15, stk. 1, 2 og 3, artikel 16, artikel 18, stk. 1, første afsnit, artikel 18, stk. 2 og 6, artikel 20, artikel 21, stk. 1-7, artikel 21, stk. 8, andet afsnit, artikel 21, stk. 9 og 10, artikel 22, stk. 1, 3 og 6, artikel 23 og 24, artikel 25, stk. 3, artikel 27, stk. 1-15, artikel 27, stk. 16, andet afsnit, andet punktum, tredje afsnit, fjerde afsnit, første, tredje og fjerde punktum, og artikel 32 læses som henvisninger til de nationale afviklingsmyndigheder for så vidt angår koncerner og enheder som omhandlet i første afsnit. Med henblik herpå anvender de nationale afviklingsmyndigheder de beføjelser, som de er tillagt i henhold til national lovgivning til gennemførelse af direktiv 2014/59/EU i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat i den nationale lovgivning.
De nationale afviklingsmyndigheder underretter Afviklingsinstansen om de i nærværende stykke omhandlede foranstaltninger, der skal træffes, og samarbejder tæt med Afviklingsinstansen, når disse foranstaltninger træffes.
De nationale afviklingsmyndigheder fremsender afviklingsplanerne til Afviklingsinstansen, jf. artikel 9, samt en eventuel ajourføring sammen med en begrundet vurdering af afviklingsmulighederne for den pågældende enhed eller koncern i overensstemmelse med artikel 10.
4. Når det er nødvendigt for at sikre konsekvent anvendelse af høje afviklingsstandarder under denne forordning, kan Afviklingsinstansen:
a)
i forlængelse af en national afviklingsmyndigheds underretning om en foranstaltning i henhold til nærværende artikels stk. 3 i overensstemmelse med artikel 31, stk. 1, inden for den behørige tidsfrist og under henvisning til de presserende omstændigheder, udstede en advarsel til den pågældende nationale afviklingsmyndighed, hvis Afviklingsinstansen finder, at udkastet til afgørelse vedrørende en enhed eller koncern som omhandlet i nærværnede artikels stk. 3 ikke er i overensstemmelse med denne forordning eller med dens generelle instrukser, jf. artikel 31, stk. 1, litra a)
b)
når som helst - navnlig hvis der ikke i tilstrækkelig grad korrigeres som følge af dens advarsel, jf. litra a) - på eget initiativ efter samråd med den pågældende nationale afviklingsmyndighed eller på anmodning af den pågældende nationale afviklingsmyndighed, beslutte direkte at udøve alle de relevante beføjelser efter denne forordning, også i forhold til enhver enhed eller koncern, som er omhandlet i nærværende artikels stk. 3.
5. Uanset nærværende artikels stk. 3 kan deltagende medlemsstater beslutte, at Afviklingsinstansen udøver alle de relevante beføjelser og varetager alle de opgaver, den er blevet tildelt efter denne forordning, over for andre enheder og koncerner, som er etableret på deres område, end dem, der er omhandlet i stk. 2. I så fald finder nærværende artikels stk. 3 og 4, artikel 9, artikel 12, stk. 2, samt artikel 31, stk. 1, ikke anvendelse. Medlemsstater, som agter at gøre brug af denne mulighed, skal underrette Afviklingsinstansen og Kommissionen herom. Underretningen får gyldighed fra dagen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
DEL II
SÆRLIGE BESTEMMELSER
AFSNIT I
FUNKTIONER INDEN FOR SRM OG PROCEDUREREGLER
KAPITEL 1
Afviklingsplanlægning
Artikel 8
Afviklingsplaner udarbejdet af Afviklingsinstansen
1. Afviklingsinstansen udarbejder og vedtager afviklingsplaner for de i artikel 7, stk. 2 omhandlede enheder og koncerner, samt for de i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5 omhandlede enheder og koncerner, når betingelserne for anvendelsen af disse stykker er opfyldt.
2. Afviklingsinstansen udarbejder afviklingsplanerne efter høring af ECB eller de relevante kompetente nationale myndigheder eller de nationale afviklingsmyndigheder, herunder afviklingsmyndigheden på koncernniveau, i de deltagende medlemsstater, hvor enhederne er etableret, og afviklingsmyndighederne i de ikkedeltagende medlemsstater, hvor der befinder sig væsentlige filialer, hvis dette er relevant for den væsentlige filial. I dette øjemed kan Afviklingsinstansen pålægge de nationale afviklingsmyndigheder at udarbejde og forelægge Afviklingsinstansen udkast til afviklingsplaner og afviklingsmyndigheden på koncernniveau at udarbejde og forelægge Afviklingsinstansen et udkast til koncernafviklingsplan.
3. Med henblik på at sikre effektiv og ensartet anvendelse af denne artikel udsteder Afviklingsinstansen retningslinjer og sender instrukser til de nationale afviklingsmyndigheder om udarbejdelsen af udkast til afviklingsplaner og udkast til koncernafviklingsplaner vedrørende specifikke enheder eller koncerner.
4. Ved anvendelsen af nærværende artikels stk. 1 forelægger de nationale afviklingsmyndigheder Afviklingsinstansen alle de oplysninger, der er nødvendige for at udarbejde og gennemføre afviklingsplanerne, således som de har indhentet oplysningerne i henhold til artikel 11 og artikel 13, stk. 1, i direktiv 2014/59/EU, jf. dog kapitel 5 i nærværende afsnit.
5. I afviklingsplanen opstilles der modeller for, hvordan de i denne forordning omhandlede afviklingsværktøjer og -beføjelser kan anvendes på de i stk. 1 omhandlede enheder og koncerner.
6. Afviklingsplanen skal indeholde de afviklingsforanstaltninger, som Afviklingsinstansen kan træffe, hvis en i stk. 1 omhandlet enhed eller koncern opfylder betingelserne for afvikling.
Oplysningerne i stk. 9 videregives til den pågældende enhed.
Når Afviklingsinstansen udarbejder og ajourfører afviklingsplanen, påpeger den eventuelle væsentlige hindringer for en sådan afvikling og angiver i nødvendigt og forholdsmæssigt omfang relevante foranstaltninger med henblik på at fjerne sådanne hindringer i overensstemmelse med artikel 10.
Der skal i afviklingsplanen tages højde for en række relevante scenarier, herunder at den omstændighed, at et institut bliver nødlidende, kan være idiosynkratisk eller finde sted i en periode med generel finansiel ustabilitet eller med hændelser, der berører hele systemet.
Der må i afviklingsplanen ikke forudsættes noget af følgende:
a)
ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige ud over anvendelse af den Afviklingsfond, der oprettes i henhold til artikel 67
b)
likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes i en nødsituation, eller
c)
likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes på andre betingelser end de normale for så vidt angår sikkerhedsstillelse, løbetid og rentesatser.
7. Afviklingsplanen skal indeholde en analyse af, hvordan og hvornår et institut på de i planen fastsatte betingelser kan ansøge om anvendelse af centralbankfaciliteter, og skal identificere de aktiver, der forventes at kunne betragtes som sikkerhed.
8. Afviklingsinstansen kan pålægge institutterne at bistå dem med at udarbejde og ajourføre planerne.
9. Afviklingsplanen for hver enhed skal indeholde følgende, kvantificeret, hvor det er relevant og muligt:
a)
en sammenfatning af planens vigtigste elementer
b)
et resumé af de væsentligste ændringer i instituttet, der har fundet sted, siden de seneste afviklingsoplysninger blev registreret
c)
en beskrivelse af, hvordan kritiske funktioner og centrale forretningsområder i nødvendigt omfang vil kunne adskilles juridisk og økonomisk fra andre funktioner for at sikre deres videreførelse, i tilfælde af at instituttet bliver nødlidende
d)
et overslag over tidsrammen for gennemførelsen af hvert af planens væsentlige aspekter
e)
en udførlig beskrivelse af den vurdering af afviklingsmulighederne, der er foretaget i overensstemmelse med artikel 10
f)
en beskrivelse af de foranstaltninger, der måtte være nødvendige i medfør af artikel 10, stk. 7, for at afhjælpe eller fjerne hindringer for afvikling, som er påpeget ved vurderingen i overensstemmelse med artikel 10
g)
en beskrivelse af procedurerne for bestemmelse af værdien og salgbarheden af instituttets kritiske funktioner, centrale forretningsområder og aktiver
h)
en udførlig beskrivelse af de ordninger, der skal sikre, at de i artikel 11 i direktiv 2014/59/EU krævede oplysninger er aktuelle og tilgængelige for afviklingsmyndighederne til enhver tid
i)
en redegørelse for, hvordan de forskellige afviklingsmodeller vil kunne finansieres, uden at der forudsættes noget af følgende:
i)
eventuel ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige ud over anvendelse af den Afviklingsfond, der oprettes i henhold til artikel 67
ii)
likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes i en nødsituation, eller
iii)
likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes på andre betingelser end de normale for så vidt angår sikkerhedsstillelse, løbetid og rentesatser
j)
en udførlig beskrivelse af de forskellige afviklingsstrategier, der vil kunne anvendes, alt efter de forskellige mulige scenarier og de gældende tidsfrister
k)
en beskrivelse af kritiske indbyrdes afhængighedsforhold
l)
en beskrivelse af mulighederne for at bevare adgangen til betalings- og clearingtjenester samt andre infrastrukturer og en vurdering af overførbarheden af kundernes positioner
m)
en analyse af planens konsekvenser for instituttets medarbejdere, herunder en vurdering af eventuelle omkostninger forbundet hermed, og en beskrivelse af de planlagte procedurer for høring af medarbejderne under afviklingsprocessen, idet der tages hensyn til de nationale ordninger for dialog med arbejdsmarkedets parter, hvor dette er relevant
n)
en plan for kommunikation med medierne og offentligheden
o)
minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver i medfør af artikel 12 og en frist for opnåelse af dette niveau, hvor det er relevant
p)
hvor det er relevant, minimumskravet til kapitalgrundlag og kontraktlige bail-in-værktøjer i medfør af artikel 12 og en frist for opnåelse af dette niveau, hvor det er relevant
q)
en beskrivelse af de aktiviteter og systemer, der har afgørende betydning for opretholdelsen af den fortsatte gennemførelse af instituttets operationelle procedurer
r)
eventuelle udtalelser fra instituttet om afviklingsplanen.
10. Koncernafviklingsplaner skal indeholde en plan for afvikling af den koncern, der er ledet af EU-moderselskabet, som er etableret i en deltagende medlemsstat, i sin helhed, enten via afvikling af EU-moderselskabet eller via udskillelse og afvikling af datterselskaberne. Koncernafviklingsplanen skal angive foranstaltninger til afvikling af:
a)
EU-moderselskabet
b)
de datterselskaber, der tilhører koncernen og er etableret i Unionen
c)
enheder som omhandlet i artikel 2, litra b), samt
d)
med forbehold af artikel 33, de datterselskaber, der tilhører koncernen og er etableret uden for Unionen.
11. Koncernafviklingsplanen skal:
a)
fastlægge de afviklingsforanstaltninger, der skal træffes over for koncernenheder, både gennem afviklingsforanstaltninger for de enheder, der er omhandlet i artikel 2, litra b), og datterinstitutterne og gennem koordinerede afviklingsforanstaltninger for datterinstitutterne i de i stk. 6 omhandlede scenarier
b)
undersøge, i hvilket omfang afviklingsværktøjerne kan anvendes og afviklingsbeføjelserne kan udøves på en koordineret måde i forbindelse med koncernenheder, der er etableret i Unionen, herunder ved foranstaltninger med henblik på at befordre tredjeparts opkøb af hele koncernen, af særlige forretningsområder eller aktiviteter, som nogle af koncernenhederne varetager, eller navnlig af individuelle koncernenheder, og med henblik på at afdække potentielle hindringer for en koordineret afvikling
c)
indeholde en udførlig beskrivelse af den vurdering af afviklingsmulighederne, der er foretaget i overensstemmelse med artikel 10
d)
når en koncern også omfatter enheder, som er etableret i tredjelande, påpege passende muligheder for samarbejde og koordinering med de relevante myndigheder i de pågældende tredjelande og konsekvenserne for afvikling i Unionen
e)
afdække foranstaltninger, herunder juridisk og økonomisk udskillelse af bestemte funktioner eller forretningsområder, som er nødvendige for at lette afviklingen af koncernen, når betingelserne for afvikling er opfyldt
f)
angive, hvordan koncernafviklingsforanstaltningerne vil kunne finansieres og, hvis der er behov for Afviklingsfonden og de finansieringsordninger i ikkedeltagende medlemsstater, der er oprettet i overensstemmelse med artikel 100 i direktiv 2014/59/EU, opstille principper for deling af ansvaret for denne finansiering mellem finansieringskilder i de forskellige deltagende og ikkedeltagende medlemsstater. Der må i planen ikke forudsættes noget af følgende:
i)
enhver ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige, bortset fra anvendelsen af den Afviklingsfond, der oprettes i henhold til artikel 67 i denne forordning, og de finansieringsordninger i ikkedeltagende medlemsstater, der er oprettet i overensstemmelse med artikel 100 i direktiv 2014/59/EU
ii)
enhver likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes i en nødsituation, eller
iii)
enhver likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes på andre betingelser end de normale for så vidt angår sikkerhedsstillelse, løbetid og rentesatser.
Disse principper opstilles på grundlag af rimelige og afbalancerede kriterier og tager navnlig hensyn til artikel 107, stk. 5, i direktiv 2014/59/EU og indvirkningen på den finansielle stabilitet i alle de berørte medlemsstater.
Koncernafviklingsplanen må ikke have uforholdsmæssigt stor indvirkning på nogen medlemsstat.
12. Afviklingsinstansen skal fastsætte den dato, på hvilken de første afviklingsplaner skal udarbejdes. Afviklingsplaner og koncernafviklingsplaner skal gennemgås og i givet fald ajourføres mindst en gang om året og efter væsentlige ændringer af enhedens retlige eller organisatoriske struktur, dens forretningsaktiviteter eller dens finansielle stilling, eller i tilfælde af koncernafviklingsplaner, af koncernen, herunder enhver koncernenhed, som kan få væsentlige konsekvenser for planens effektivitet, eller som på anden vis nødvendiggør en revision af afviklingsplanen.
Med henblik på en revision eller ajourføring af afviklingsplanerne, jf. første afsnit, meddeler institutterne samt ECB eller de kompetente nationale kompetente nationale myndigheder straks Afviklingsinstansen enhver ændring, der nødvendiggør en sådan revision eller ajourføring af afviklingsplanen.
13. Afviklingsinstansen fremsender afviklingsplanerne med eventuelle ændringer til ECB eller til de relevante kompetente nationale myndigheder.
Artikel 9
Afviklingsplaner udarbejdet af nationale afviklingsmyndigheder
1. De nationale afviklingsmyndigheder udarbejder og vedtager afviklingsplaner for institutter og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 2, stk. 4, litra b), og stk. 5, i overensstemmelse med artikel 8, stk. 5-13.
2. De nationale afviklingsmyndigheder udarbejder afviklingsplaner efter høring af de relevante kompetente nationale myndigheder og de nationale afviklingsmyndigheder i de deltagende og ikkedeltagende medlemsstater, hvor der befinder sig væsentlige filialer, hvis dette er relevant for den væsentlige filial.
Artikel 10
Vurdering af afviklingsmulighederne
1. Ved udarbejdelsen og opdateringen af afviklingsplaner i henhold til artikel 8 foretager Afviklingsinstansen efter høring af de kompetente myndigheder, herunder ECB, og afviklingsmyndighederne i ikkedeltagende medlemsstater, i hvilke væsentlige filialer er beliggende, for så vidt det er relevant for den væsentlige filial, en vurdering af, i hvilket omfang institutter og koncerner kan afvikles uden at påregne noget af følgende:
a)
enhver ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige ud over anvendelse af Afviklingsfonden, der oprettes i henhold til artikel 67
b)
enhver likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes i en nødsituation, eller
c)
enhver likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes på andre betingelser end de normale for så vidt angår sikkerhedsstillelse, løbetid og rentesatser.
2. ECB eller den relevante kompetente nationale myndighed forelægger genopretningsplanen eller koncerngenopretningsplanen for Afviklingsinstansen. Afviklingsinstansen gennemgår genopretningsplanen med henblik på at identificere eventuelle handlinger i genopretningsplanen, der kunne få en negativ indvirkning på instituttets eller koncernens afviklingsmuligheder, og fremsætter henstillinger herom til ECB eller den kompetente nationale myndighed.
3. Ved udarbejdelsen af en afviklingsplan vurderer Afviklingsinstansen, i hvilket omfang en sådan enhed kan afvikles i overensstemmelse med denne forordning. En enhed anses for at kunne afvikles, hvis det er muligt og troværdigt, at Afviklingsinstansen enten håndterer den som led i almindelig insolvensbehandling eller anvender afviklingsværktøjer og udøver afviklingsbeføjelser på den, idet den i videst muligt omfang forhindrer, at det får betydelige negative konsekvenser for finansielle systemer, herunder generel finansiel ustabilitet eller hændelser, der berører hele systemet, i den medlemsstat, hvor enheden befinder sig, eller andre medlemsstater eller Unionen, og således, at det sikrer videreførelsen af enhedens kritiske funktioner.
Afviklingsinstansen underretter rettidigt EBA, når et institut anses for ikke at kunne afvikles.
4. En koncern anses for at kunne afvikles, hvis det er muligt og troværdigt, at Afviklingsinstansen enten håndterer koncernenheder som led i almindelig insolvensbehandling eller afvikler dem ved at anvende afviklingsværktøjer og udøve afviklingsbeføjelser på koncernenheder, idet den så vidt muligt forhindrer, at det får betydelige negative konsekvenser for de finansielle systemer, herunder generel finansiel ustabilitet eller hændelser, der berører hele systemet, i de medlemsstater, i hvilke der ligger koncernenheder, eller andre medlemsstater eller Unionen, og således at videreførelsen af koncernenhedernes kritiske funktioner sikres, hvis de nemt kan skilles ud i tide eller på anden vis.
Afviklingsinstansen underretter rettidigt EBA, når en koncern anses for ikke at kunne afvikles.
5. Ved anvendelsen af stk. 3 og 4 og 10 henviser betydelige negative konsekvenser for det finansielle system eller trusler mod den finansielle stabilitet til en situation, hvor det finansielle system aktuelt eller potentielt er udsat for en forstyrrelse, der kan give anledning til finansiel uro, som risikerer at bringe det indre markeds eller økonomiens eller det finansielle systems ordnede funktion, effektivitet og integritet i fare i en eller flere medlemsstater. I forbindelse med konstateringen af betydelige negative konsekvenser tager Afviklingsinstansen hensyn til relevante advarsler og henstillinger fra ESRB og de relevante kriterier udarbejdet af EBA til identificering og måling af systemiske risici.
6. Ved vurderingen som omhandlet i nærværende artikel undersøger Afviklingsinstansen de forhold, der er anført i afdeling C i bilaget til direktiv 2014/59/EU.
7. Hvis Afviklingsinstansen efter en vurdering af afviklingsmulighederne for en enhed eller en koncern i henhold til stk. 3 eller 4 og efter høring af de kompetente myndigheder, herunder ECB, konstaterer, at der er væsentlige hindringer for afviklingen af den pågældende enhed eller koncern, udarbejder Afviklingsinstansen en rapport i samarbejde med de kompetente myndigheder rettet til instituttet eller moderselskabet med en analyse af de væsentlige hindringer for en effektiv anvendelse af afviklingsværktøjerne og udøvelse af afviklingsbeføjelserne. I rapporten skal konsekvenserne for instituttets forretningsmodel tages i betragtning, og der skal anbefales forholdsmæssige og målrettede foranstaltninger, som Afviklingsinstansen mener, er nødvendige eller egnede til at fjerne de pågældende hindringer, jf. stk. 10.
8. Rapporten fremsendes ligeledes til de kompetente myndigheder og til afviklingsmyndighederne i ikkedeltagende medlemsstater, hvor væsentlige filialer af institutter, der ikke er en del af en koncern, er beliggende. Den skal indeholde en begrundelse for den pågældende vurdering eller konstatering, og den skal påpege, hvordan vurderingen eller konstateringen opfylder kravet om proportionalitet som fastsat i artikel 6.
9. Senest fire måneder efter modtagelsen af rapporten forelægger enheden eller moderselskabet Afviklingsinstansen forslag til mulige foranstaltninger med henblik på at afhjælpe eller fjerne de væsentlige hindringer, der er påpeget i rapporten. Afviklingsinstansen underretter de kompetente myndigheder, EBA og, i tilfælde af væsentlige filialer af institutter, der ikke er en del af en koncern og er beliggende i en ikkedeltagende medlemsstat, afviklingsmyndighederne i disse medlemsstater, om foranstaltninger foreslået af enheden eller moderselskabet.
10. Afviklingsinstansen vurderer efter samråd med de kompetente myndigheder, om de pågældende foranstaltninger, der henvises til i stk. 9, effektivt afhjælper eller fjerner de væsentlige hindringer, der er tale om. Hvis de foranstaltninger, der foreslås af den pågældende enhed eller det pågældende moderselskab, ikke effektivt reducerer eller fjerner hindringerne for afvikling, træffer Afviklingsinstansen efter høring af de kompetente myndigheder og i givet fald den udpegede makroprudentielle myndighed en beslutning om, at de foreslåede foranstaltninger ikke effektivt reducerer eller fjerner hindringerne for afvikling, og de nationale afviklingsmyndigheder gives instruks om at pålægge instituttet, moderselskabet eller eventuelle datterselskaber af den pågældende koncern at træffe en eller flere af de foranstaltninger, som er omhandlet i stk. 11.
Ved fastlæggelsen af alternative foranstaltninger skal Afviklingsinstansen påvise, hvorfor instituttets foreslåede foranstaltninger ikke ville kunne fjerne hindringerne for afviklingen, og hvordan de foreslåede alternative foranstaltninger er forholdsmæssigt afpasset til at fjerne dem. Afviklingsinstansen skal tage hensyn til den trussel, som de pågældende hindringer udgør for den finansielle stabilitet, og foranstaltningernes indvirkning på instituttets forretningsaktiviteter, dets stabilitet og evne til at bidrage til økonomien, på det indre marked for finansielle tjenesteydelser og på den finansielle stabilitet i andre medlemsstater og i Unionen som helhed.
Afviklingsinstansen skal endvidere tage hensyn til behovet for at undgå virkninger for det pågældende institut eller den pågældende koncern, der går videre, end hvad der er nødvendigt for at fjerne hindringen for afvikling, eller som er uforholdsmæssige.
11. Med henblik på anvendelsen af stk. 10 giver Afviklingsinstansen, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder instruks om at træffe en af følgende foranstaltninger:
a)
at pålægge, at enheden reviderer eventuelle koncerninterne finansieringsordninger, eller genovervejer fraværet af sådanne, eller udarbejder serviceaftaler (det være sig internt i koncernen eller med en tredjepart) til dækning af kritiske funktioner
b)
at pålægge enheden at begrænse sine maksimale enkeltvise og samlede eksponeringer
c)
at indføre krav om, at der i specifikke tilfælde eller på regelmæssig basis afgives yderligere oplysninger, som er relevante i forbindelse med en afvikling
d)
at pålægge enheden at afhænde bestemte aktiver
e)
at pålægge enheden at begrænse eller indstille visse eksisterende eller påtænkte aktiviteter
f)
at begrænse eller standse udviklingen af nye eller eksisterende forretningsområder eller salget af nye eller eksisterende produkter
g)
at kræve ændringer af den juridiske eller operationelle struktur af enheden eller en koncernenhed, som den enten direkte eller indirekte kontrollerer, for at begrænse kompleksiteten med henblik på at sikre, at kritiske funktioner kan adskilles juridisk og operationelt fra andre funktioner ved anvendelsen af afviklingsværktøjerne
h)
at pålægge en enhed at oprette et finansielt moderholdingselskab i en deltagende medlemsstat eller et finansielt moderholdingselskab i Unionen
i)
at pålægge en enhed at udstede nedskrivningsrelevante passiver for at opfylde kravene i artikel 12
j)
at pålægge en enhed at træffe andre foranstaltninger til at opfylde kravene i artikel 12, herunder navnlig ved at forsøge at genforhandle nedskrivningsrelevante passiver - hybride kernekapitalinstrumenter eller supplerende kapitalinstrumenter - den har udstedt, med henblik på at sikre, at en eventuel afgørelse fra Kommissionens side om at nedskrive eller konvertere de pågældende passiver eller instrumenter foretages i henhold til lovgivningen i den jurisdiktion, som de pågældende passiver eller instrumenter henhører under.
De nationale afviklingsmyndigheder træffer i givet fald direkte de foranstaltninger, der er henvist til i litra a)- j) i første afsnit.
12. De nationale afviklingsmyndigheder gennemfører Afviklingsinstansens instrukser i overensstemmelse med artikel 29.
13. En afgørelse i medfør af stk. 10 eller 11 skal opfylde følgende krav:
a)
den skal indeholde en begrundelse for den pågældende vurdering eller konstatering
b)
den skal angive, hvordan vurderingen eller konstateringen opfylder kravet om proportionalitet som fastsat i stk. 10.
Artikel 11
Forenklede forpligtelser for visse institutter
1. Afviklingsinstansen kan efter samråd med den nationale afviklingsmyndighed på eget initiativ eller efter forslag fra en national afviklingsmyndighed anvende forenklede forpligtelser vedrørende udarbejdelse af afviklingsplaner, jf. artikel 8, eller kan indrømme fritagelse for kravet om udarbejdelse af sådanne planer i overensstemmelse med nærværende artikels stk. 3-9.
2. De nationale afviklingsmyndigheder kan foreslå Afviklingsinstansen at anvende forenklede forpligtelser for institutter eller koncerner i henhold til stk. 3 og 4, eller at indrømme fritagelser for kravet om udarbejdelse af afviklingsplaner for bestemte institutter eller koncerner i henhold til stk. 7. Forslaget skal begrundes og ledsages af al relevant dokumentation.
3. Når Afviklingsinstansen modtager et forslag i henhold til stk. 2 om at anvende forenklede forpligtelser, eller når den handler på eget initiativ, foretager den en vurdering af de pågældende institutter eller den pågældende koncern og anvender forenklede forpligtelser, hvis instituttets eller koncernens sammenbrud ikke kan forventes at få betydelige negative konsekvenser for det finansielle system eller true den finansielle stabilitet som omhandlet i artikel 10, stk. 5.
Af disse grunde tager Afviklingsinstansen hensyn til:
a)
karakteren af et instituts eller en koncerns forretningsaktiviteter, dets/dens aktionærstruktur, juridiske form, risikoprofil, størrelse og retlige status, dets forbundethed med andre institutter eller med det finansielle system generelt, omfanget og kompleksiteten af dets aktiviteter
b)
dets medlemskab af en institutsikringsordning eller af andre kooperative systemer vedrørende gensidig solidaritet som omhandlet i artikel 113, stk. 7, i forordning (EU) nr. 575/2013
c)
om det udfører investeringsservice eller -aktiviteter som defineret i artikel 4, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU (15) og
d)
om dets sammenbrud og efterfølgende håndtering som led i almindelig insolvensbehandling kunne forventes at få en betydelig negativ indvirkning på de finansielle markeder, på andre institutter, på finansieringsvilkårene eller på økonomien i almindelighed.
Afviklingsinstansen foretager den i første afsnit omhandlede vurdering, hvor det er relevant efter høring af den nationale makroprudentielle myndighed, og af ESRB, hvor det er relevant.
4. Afviklingsinstansen skal i forbindelse med anvendelsen af forenklede forpligtelser fastlægge:
a)
det nærmere indhold af afviklingsplaner, jf. artikel 8
b)
datoen, hvor de første afviklingsplaner skal være udarbejdet, samt hyppigheden af ajourføringen af afviklingsplanerne, som kan være mindre end den, der er fastsat i artikel 8, stk. 12
c)
det nærmere indhold af de oplysninger, der kræves af institutterne, jf. artikel. 8, stk. 9, i nærværende forordning og afsnit B i bilaget til direktiv 2014/59/EU
d)
detaljeringsgraden af de oplysninger, der anvendes til vurdering af afviklingsmulighederne i nærværende forordnings artikel 10 og i afsnit C i bilaget til direktiv 2014/59/EU.
5. Anvendelsen af forenklede forpligtelser berører ikke Afviklingsinstansens beføjelser til at træffe enhver afviklingsforanstaltning.
6. Når der anvendes forenklede forpligtelser, kan Afviklingsinstansen til enhver tid pålægge de fulde, uforenklede forpligtelser, hvis nogen af de omstændigheder, der lå til grund herfor, ikke længere gør sig gældende.
7. Med forbehold af artikel 9 og 31 fritager Afviklingsinstansen ved modtagelsen af et forslag om indrømmelse af fritagelse fra forpligtelsen til at udarbejde afviklingsplaner, jf. nærværende artikels stk. 2, eller på eget initiativ, jf. nærværende artikels stk. 3, institutter, der er tilsluttet et centralt organ og helt eller delvist er undtaget fra tilsynsmæssige krav i national lovgivning, for forpligtelsen til at udarbejde afviklingsplaner i overensstemmelse med artikel 10 i forordning (EU) nr. 575/2013.
Hvis der indrømmes fritagelse i overensstemmelse med første afsnit, finder forpligtelsen til at udarbejde afviklingsplanen anvendelse på en konsolideret situation på det centrale organ og dets tilsluttede institutter i den i artikel 10 i forordning (EU) nr. 575/2013 anvendte betydning. Med henblik herpå omfatter enhver henvisning i dette kapitel til en koncern et centralt organ og dets tilsluttede institutter i den i artikel 10 i forordning (EU) nr. 575/2013 anvendte betydning og deres datterselskaber, og enhver henvisning til moderselskaber eller -institutter, som er underlagt tilsyn på et konsolideret grundlag i medfør af artikel 111 i direktiv 2013/36/EU, omfatter centralorganet.
8. Institutter, der i medfør af artikel 6, stk. 4, i Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 er underlagt direkte tilsyn af ECB, eller som udgør en væsentlig andel af en medlemsstats finansielle system, er genstand for individuelle afviklingsplaner.
For så vidt angår dette stykke anses et instituts aktiviteter for at udgøre en væsentlig andel af den deltagende medlemsstats finansielle system, hvis:
a)
den samlede værdi af dets aktiver overstiger 30 mia. EUR eller
b)
de samlede aktiver i forhold til BNP i den medlemsstat, hvor instituttet er etableret, overstiger 20 %, medmindre den samlede værdi af aktiverne er under 5 mia. EUR.
9. Hvis den nationale afviklingsmyndighed, der har foreslået anvendelse af forenklede forpligtelser eller indrømmelse af en fritagelse i henhold til stk. 2, finder, at afgørelsen om anvendelse af forenklede forpligtelser eller indrømmelse af fritagelsen skal tilbagekaldes, forelægger den Afviklingsinstansen et forslag herom. I så fald træffer Afviklingsinstansen afgørelse om den foreslåede tilbagekaldelse under fuld hensyntagen til den begrundelse for tilbagekaldelsen, som den nationale afviklingsmyndighed har fremført, i lyset af de forhold og omstændigheder, der er omhandlet i stk. 3 eller i stk. 7 og 8.
10. Afviklingsinstansen underretter EBA om, hvordan den har anvendt denne artikel.
Artikel 12
Minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver
1. Afviklingsinstansen fastlægger efter høring af de kompetente myndigheder, herunder ECB, minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, jf. stk. 4, uden at dette berører nedskrivnings- og konverteringsbeføjelser, som enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 2, og enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5, når betingelserne for anvendelse af disse stykker er overholdt, til enhver tid skal overholde.
2. De nationale afviklingsmyndigheder skal i forbindelse med udarbejdelsen af afviklingsplaner i overensstemmelse med artikel 9, efter høring af de kompetente myndigheder, fastlægge minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, jf. stk. 4, der er genstand for nedskrivnings- og konverteringsbeføjelser, som enheder som omhandlet i artikel 7, stk. 3, til enhver tid skal overholde. I denne forbindelse finder proceduren i artikel 31 anvendelse.
3. Med henblik på at sikre en effektiv og ensartet anvendelse af denne artikel udsteder Afviklingsinstansen retningslinjer og sender instrukser til de nationale afviklingsmyndigheder vedrørende specifikke institutter eller koncerner.
4. Minimumskravet til kapitalgrundlaget og nedskrivningsberettigede passiver beregnes som kapitalgrundlaget og de nedskrivningsberettigede passiver, udtrykt som en procentdel af instituttets samlede passiver og kapitalgrundlag.
Med henblik på første afsnit skal derivatpassiver medtages i de samlede passiver, forudsat at der gives fuld anerkendelse af modparters nettingrettigheder.
5. Uanset stk. 1 skal Afviklingsinstansen undtage realkreditinstitutter, som finansieres med dækkede obligationer, og som i overensstemmelse med national ret ikke må modtage indskud, fra kravet om på alle tidspunkter at opfylde minimumskravet for kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, når:
a)
disse institutter vil blive håndteret som led i nationale insolvensprocedurer eller andre typer af procedurer, som er gennemført i overensstemmelse med artikel 38, 40 eller 42 i direktiv 2014/59/EU, der gælder for disse institutter, og
b)
disse nationale insolvensprocedurer eller andre typer af procedurer vil sikre, at disse institutters kreditorer, herunder indehavere af dækkede obligationer, hvor det er relevant, vil bære tabet på en måde, som er i overensstemmelse med afviklingsmålene.
6. Minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, jf. stk. 4, må ikke overstige det kapitalgrundlag og de nedskrivningsrelevante passiver, der er tilstrækkelige til at sikre, at tabet for et institut eller et moderselskab som omhandlet i artikel 2 samt for det pågældende instituts eller moderselskabs øverste moderselskab og ethvert institut eller finansielt institut, der indgår i det konsoliderede regnskab for dette øverste moderselskab, hvis bail-in-værktøjet anvendes, ville kunne absorberes, og disse enheders egentlige kernekapitalprocent ville kunne genoprettes til det niveau, som er nødvendigt for, at de fortsat kan opfylde kravene til tilladelse og fortsætte de aktiviteter, som de har tilladelse til i henhold til direktiv 2013/36/EU eller tilsvarende lovgivning, og til at bevare en tilstrækkelig markedstillid til instituttet eller moderselskabet som omhandlet i artikel 2 og det pågældende instituts eller moderselskabs øverste moderselskab og ethvert institut eller finansielt institut, der indgår i det konsoliderede regnskab for dette øverste moderselskab.
Hvis det ifølge afviklingsplanen forventes, at visse kategorier nedskrivningsrelevante passiver kan udelukkes fra bail-in, jf. artikel 27, stk. 5, eller at visse kategorier af nedskrivningsrelevante passiver kan overføres til en modtager i sin helhed ved en delvis overførsel, må minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver som omhandlet i stk. 4 ikke overstige det kapitalgrundlag og de nedskrivningsrelevante passiver, der er nødvendige for at sikre, at instituttet eller moderselskabet som omhandlet i artikel 2 har tilstrækkelige øvrige nedskrivningsrelevante passiver til at sikre, at tab for instituttet eller moderselskabet som omhandlet i artikel 2 samt for det pågældende instituts eller moderselskabs øverste moderselskab og ethvert institut eller finansieringsinstitut, der indgår i det konsoliderede regnskab for dette øverste moderselskab, kan dækkes, og at den egentlige kernekapitalprocent i disse enheder kan genoprettes til det niveau, som er nødvendigt for, at de fortsat kan opfylde kravene til tilladelse og fortsætte de aktiviteter, som de har tilladelse til i henhold til direktiv 2013/36/EU eller tilsvarende lovgivning, og for at bevare en tilstrækkelig markedstillid til instituttet eller moderselskabet og dette instituts eller moderselskabs øverste moderselskab og ethvert institut eller finansieringsinstitut, der indgår i det konsoliderede regnskab for dette øverste moderselskab.
Minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver i stk. 4 må ikke være lavere end det samlede omfang af kapitalgrundlagskrav og bufferkrav i forordning (EU) nr. 575/2013 og direktiv 2013/36/EU.
7. Inden for de grænser, der er fastsat i nærværende artikels stk. 6, og for at sikre, at en enhed som omhandlet i artikel 2 kan afvikles ved anvendelse af afviklingsværktøjerne, herunder, hvis det er relevant, bail-in-værktøjet, på en måde, hvorved afviklingsmålene opfyldes, fastlægges minimumskravet i nærværende artikels stk. 1 på grundlag af følgende kriterier:
a)
størrelsen af og forretningsmodellen, finansieringsmetoden og risikoprofilen for instituttet og moderselskabet som omhandlet i artikel 2
b)
i hvilket omfang indskudsgarantiordningen kan bidrage til finansieringen af afviklingen i henhold til artikel 79
c)
i hvilket omfang det forhold, at instituttet og moderselskabet som omhandlet i artikel 2 er nødlidende, vil få betydelige negative konsekvenser for det finansielle system eller være en trussel for den finansielle stabilitet som omhandlet i artikel 10, stk. 5, herunder gennem afsmittende virkninger på andre institutter på grund af dets indbyrdes forbindelser med andre institutter eller med det øvrige finansielle system.
8. Ved fastlæggelsen af minimumskravet skal det præciseres, hvilket minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver institutterne skal opfylde på individuel basis, og hvilket minimumskrav moderselskaber skal opfylde på en konsolideret situation. Det samlede minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver på et konsolideret niveau i et moderselskab i Unionen, der er etableret i en deltagende medlemsstat, skal fastlægges af Afviklingsinstansen efter høring af den konsoliderende tilsynsmyndighed på grundlag af de kriterier, der er fastsat i stk. 7, og såfremt koncernens datterselskaber i tredjelande i overensstemmelse med afviklingsplanen skal afvikles separat.
9. Afviklingsinstansen fastsætter det minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, der finder anvendelse på koncernens datterselskaber på individuel basis. Disse minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver fastsættes på et passende niveau under hensyntagen til:
a)
kriterierne i stk. 7, navnlig datterselskabets størrelse, forretningsmodel og risikoprofil, herunder dets kapitalgrundlag, og
b)
det konsoliderede krav, der er fastsat for koncernen.
10. Afviklingsinstansen kan beslutte at fritage et moderinstitut for minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver på et individuelt grundlag, forudsat at betingelserne som fastsat i artikel 45, stk. 11, litra a) og b), i direktiv 2014/59/EU er opfyldt. Afviklingsinstansen kan beslutte at fritage et datterselskab for minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver på et individuelt grundlag, forudsat at betingelserne som fastsat i artikel 45, stk. 12, litra a), b) og c), i direktiv 2014/59/EU er opfyldt.
11. Afviklingsinstansen kan på eget initiativ efter samråd med den nationale afviklingsmyndighed eller efter forslag fra en national afviklingsmyndighed beslutte at minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver som omhandlet i stk. 1 er delvist opfyldt på et konsolideret eller individuelt grundlag i kraft af kontraktlige bail-in-instrumenter i fuld overensstemmelse med kriterierne i stk. 5, første og andet afsnit, og i stk. 7.
12. For at et instrument kan betegnes som et kontraktligt bail-in-instrument, jf. stk. 11, skal Afviklingsinstansen finde det godtgjort, at instrumentet:
a)
indeholder et kontraktvilkår, der fastsætter, at instrumentet, såfremt Afviklingsinstansen beslutter at anvende bail-in-værktøjet på det pågældende institut, skal nedskrives eller konverteres i nødvendigt omfang, før andre nedskrivningsrelevante passiver nedskrives eller konverteres og
b)
er omfattet af en bindende aftale, et tilsagn eller en bestemmelse om rangordning, som foreskriver, at det i tilfælde af almindelig insolvensbehandling rangerer under andre nedskrivningsrelevante passiver og først kan indfries, når andre samtidigt udestående nedskrivningsrelevante passiver er blevet indfriet.
13. Afviklingsinstansen foretager en fastlæggelse i henhold til stk. 1 og, hvor det er relevant, stk. 11 parallelt med udarbejdelsen og opretholdelsen af afviklingsplaner i henhold til artikel 8.
14. Afviklingsinstansen retter sin afgørelse om fastlæggelse af minimumskravet til de nationale afviklingsmyndigheder. De nationale afviklingsmyndigheder gennemfører Afviklingsinstansens instrukser i overensstemmelse med artikel 29. Afviklingsinstansen pålægger de nationale afviklingsmyndigheder at kontrollere og sikre, at institutter og moderselskaber overholder det i nærværende artikels stk. 1 fastsatte minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver.
15. Afviklingsinstansen underretter ECB og EBA om det minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, den har fastlagt for hvert institut og moderselskab i henhold til stk. 1 og, hvor det er relevant, om kravene som fastsat i stk. 11.
16. Nedskrivningsrelevante passiver, herunder efterstillede gældsinstrumenter og efterstillede lån, der ikke kan betragtes som supplerende kapitalinstrumenter eller hybride kernekapitalinstrumenter, indgår kun i kapitalgrundlaget og de nedskrivningsrelevante passiver som anført i stk. 1, hvis de opfylder følgende betingelser:
a)
instrumentet er udstedt og fuldt indbetalt
b)
passivet er ikke et passiv over for instituttet selv, og dette har ikke selv stillet sikkerhed eller garanti for det
c)
købet af instrumentet var ikke direkte eller indirekte finansieret af instituttet
d)
passivet har en restløbetid på mindst et år
e)
passivet hidrører ikke fra et derivat
f)
passivet hidrører ikke fra et indskud, der har forrang i den nationale prioritetsrækkefølge ved insolvens i henhold til artikel 108 i direktiv 2014/59/EU.
Med henblik på første afsnit, litra d), er udløbsdatoen for et passiv, såfremt det pågældende passiv giver ejeren ret til tilbagebetaling på et tidligere tidspunkt, den første dato, hvor en sådan ret opstår.
17. Hvis et passiv er underlagt lovgivningen i en jurisdiktion uden for Unionen, kan Afviklingsinstansen give de nationale afviklingsmyndigheder instrukser om at kræve, at instituttet godtgør, at en afgørelse fra Afviklingsinstansen om at nedskrive eller konvertere det pågældende passiv foretages i henhold til lovgivningen i den pågældende jurisdiktion, under hensyntagen til vilkårene i kontrakten, der regulerer passivet, internationale aftaler om anerkendelse af afviklingsprocedurer og andre relevante forhold. Finder Afviklingsinstansen det ikke godtgjort, at en afgørelse gennemføres i henhold til lovgivningen i den pågældende jurisdiktion, medregnes gælden ikke i minimumskravet til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver.
18. Forelægger Kommissionen et forslag til retsakt i henhold til artikel 45, stk. 18, i direktiv 2014/59/EU, skal den i givet fald ligeledes forelægge et lovgivningsforslag om ændring af nærværende forordning.
KAPITEL 2
Tidlig indgriben
Artikel 13
Tidlig indgriben
1. ECB eller de kompetente nationale myndigheder underretter Afviklingsinstansen om enhver foranstaltning, som de pålægger et institut eller en koncern at træffe, eller som de selv træffer i henhold til artikel 16 i forordning (EU) nr. 1024/2013, artikel 27, stk. 1, eller artikel 28 eller 29 i direktiv 2014/59/EU eller artikel 104 i direktiv 2013/36/EU.
Afviklingsinstansen underretter Kommissionen om oplysninger, som den har modtaget i henhold til første afsnit.
2. Fra datoen for modtagelsen af de i stk. 1 omhandlede oplysninger, og uden at dette berører ECB's og de kompetente nationale myndigheders beføjelser i henhold til anden EU-lovgivning, kan Afviklingsinstansen forberede afviklingen af det pågældende institut eller den pågældende koncern.
Ved anvendelsen af første afsnit overvåger ECB eller den relevante nationale myndighed i samarbejde med Afviklingsinstansen nøje betingelserne for instituttet eller moderselskabet, og hvorvidt de overholder eventuelle foranstaltninger i forbindelse med tidlig indgriben, som de er blevet pålagt.
ECB eller den relevante kompetente nationale myndighed forsyner Afviklingsinstansen med alle de oplysninger, der er nødvendige for at ajourføre afviklingsplanen og forberede instituttets eventuelle afvikling og for at foretage en værdiansættelse af instituttets aktiver og passiver i henhold til artikel 20, stk. 1-15.
3. Afviklingsinstansen har beføjelse til at kræve, at instituttet eller moderselskabet kontakter potentielle købere med henblik på at forberede en afvikling af instituttet, med forbehold af kriterierne i artikel 39, stk. 2, i direktiv 2014/59/EU og kravene om tavshedspligt i artikel 88 i nærværende forordning.
Afviklingsinstansen har endvidere beføjelse til at pålægge den relevante nationale afviklingsmyndighed at udarbejde en foreløbig afviklingsordning for det pågældende institut eller den pågældende koncern.
Afviklingsinstansen underretter ECB, de relevante kompetente nationale myndigheder og de relevante nationale afviklingsmyndigheder om enhver foranstaltning, den træffer i henhold til nærværende stykke.
4. Hvis ECB eller den kompetente nationale myndighed påtænker at pålægge et institut eller en koncern supplerende foranstaltninger i henhold til artikel 16 i forordning (EU) nr. 1024/2013 eller i henhold til artikel 27, stk. 1, eller artikel 28 eller 29 i direktiv 2014/59/EU eller i henhold til artikel 104 i direktiv 2013/36/EU, før instituttet eller koncernen i fuldt omfang har efterkommet den første foranstaltning, som Afviklingsinstansen er blevet underrettet om, underretter de Afviklingsinstansen, før de pålægger det pågældende institut eller den pågældende koncern en sådan supplerende foranstaltning.
5. ECB eller den kompetente nationale myndighed, Afviklingsinstansen eller de relevante nationale afviklingsmyndigheder påser, at den supplerende foranstaltning som omhandlet i stk. 4 og foranstaltninger truffet af Afviklingsinstansen med det formål at forberede afviklingen, jf. stk. 2, er forenelige.
KAPITEL 3
Afvikling
Artikel 14
Afviklingsmål
1. Når Afviklingsinstansen, Rådet, Kommissionen og, når det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder handler som led i afviklingsproceduren, jf. artikel 18, tager de inden for rammerne af deres respektive ansvarsområder hensyn til de afviklingsmål, afviklingsværktøjer og afviklingsbeføjelser, som de finder bedst opfylder de afviklingsmål, der er relevante i betragtning af sagens omstændigheder.
2. De i stk. 1 omhandlede afviklingsmål er:
a)
at sikre videreførelsen af kritiske funktioner
b)
at undgå betydelige negative konsekvenser for den finansielle stabilitet, navnlig ved at forebygge afsmittende virkninger, herunder for markedets infrastrukturer, og ved at opretholde markedsdisciplinen
c)
at beskytte offentlige midler ved at minimere afhængigheden af ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige
d)
at beskytte indskydere omfattet af direktiv 2014/49/EU og investorer omfattet af direktiv 97/9/EF
e)
at beskytte kundernes midler og aktiver.
Når Afviklingsinstansen, Rådet, Kommissionen og, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder forfølger de i første afsnit omhandlede mål, søger de at minimere afviklingsomkostningerne og undgå værditab, medmindre de er nødvendige for at nå afviklingsmålene.
3. Afviklingsmålene er alle lige vigtige og skal afvejes efter omstændighederne i hvert enkelt tilfælde, medmindre andet fremgår af bestemmelserne i denne forordning.
Artikel 15
Overordnede principper for afvikling
1. Når Afviklingsinstansen, Rådet, Kommissionen samt, hvis det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder handler som led i afviklingsproceduren, jf. artikel 18, træffer de alle relevante foranstaltninger for at sikre, at afviklingsforanstaltningen iværksættes i overensstemmelse med følgende principper:
a)
aktionærerne i det institut, der er under afvikling, bærer først tabene
b)
kreditorerne i det institut, der er under afvikling, bærer tabene efter aktionærerne i overensstemmelse med den i artikel 17 anførte prioritetsorden for deres fordringer, medmindre andet udtrykkeligt er fastsat i denne forordning
c)
ledelsesorganet og den daglige ledelse i det institut, der er under afvikling, udskiftes, undtagen i de tilfælde, hvor det anses for nødvendigt helt eller delvist, afhængigt af omstændighederne, at beholde ledelsesorganet og den daglige ledelse for at nå afviklingsmålene
d)
ledelsesorganet og den daglige ledelse i det institut, der er under afvikling, yder al den støtte, der er nødvendig for at nå afviklingsmålene
e)
fysiske og juridiske personer bærer i henhold til national ret det civil- eller strafferetlige ansvar for, at instituttet, der er under afvikling, er blevet nødlidende
f)
kreditorer i samme klasse behandles ens, medmindre andet er fastsat i denne forordning
g)
ingen kreditor påføres større tab, end vedkommende ville være blevet påført, hvis en enhed som omhandlet i artikel 2 var blevet håndteret som led i almindelig insolvensbehandling i overensstemmelse med sikkerhedsforanstaltningerne i artikel 29
h)
dækkede indskud er beskyttet fuldt ud, og
i)
der træffes afviklingsforanstaltninger i overensstemmelse med sikkerhedsforanstaltningerne i denne forordning.
2. Er et institut en koncernenhed, skal Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen, når de træffer afgørelse om anvendelse af afviklingsværktøjer og udøvelse af afviklingsbeføjelser, med forbehold af artikel 14 handle på en måde, der minimerer konsekvenserne for andre koncernenheder og koncernen som helhed og minimerer den negative indvirkning på den finansielle stabilitet i Unionen og dens medlemsstater, navnlig i de lande, hvor koncernen driver virksomhed.
3. Når virksomhedssalgsværktøjet, broinstitutværktøjet eller værktøjet til adskillelse af aktiver anvendes på en enhed som omhandlet i nærværende forordnings artikel 2, anses denne enhed for at være under konkursbehandling eller tilsvarende insolvensbehandling i forbindelse med artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 2001/23/EF (16).
4. Når der træffes afgørelse om anvendelse af afviklingsværktøjer og udøvelse af afviklingsbeføjelser, pålægger Afviklingsinstansen de nationale afviklingsmyndigheder at informere og høre arbejdstagerrepræsentanterne i passende omfang.
Dette berører ikke bestemmelserne om medarbejderrepræsentation i ledelsesorganer i national ret eller praksis.
Artikel 16
Afvikling af finansieringsinstitutter og moderselskaber
1. Afviklingsinstansen træffer afgørelse om en afviklingsforanstaltning over for et finansieringsinstitut etableret i en deltagende medlemsstat, hvis betingelserne som fastsat i artikel 18, stk. 1, er opfyldt både for så vidt angår finansieringsinstituttet og moderselskabet, der er underlagt tilsyn på et konsolideret grundlag.
2. Afviklingsinstansen træffer en afviklingsforanstaltning over for et moderselskab som omhandlet i artikel 2, litra b), hvis betingelserne som fastsat i artikel 18, stk. 1, er opfyldt både for så vidt angår moderselskabet og et eller flere datterselskaber, der er institutter, eller, hvis datterselskabet ikke er etableret i Unionen, tredjelandsmyndigheden har fastslået, at det opfylder betingelserne for afvikling i henhold til retten i det pågældende tredjeland.
3. Uanset stk. 2, og uanset om et moderselskab ikke opfylder betingelserne i artikel 18, stk. 1, kan Afviklingsinstansen træffe afgørelse om afviklingsforanstaltninger over for det pågældende moderselskab, hvis et eller flere af dettes datterselskaber, der er institutter, opfylder betingelserne i artikel 18, stk. 1, 4 og 5, og deres aktiver og passiver er af et sådant omfang, at deres sammenbrud udgør en trussel mod et institut eller koncernen som helhed, og afviklingsforanstaltninger over for det pågældende moderselskab er nødvendige for afviklingen af sådanne datterselskaber, der er institutter, eller for afviklingen af koncernen som helhed. Hvis en national afviklingsmyndighed meddeler Afviklingsinstansen, at medlemsstatens insolvenslovgivning fastsætter, at en koncern behandles som en helhed, og afviklingsforanstaltninger over moderselskabet er nødvendige for afviklingen af sådanne datterselskaber, der er institutter, eller for afvikling af koncernen som helhed, kan Afviklingsinstansen ligeledes træffe afgørelse om afviklingsforanstaltninger over for moderselskabet.
Med henblik på første afsnit kan Afviklingsinstansen, når den tager stilling til, om betingelserne i artikel 18, stk. 1, er opfyldt for så vidt angår et eller flere datterselskaber, der er institutter, se bort fra eventuelle koncerninterne kapitaloverførsler eller overførsler af tab mellem enhederne, herunder udøvelsen af nedskrivnings- eller konverteringsbeføjelser.
Artikel 17
Prioritetsorden for fordringer
1. Ved anvendelsen af bail-in-værktøjet på en enhed som omhandlet i nærværende forordnings artikel 2, og uden at dette berører passiver, der er udelukket fra bail-in-værktøjet i henhold til artikel 27, stk. 3, træffer Afviklingsinstansen, Kommissionen eller, hvor det er relevant, de nationale afviklingsmyndigheder afgørelse om udøvelsen af om nedskrivnings- og konverteringsbeføjelserne, herunder en eventuel anvendelse af artikel 27, stk. 5, og de nationale afviklingsmyndigheder udøver disse beføjelser i overensstemmelse med artikel 47 og 48 i direktiv 2014/59/EU og i overensstemmelse med en omvendt prioritetsorden for fordringer efter national lovgivning, herunder bestemmelserne til gennemførelse af artikel 108 i direktiv 2014/59/EU.
2. De deltagende medlemsstater underretter Kommissionen og Afviklingsinstansen meddelelse om prioritetsrækkefølgen for fordringerne i forhold til enhederne i artikel 2 i henhold til national insolvensret den 1. juli i hvert kalenderår eller straks, hvis der sker en ændring af prioritetsrækkefølgen.
Anvendes bail-in-værktøjet, hæfter indskudsgarantiordningen, jf. bestemmelserne i artikel 79.
Artikel 18
Afviklingsprocedure
1. Afviklingsinstansen vedtager en afviklingsordning, jf. stk. 6, for enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 2, og enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5, når betingelserne for anvendelsen af disse stykker er opfyldt, men kun når den på sit eksekutivmøde efter modtagelsen af en meddelelse i henhold til fjerde afsnit eller på eget initiativ vurderer, at følgende betingelser er opfyldt:
a)
enheden er nødlidende eller forventeligt nødlidende
b)
det ser under hensyntagen til tidsfaktoren og andre relevante omstændigheder ikke ud til, at nogen anden foranstaltning iværksat af den private sektor, herunder en institutsikringsordnings foranstaltninger, eller tilsyn, herunder tidlig indgriben eller nedskrivning eller konvertering af relevante kapitalinstrumenter i overensstemmelse med artikel 21, over for enheden inden for en passende tidshorisont vil kunne forhindre, at enheden bliver nødlidende
c)
en afviklingsforanstaltning er nødvendig i almenhedens interesse, jf. stk. 5.
ECB vurderer betingelsen som omhandlet i første afsnit, litra a), efter høring af Afviklingsinstansen. Afviklingsinstansen kan på et eksekutivmøde kun foretage en sådan vurdering efter at have givet ECB meddelelse om, at den har til hensigt at træffe en sådan afgørelse, og kun hvis ECB inden for tre kalenderdage efter modtagelsen af en sådan meddelelse ikke selv foretager en sådan vurdering. ECB forsyner straks Afviklingsinstansen med alle relevante oplysninger, som Afviklingsinstansen anmoder om med henblik på at tage dem med i sin vurdering.
Hvis ECB vurderer, at betingelserne i første afsnit, litra a), er opfyldt for et institut eller en koncern som omhandlet i første afsnit, meddeler den straks denne vurdering til Kommissionen og Afviklingsinstansen.
Afviklingsinstansen, eller hvor det er relevant de nationale afviklingsmyndigheder, vurderer på et eksekutivmøde betingelsen som omhandlet i første afsnit, litra b), i tæt samarbejde med ECB. ECB kan endvidere give Afviklingsinstansen eller de berørte nationale afviklingsmyndigheder meddelelse om, at den betragter betingelsen i nævnte litra som værende opfyldt.
2. Med forbehold af tilfælde, hvor ECB har besluttet at føre direkte tilsyn med kreditinstitutter i henhold til artikel 6. stk. 5, litra b), i forordning (EU) nr. 1024/2013, i tilfælde af modtagelse af en meddelelse, jf. stk. 1, eller hvis Afviklingsinstansen har til hensigt at foretage en vurdering efter stk. 1 på eget initiativ vedrørende en enhed eller en koncern som omhandlet i artikel 7, stk. 3, meddeler Afviklingsinstansen straks sin vurdering til ECB.
3. En tidligere vedtagelse af en foranstaltning i henhold til artikel 16 i forordning (EU) nr. 1024/2013, i henhold til artikel 27, stk. 1, eller artikel 28 eller 29 i direktiv 2014/59/EU eller i henhold til artikel 104 i direktiv 2013/36/EU, er ikke en betingelse for iværksættelse af en afviklingsforanstaltning.
4. Med henblik på anvendelsen af stk. 1, litra a), anses enheden for at være nødlidende eller forventeligt nødlidende, hvis den befinder sig i en eller flere af følgende situationer:
a)
enheden misligholder, eller der er objektive elementer til støtte for en konstatering af, at instituttet i nær fremtid vil misligholde, kravene til fortsat tilladelse på en måde, så ECB kompetente nationale kan inddrage tilladelsen, herunder men ikke begrænset til det forhold, at instituttet har lidt eller sandsynligvis vil lide tab, som opsluger hele eller en betydelig del af dens kapitalgrundlag
b)
enhedens aktiver er, eller der er objektive elementer til støtte for en konstatering af, at enhedens aktiver i nær fremtid vil være, mindre end dens passiver
c)
enheden er, eller der er objektive elementer til støtte for en konstatering af, at enheden i nær fremtid vil være, ude af stand til at indfri sin gæld eller andre forpligtelser, efterhånden som den eller de forfalder
d)
der kræves ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige, undtagen når den ekstraordinære finansielle støtte fra det offentlige antager en af følgende former for at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi og bevare den finansielle stabilitet:
i)
en statsgaranti til dækning af likviditetsfaciliteter, der stilles til rådighed af centralbankerne i overensstemmelse med centralbankernes vilkår
ii)
en statsgaranti for nyligt udstedte forpligtelser eller
iii)
tilførsel af kapitalgrundlag eller køb af kapitalinstrumenter til priser og på betingelser, der ikke giver enheden en fordel, hvis ingen af de omstændigheder, der er omhandlet i litra a), b) og c), eller i artikel 21, stk. 1, gør sig gældende, når den offentlige støtte ydes.
I hvert af de i første afsnit, litra d), nr. i), ii) og iii), omhandlede tilfælde gælder følgende: garantiforanstaltningerne eller tilsvarende foranstaltninger, som er omhandlet heri, skal være begrænset til solvente institutter og skal være betinget af endelig godkendelse i henhold til Unionens statsstøtteregler. Disse foranstaltninger skal have retsbevarende og midlertidig karakter og skal stå i et rimeligt forhold til følgerne af den alvorlige forstyrrelse, og de må ikke anvendes til at udligne tab, som enheden har lidt eller sandsynligvis vil lide i nær fremtid.
Støtteforanstaltningerne i første afsnit, litra d), nr. iii), er begrænset til nødvendige kapitaltilførsler til imødegåelse af kapitalmangel, som er konstateret i de nationale stresstests eller i de stresstests, der gennemføres på EU-plan eller inden for rammerne af FTM, gennemgangen af aktivernes kvalitet eller tilsvarende aktiviteter, som ECB, EBA eller de nationale myndigheder gennemfører, og som, hvis det er relevant, er bekræftet af den kompetente myndighed.
Forelægger Kommissionen et forslag til retsakt i henhold til artikel 32, stk. 4, i direktiv 2014/59/EU, skal den i givet fald ligeledes forelægge et forslag til retsakt om ændring af nærværende forordning.
5. Med henblik på anvendelsen af nærværende artikels stk. 1, litra c), anses en afviklingsforanstaltning for at være begrundet i almene hensyn, hvis den er nødvendig for at opfylde og står i rimeligt forhold til et eller flere af afviklingsmålene, jf. artikel 14, og en håndtering af enheden som led i almindelig insolvensbehandling ikke ville opfylde afviklingsmålene i samme omfang.
6. Hvis betingelserne som fastsat i stk. 1 er opfyldt, vedtager Afviklingsinstansen en afviklingsordning. Afviklingsordningen skal:
a)
bringe enheden under afvikling
b)
fastslå hvilke afviklingsværktøjer, der skal anvendes på det institut, som er under afvikling, jf. artikel 22, stk. 2, navnlig en eventuel udelukkelse fra anvendelse af bail-in-værktøjet i overensstemmelse med artikel 27, stk. 5 og 14
c)
fastslå anvendelsen af Afviklingsfonden til støtte for afviklingsforanstaltningen, jf. artikel 76 og i overensstemmelse med Kommissionens afgørelse truffet i henhold til artikel 19.
7. Umiddelbart efter vedtagelsen af afviklingsordningen fremsender Afviklingsinstansen denne til Kommissionen.
Kommissionen skal, inden for 24 timer efter Afviklingsinstansen har fremsendt afviklingsordningen, enten godkende eller gøre indsigelse mod ordningen hvad angår de skønsmæssige aspekter i de tilfælde, der ikke er dækket af nærværende stykkes tredje afsnit.
Kommissionen kan inden for de første 12 timer, efter at Afviklingsinstansen har fremsendt afviklingsordningen, foreslå Rådet at:
a)
gøre indsigelse mod afviklingsordningen med den begrundelse, at den af Afviklingsinstansen vedtagne ordning ikke opfylder kriteriet om almene hensyn som omhandlet i stk. 1, litra c)
b)
godkende eller gøre indsigelse mod en væsentlig ændring af størrelsen af det beløb fra Afviklingsfonden, som indgår i Afviklingsinstansens afviklingsordning.
Med henblik på tredje afsnit træffer Rådet afgørelse med simpelt flertal.
Afviklingsordningen træder kun i kraft, hvis hverken Rådet eller Kommissionen gør indsigelse inden 24 efter Afviklingsinstansens fremsendelse af ordningen.
Rådet eller Kommissionen angiver, alt efter omstændighederne, begrundelser for udøvelsen af deres indsigelsesret.
Hvis Rådet inden for 24 timer, efter at Afviklingsinstansen har fremsendt afviklingsordningen, har godkendt Kommissionens forslag om ændring af ordningen af de grunde, der er omhandlet i tredje afsnit, litra b), eller hvis Kommissionen har gjort indsigelse i overensstemmelse med andet afsnit, ændrer Afviklingsinstansen inden for otte timer afviklingsordningen i overensstemmelse med de anførte grunde.
Hvis den af Afviklingsinstansen vedtagne afviklingsordning indeholder udelukkelse af visse passiver under ekstraordinære omstændigheder, som omhandlet i artikel 27, stk. 5, og hvor en sådan udelukkelse kræver bidrag fra Afviklingsfonden eller fra alternative finansieringskilder for at beskytte det indre markeds integritet, kan Kommissionen forbyde eller kræve ændringer af den foreslåede udelukkelse med angivelse af passende årsager baseret på overtrædelse af kravene som fastsat i artikel 27 og i delegerede retsakter vedtaget af Kommissionen på grundlag af artikel 44, stk. 11, i direktiv 2014/59/EU.
8. Hvis Rådet modsætter sig, at et institut bringes under afvikling med den begrundelse, at kriterierne om almene hensyn som omhandlet i stk. 1, litra c), ikke er opfyldt, vil den pågældende enhed blive opløst på en velordnet måde i overensstemmelse med gældende national ret.
9. Afviklingsinstansen påser, at de relevante nationale afviklingsmyndigheder træffer de nødvendige afviklingsforanstaltninger til at gennemføre afviklingsordningen. Afviklingsordningen sendes til de relevante nationale afviklingsmyndigheder og skal indeholde en instruks til disse myndigheder om at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at gennemføre Afviklingsinstansens afgørelse i overensstemmelse med artikel 29 ved at udøve afviklingsbeføjelser. Hvis der foreligger statsstøtte eller støtte fra Afviklingsfonden, handler Afviklingsinstansen i overensstemmelse med en afgørelse om den pågældende støtte truffet af Kommissionen.
10. Kommissionen har beføjelse til fra Afviklingsinstansen at indhente alle oplysninger, som den finder relevante for udførelsen af sine opgaver i henhold til denne forordning. Afviklingsinstansen har i overensstemmelse med kapitel 5 i dette afsnit beføjelse til fra alle personer at indhente de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan forberede og træffe afgørelse om en afviklingsforanstaltning, herunder ajourføringer og supplerende oplysninger, der indgår i afviklingsplanerne.
Artikel 19
Statsstøtte og støtte fra Afviklingsfonden
1. Når en afviklingsforanstaltning involverer statsstøtte, jf. artikel 107, stk. 1, i TEUF, eller støtte fra Afviklingsfonden i overensstemmelse med nærværende artikels stk. 3, vil der ikke blive vedtaget en afviklingsordning i henhold til nærværende forordnings artikel 18, stk. 6, før Kommissionen har vedtaget en positiv eller betinget afgørelse om, hvorvidt anvendelsen af en sådan støtte er forenelig med det indre marked.
Unionens institutioner handler under udførelsen af de opgaver, de tildeles i nærværende forordnings artikel 18, i overensstemmelse med principperne i artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59/EU og skal på passende måde offentliggøre alle relevante oplysninger om deres interne organisering i denne henseende.
2. Afviklingsinstansen anmoder efter modtagelse af en meddelelse i henhold til nærværende forordnings artikel 18, stk. 1, eller på eget initiativ, hvis den finder, at afviklingsforanstaltninger vil kunne udgøre statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF, den eller de deltagende medlemsstater om straks at underrette Kommissionen om de påtænkte foranstaltninger i henhold til artikel 108, stk. 3, i TEUF. Afviklingsinstansen underretter Kommissionen om ethvert tilfælde, hvor den anmoder en eller flere medlemsstater om at foretage underretning i henhold til artikel 108, stk. 3, i TEUF.
3. I det omfang afviklingsforanstaltningen som foreslået af Afviklingsinstansen involverer Afviklingsfonden, underretter Afviklingsinstansen Kommissionen om den foreslåede anvendelse af Afviklingsfonden. Afviklingsinstansens underretning skal indeholde alle de oplysninger, der er nødvendige for at Kommissionen kan foretage sin vurdering i henhold til dette stykke.
Underretningen i henhold til dette stykke skal udløse en indledende undersøgelse fra Kommissionens side, under hvilken Kommissionen kan anmode Afviklingsinstansen om yderligere oplysninger. Kommissionen vurderer, hvorvidt anvendelsen af Afviklingsfonden vil fordreje eller true med at forvride konkurrencevilkårene ved at begunstige støttemodtageren eller enhver anden virksomhed, hvilket vil være uforeneligt med det indre marked, i det omfang det påvirker samhandlen mellem medlemsstaterne. Kommissionen skal ved anvendelsen af Afviklingsfonden anvende de kriterier, der er fastlagt for anvendelsen af statsstøttereglerne, som er nedfældet i artikel 107 i TEUF. Afviklingsinstansen forsyner Kommissionen med de oplysninger, som den finder nødvendige for at foretage denne vurdering.
Hvis Kommissionen nærer alvorlige tvivl om, hvorvidt den foreslåede anvendelse af Afviklingsfonden er forenelig med det indre marked, eller hvis Afviklingsinstansen har undladt at tilvejebringe de nødvendige oplysninger efter en anmodning fra Kommissionen i henhold til andet afsnit, indleder Kommissionen en tilbundsgående undersøgelse og underretter Afviklingsinstansen herom. Kommissionen offentliggør sin afgørelse om at indlede en tilbundsgående undersøgelse i Den Europæiske Unions Tidende. Afviklingsmyndigheden, enhver medlemsstat eller enhver person, virksomhed eller forening, hvis interesser kan blive påvirket af anvendelsen af Afviklingsfonden, kan fremsætte bemærkninger til Kommissionen inden for den tidsfrist, som måtte være angivet i underretningen. Afviklingsinstansen kan fremsætte bemærkninger til bemærkningerne fra medlemsstaterne og berørte tredjeparter inden for den tidsfrist, som Kommissionen måtte fastsætte. Ved undersøgelsesperiodens udløb foretager Kommissionen sin vurdering af, om anvendelsen af Afviklingsfonden vil være forenelig med det indre marked.
Kommissionen lader sig i forbindelse med sin vurdering og sine undersøgelse i henhold til dette stykke vejlede af alle de relevante bestemmelser, der er vedtaget i henhold til artikel 109 i TEUF, samt af relevante meddelelser, vejledninger og foranstaltninger vedtaget af Kommissionen, som er gældende på tidspunktet for vurderingen, under anvendelse af traktaternes bestemmelser vedrørende statsstøtte. Disse foranstaltninger skal anvendes som om, henvisninger til den medlemsstat, der er ansvarlig for at underrette om støtten, var henvisninger til Afviklingsinstansen, og med eventuelle andre nødvendige ændringer.
Kommissionen vedtager en afgørelse om foreneligheden af anvendelsen af Afviklingsfonden med det indre marked, som sendes til Afviklingsinstansen og til de nationale afviklingsmyndigheder i den eller de berørte medlemsstater. Denne afgørelse kan være afhængig af betingelser, forpligtelser eller bindende tilsagn for så vidt angår støttemodtageren.
Afgørelsen kan endvidere pålægge Afviklingsmyndigheden, de nationale afviklingsmyndigheder i den eller de deltagende berørte medlemsstat(er) eller støttemodtageren forpligtelser, der skal gøre det muligt at overvåge overholdelsen. Dette kan omfatte krav om udpegelse af en befuldmægtiget eller en anden uafhængig person til at deltage i overvågningen. Den befuldmægtigede eller den anden uafhængige person udfører de opgaver, som måtte være angivet i Kommissionens afgørelse.
Enhver afgørelse i henhold til dette stykke offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende.
Kommissionen kan afgive en negativ afgørelse, der rettes til Afviklingsinstansen, hvori den beslutter, at den foreslåede anvendelse af Afviklingsfonden vil være uforenelig med det indre marked og ikke kan gennemføres i den af Afviklingsinstansen foreslåede form. Afviklingsinstansen genovervejer ved modtagelsen af en sådan afgørelse sin afviklingsordning og udarbejder en revideret udgave.
4. Er Kommissionen alvorligt i tvivl om, hvorvidt dens afgørelse i henhold til stk. 3 overholdes, foretager den de nødvendige undersøgelser. Til dette formål kan Kommissionen udøve de beføjelser, som den har til rådighed i forbindelse med de bestemmelser og andre foranstaltninger, der henvises til i stk. 3, fjerde afsnit, og lade sig vejlede af dem.
5. Hvis Kommissionen på grundlag af de undersøgelser, den gennemfører, og efter at den har opfordret de berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger, mener, at afgørelsen under stk. 3 ikke er blevet overholdt, træffer den en afgørelse rettet til den nationale afviklingsmyndighed i den berørte deltagende medlemsstat, hvori den kræver, at myndigheden inddriver den misbrugte støtte inden for en frist, der fastsættes af Kommissionen. Den støtte fra Afviklingsfonden, der skal tilbagebetales i medfør af en afgørelse om tilbagebetaling, skal omfatte renter til en passende sats, der fastsættes af Kommissionen, og betales til Afviklingsinstansen.
Afviklingsinstansen indbetaler ethvert beløb, den modtager under første afsnit, til Afviklingsfonden, og tager sådanne beløb i betragtning ved fastsættelsen af bidrag i overensstemmelse med artikel 70 og 71.
Den afviklingsprocedure, der er omhandlet i første afsnit, skal respektere støttemodtagernes ret til god forvaltning og til aktindsigt som fastsat i artikel 41 og 42 i chartret.
6. Med forbehold af de indberetningsforpligtelser, som Kommissionen kan fastlægge i sin afgørelse i henhold til nærværende artikels stk. 3, forelægger Afviklingsinstansen Kommissionen årlige rapporter med vurderinger af, om anvendelsen af Afviklingsfonden er i overensstemmelse med afgørelserne i henhold til nævnte stykke, hvor Afviklingsinstansen i forbindelse med udarbejdelsen af disse rapporter anvender sine beføjelser i medfør af artikel 34.
7. Enhver medlemsstat eller enhver person, virksomhed eller forening, hvis interesser kan blive berørt af anvendelsen af Afviklingsfonden, navnlig enheder som omhandlet i artikel 2, har ret til at underrette Kommissionen om enhver mistanke om misbrug af Afviklingsfonden, som er i strid med afgørelsen i medfør af stk. 3.
8. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 93 vedrørende fastsættelse af detaljerede regler for:
a)
beregningen af den rentesats, der skal anvendes i tilfælde af en afgørelse om tilbagebetaling i overensstemmelse med stk. 5
b)
sikring af retten til god forvaltning og retten til aktindsigt som omhandlet i stk. 5.
9. Hvis Kommissionen efter indstilling fra Afviklingsinstansen eller på eget initiativ mener, at anvendelsen af afviklingsværktøjer og -foranstaltninger ikke overholder de kriterier, på grundlag af hvilke den oprindelige afgørelse i henhold til stk. 3 blev truffet, kan den gennemgå en sådan afgørelse på ny og vedtage passende ændringer.
10. Uanset stk. 3 kan Rådet, efter en begæring fra en medlemsstat, ved enstemmighed beslutte, at anvendelse af Afviklingsfonden skal være at betragte som forenelig med det indre marked, såfremt en sådan afgørelse er begrundet i ekstraordinære omstændigheder. Såfremt Rådet ikke har fremsat sin udtalelse inden syv dag efter begæringen, vedtager Kommissionen en afgørelse i sagen.
11. De deltagende medlemsstater skal sikre, at deres nationale afviklingsmyndigheder har de nødvendige beføjelser til at sikre overholdelsen af eventuelle betingelser, der fastsættes i Kommissionens afgørelser i medfør af stk. 3, og til at inddrive misbrugte beløb i henhold til afgørelser truffet af Kommissionen i medfør af stk. 5.
Artikel 20
Værdiansættelse med henblik på afvikling
1. Før Afviklingsinstansen træffer afgørelse om afviklingsforanstaltninger eller udøvelse af beføjelsen til at nedskrive eller konvertere relevante kapitalinstrumenter, påser den, at der foretages en rimelig, forsigtig og realistisk værdiansættelse af aktiverne og passiverne i en enhed som omhandlet i artikel 2 af en person, som er uafhængig af alle offentlige myndigheder, herunder Afviklingsinstansen og den nationale afviklingsmyndighed, og af den pågældende enhed.
2. Når alle kravene i stk. 1 og 4-9 er opfyldt, betragtes værdiansættelsen som endelig, jf. dog stk. 15.
3. Er en uafhængig værdiansættelse i overensstemmelse med stk. 1 ikke mulig, kan Afviklingsinstansen foretage en midlertidig værdiansættelse af en i artikel 2 omhandlet enheds aktiver og passiver i overensstemmelse med bestemmelserne i nærværende artikels stk. 10.
4. Værdiansættelsen har til formål at vurdere værdien af en i artikel 2 omhandlet enheds aktiver og passiver, når den opfylder betingelserne for afvikling i artikel 16 og 18.
5. Målene med værdiansættelsen er:
a)
at indgå i bedømmelsen af, om betingelserne for afvikling eller betingelserne for nedskrivning eller konvertering af kapitalinstrumenter er opfyldt
b)
hvis betingelserne for afvikling er opfyldt, at indgå i afgørelsen om, hvilken passende afviklingsforanstaltning der skal træffes for så vidt angår en enhed som omhandlet i artikel 2
c)
hvis beføjelsen til at nedskrive eller konvertere relevante kapitalinstrumenter anvendes, at indgå i afgørelsen om omfanget af annulleringen eller udvandingen af ejerskabsinstrumenter og omfanget af nedskrivningen eller konverteringen af relevante kapitalinstrumenter
d)
hvis bail-in-værktøjet anvendes, at indgå i afgørelsen om omfanget af nedskrivningen eller konverteringen af de nedskrivningsrelevante passiver
e)
hvis broinstitutværktøjet eller værktøjet til adskillelse af aktiver anvendes, at indgå i afgørelsen om, hvilke aktiver, rettigheder, forpligtelser eller ejerskabsinstrumenter der skal overføres, og afgørelsen om værdien af et eventuelt vederlag, der skal betales til det institut, som er under afvikling, eller i givet fald til ejerne af ejerskabsinstrumenterne
f)
hvis virksomhedssalgsværktøjet anvendes, at indgå i afgørelsen om, hvilke aktiver, rettigheder, forpligtelser eller ejerskabsinstrumenter der skal overføres, og at indgå i Afviklingsinstansens forståelse af, hvad der udgør kommercielle vilkår i den i artikel 24, stk. 2, litra b), anvendte betydning
g)
under alle omstændigheder at sikre, at eventuelle tab på en i artikel 2 omhandlet enheds aktiver anerkendes fuldt ud på det tidspunkt, hvor afviklingsværktøjerne finder anvendelse, eller beføjelsen til at nedskrive eller konvertere relevante kapitalinstrumenter udøves.
6. Værdiansættelsen baseres på forsigtige antagelser, herunder med hensyn til misligholdelsesrater og tabsomfang, uden at dette berører Unionens statsstøtteregler, hvis disse finder anvendelse. Ved værdiansættelsen må der ikke forudsættes nogen potentiel fremtidig ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige, likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes i en nødsituation, eller nogen likviditetsstøtte fra en centralbank, der ydes på andre betingelser end de normale for så vidt angår sikkerhedsstillelse, løbetid og rentesatser, til en enhed som omhandlet i artikel 2 fra det tidspunkt, hvor der træffes afviklingsforanstaltninger, eller beføjelsen til at nedskrive eller konvertere relevante kapitalinstrumenter udøves. Hvis der anvendes et afviklingsværktøj, tages der i værdiansættelsen desuden hensyn til:
a)
at Afviklingsinstansen, jf. artikel 22, stk. 6, kan få dækket rimelige udgifter, den har afholdt, fra det institut, der er under afvikling
b)
at Afviklingsfonden kan påregne renter eller gebyrer for alle lån eller garantier, der ydes til det institut, som er under afvikling, jf. artikel 76.
7. Værdiansættelsen skal suppleres af følgende oplysninger fra en i artikel 2 omhandlet enheds regnskaber og optegnelser:
a)
en ajourført balance og en redegørelse for en i artikel 2 omhandlet enheds finansielle stilling
b)
en analyse af og et skøn over aktivernes bogførte værdi
c)
en liste over udestående balanceførte og ikkebalanceførte fordringer, således som de fremgår af en i artikel 2 omhandlet enheds regnskaber og optegnelser, med angivelse af de respektive lån og prioritetsordenen for fordringer, jf. artikel 17.
8. Hvor det er relevant med henblik på at indgå i de afgørelser, som er omhandlet i nærværende artikels stk. 5, litra e) og f), kan oplysningerne i stk. 7, litra b), suppleres af en analyse af og et skøn over værdien af et institut eller en i artikel 2 omhandlet enheds aktiver og passiver baseret på markedsværdi.
9. Værdiansættelsen skal indeholde en underopdeling af kreditorerne i klasser i overensstemmelse med prioritetsordenen for fordringer i henhold til artikel 17 og et skøn over den behandling, hver klasse af aktionærer eller kreditorer ville have kunnet forvente at få, hvis enheden som omhandlet i artikel 2 blev håndteret som led i almindelig insolvensbehandling. Dette skøn berører ikke anvendelsen af princippet om, at ingen kreditorer må stilles ringere som omhandlet i artikel 15, stk. 1, litra g).
10. Hvis det, på grund af sagens hastende omstændigheder enten ikke er muligt at opfylde kravene som fastsat i stk. 7 og 9, eller hvis stk. 3 finder anvendelse, foretages der en midlertidig værdiansættelse. Den midlertidige værdiansættelse skal opfylde kravene som fastsat i stk. 4 og, så vidt det efter omstændighederne med rimelighed er praktisk muligt, kravene som fastsat i stk. 1, 7 og 9.
Den midlertidige værdiansættelse som omhandlet i første afsnit skal omfatte en buffer til yderligere tab, når dette er berettiget.
11. En værdiansættelse, der ikke opfylder alle kravene som fastsat i stk. 1 og 4-9, anses for at være midlertidig, indtil en uafhængig person, jf. stk. 1, har foretaget en værdiansættelse, der fuldt ud opfylder alle kravene som fastsat i de nævnte stykker. Den efterfølgende endelige værdiansættelse foretages, så snart det er praktisk muligt. Den kan foretages uafhængigt af den i stk. 16, 17 og 18 omhandlede værdiansættelse eller samtidig med denne og af samme uafhængige person, men de to værdiansættelser skal være adskilt fra hinanden.
Målene med den efterfølgende endelige værdiansættelse er:
a)
at sikre, at eventuelle tab på aktiverne i en enhed som omhandlet i artikel 2 anerkendes fuldt ud i bogføringen for enheden
b)
at indgå i afgørelsen om at nedskrive kreditorernes fordringer eller øge værdien af det betalte vederlag, jf. nærværende artikels stk. 12.
12. Hvis skønnet i den efterfølgende endelige værdiansættelse over en i artikel 2 omhandlet enheds nettoværdi er højere end skønnet i den midlertidige værdiansættelse over enhedens nettoværdi, kan Afviklingsinstansen pålægge den nationale afviklingsmyndighed at:
a)
udøve sin beføjelse til at øge værdien af de fordringer fra kreditorer eller ejere af relevante kapitalinstrumenter, der er blevet nedskrevet under bail-in-værktøjet
b)
give et broinstitut eller et porteføljeadministrationsselskab instruks om at foretage en yderligere udbetaling af vederlag med hensyn til aktiver, rettigheder eller forpligtelser til et institut, som er under afvikling, eller i givet fald med hensyn til ejerskabsinstrumenterne til ejerne af disse ejerskabsinstrumenter.
13. Uanset stk. 1 er en midlertidig værdiansættelse i henhold til stk. 10 og 11 et gyldigt grundlag for, at Afviklingsinstansen kan træffe afgørelse om afviklingsforanstaltninger, herunder at give de nationale afviklingsmyndigheder instrukser om at tage kontrol over en nødlidende enhed eller om udøvelsen af beføjelsen til nedskrivning eller konvertering af relevante kapitalinstrumenter.
14. Afviklingsinstansen iværksætter og opretholder foranstaltninger til at sikre, at vurderingen i forbindelse med anvendelsen af bail-in-værktøjet i overensstemmelse med artikel 27 og værdiansættelsen som omhandlet i stk. 1-15 i denne artikel er baseret på oplysninger om aktiver og passiver i instituttet under afvikling, som er så ajourførte og omfattende som muligt.
15. Værdiansættelsen er en integrerende del af afgørelsen om anvendelse af et afviklingsværktøj eller om udøvelse af en afviklingsbeføjelse eller afgørelsen om udøvelse af gældsnedskrivnings- og konverteringsbeføjelser i forbindelse med kapitalinstrumenter. Værdiansættelsen kan ikke i sig selv gøres til genstand for en særskilt ret til appel, men kan gøres til genstand for appel sammen med Afviklingsinstansens afgørelse.
16. Afviklingsinstansen påser, at en uafhængig person, jf. stk. 1, hurtigst muligt efter at en afviklingsforanstaltning eller afviklingsforanstaltninger er blevet iværksat, foretager en værdiansættelse med henblik på at vurdere, om aktionærer og kreditorer ville have modtaget en bedre behandling, hvis instituttet under afvikling havde været underlagt almindelig insolvensbehandling. Denne værdiansættelse adskiller sig fra den værdiansættelse, der foretages i henhold til stk. 1-15.
17. Ved værdiansættelsen som omhandlet i stk. 16 fastlægges:
a)
den behandling, som aktionærer og kreditorer eller de relevante indskudsgarantiordninger ville have modtaget, hvis et institut under afvikling, for hvilken afviklingsforanstaltningen eller afviklingsforanstaltningerne er blevet sat i værk, havde været underlagt almindelig insolvensbehandling på det tidspunkt, hvor afgørelsen om afviklingsforanstaltningen blev truffet
b)
den faktiske behandling, som aktionærer i og kreditorer hos et institut under afvikling har modtaget i forbindelse med afviklingen og
c)
om der er nogen forskel mellem behandlingen i nærværende stykkes litra a) og behandlingen i litra b).
18. Ved værdiansættelsen som omhandlet i stk. 16:
a)
forudsættes det, at et institut under afvikling, for hvilken afviklingsforanstaltningen eller afviklingsforanstaltningerne er blevet sat i værk, ville havde været underlagt almindelig insolvensbehandling på det tidspunkt, hvor afgørelsen om afviklingsforanstaltningen blev truffet
b)
forudsættes det, at afviklingsforanstaltningen eller afviklingsforanstaltningerne ikke var blevet iværksat
c)
ses der bort fra enhver ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige til et institut under afvikling.
Artikel 21
Nedskrivning og konvertering af kapitalinstrumenter
1. Afviklingsinstansen udøver først beføjelsen til nedskrivning eller konvertering af relevante kapitalinstrumenter efter proceduren i artikel 18 for enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 2, og enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5, når betingelserne for anvendelsen af disse stykker er opfyldt, og når den ved et eksekutiv møde efter at havemodtaget meddelelse i henhold til andet afsnit eller på eget initiativ vurderer, at en eller flere af følgende betingelser er opfyldt:
a)
hvis det er blevet konstateret, at de i artikel 16 og 18 omhandlede betingelser for afvikling er opfyldt, før der træffes nogen afviklingsforanstaltning
b)
at enheden ikke længere vil være levedygtig, medmindre de relevante kapitalinstrumenter nedskrives eller konverteres til egenkapital
c)
i tilfælde af relevante kapitalinstrumenter, som er udstedt af et datterselskab, og hvis disse relevante kapitalinstrumenter anses for at opfylde kravet til kapitalgrundlag på et individuelt grundlag og en konsolideret situation, medmindre beføjelsen til nedskrivning eller konvertering udøves i forbindelse med disse instrumenter, at koncernen ikke længere vil være levedygtig
d)
i tilfælde af relevante kapitalinstrumenter, som er udstedt på koncernniveau, og hvis disse relevante kapitalinstrumenter anses for at opfylde kravene til kapitalgrundlag på et individuelt grundlag, på koncernniveau eller på et konsolideret grundlag, medmindre beføjelsen til nedskrivning eller konvertering udøves i forbindelse med disse instrumenter, at koncernen ikke længere vil være levedygtig
e)
at enheden eller koncernen har behov for ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige, undtagen i de tilfælde, der er fastsat i artikel 18, stk. 4, litra d), nr. iii).
ECB foretager vurderingen af betingelserne som omhandlet i første afsnit, litra a), c) og d), efter høring af Afviklingsinstansen. Afviklingsinstansen kan på et eksekutivmøde ligeledes foretage en sådan vurdering.
2. For så vidt angår vurderingen af, om enheden eller koncernen er levedygtig, kan Afviklingsinstansen på et eksekutivmøde kun foretage en sådan vurdering, efter at have givet ECB meddelelse om, at den har til hensigt at træffe en sådan afgørelse, og kun hvis ECB inden for tre kalenderdage efter modtagelsen af en sådan meddelelse ikke selv foretager en sådan vurdering. ECB forsyner straks Afviklingsinstansen med alle relevante oplysninger, som Afviklingsinstansen anmoder om med henblik på at tage dem med i sin vurdering.
3. Med henblik på stk. 1 anses en enhed som omhandlet i artikel 2 eller en koncern kun for ikke længere at være levedygtig, hvis begge følgende betingelser er opfyldt:
a)
den pågældende enhed eller koncern er nødlidende eller er forventeligt nødlidende
b)
det ser under hensyntagen til tidsfaktoren og andre relevante omstændigheder ikke ud til, at nogen anden foranstaltning, herunder alternative foranstaltninger iværksat af den private sektor eller et tilsyn (bl.a. tidlig indgriben) end nedskrivning eller konvertering af relevante kapitalinstrumenter, uafhængigt eller kombineret med en afviklingsforanstaltning, inden for en passende tidshorisont vil kunne forhindre, at enheden eller koncernen bliver nødlidende.
4. Med henblik på anvendelsen af stk. 3, litra a), anses den pågældende enhed for at være nødlidende eller forventeligt nødlidende, hvis et eller flere af de i artikel 18, stk. 4, omhandlede forhold gør sig gældende.
5. Med henblik på anvendelsen af stk. 3, litra a), anses en koncern for at være nødlidende eller forventeligt nødlidende, når koncernen misligholder, eller der er objektive elementer til støtte for en konstatering af, at koncernen i nær fremtid vil misligholde, de konsoliderede tilsynskrav på en måde, der berettiger, at ECB eller den kompetente nationale myndighed træffer foranstaltninger, herunder men ikke begrænset til det forhold, at koncernen har lidt eller sandsynligvis vil lide tab, som opsluger hele eller en betydelig del af dens kapitalgrundlag.
6. Et relevant kapitalinstrument udstedt af et datterselskab nedskrives eller konverteres ikke i henhold til artikel 59, stk. 3, litra c), i direktiv 2014/59/EU i større omfang eller på ringere betingelser end kapitalinstrumenter af samme rang i moderselskabet, som er blevet nedskrevet eller konverteret.
7. Hvis en eller flere af de i stk. 1 omhandlede betingelser er opfyldt, beslutter Afviklingsinstansen, der handler efter proceduren som fastsat i artikel 18, om beføjelserne til at nedskrive eller konvertere relevante kapitalinstrumenter skal udøves uafhængigt eller i overensstemmelse med proceduren i artikel 18 kombineret med en afviklingsforanstaltning.
8. Hvis Afviklingsinstansen, der handler efter proceduren som fastsat i artikel 18, konstaterer, at en eller flere af betingelserne i denne artikels stk. 1 er opfyldt, men at betingelserne for afvikling i overensstemmelse med artikel 18, stk. 1, ikke er opfyldt, giver Afviklingsinstansen straks de nationale afviklingsmyndigheder instruks om at udøve nedskrivnings- eller konverteringsbeføjelserne i henhold til artikel 59 og 60 i direktiv 2014/59/EU.
Afviklingsinstansen sikrer, at der, inden de nationale afviklingsmyndigheder udøver beføjelsen til at nedskrive eller konvertere relevante kapitalinstrumenter, foretages en værdiansættelse af en i artikel 2 omhandlet enheds eller en koncerns aktiver og passiver i overensstemmelse med artikel 20, stk. 1-15. Denne værdiansættelse danner grundlaget for beregningen af den nedskrivning, der skal anvendes på de relevante kapitalinstrumenter for at dække tab, og den konvertering, der skal anvendes på de relevante kapitalinstrumenter for at rekapitalisere enheden som omhandlet i artikel 2 eller koncernen.
9. Hvis en eller flere af betingelserne i stk. 1 er opfyldt, og betingelserne i artikel 18, stk. 1, ligeledes er opfyldt, finder den i artikel 18, stk. 6, 7 og 8, fastsatte procedure anvendelse.
10. Afviklingsinstansen påser, at de nationale afviklingsmyndigheder udøver nedskrivnings- eller konverteringsbeføjelserne hurtigst muligt i overensstemmelse med den i artikel 17 anførte prioritetsorden for deres fordringer og på en måde, der giver følgende resultater:
a)
egentlige kernekapitalposter nedbringes først i forhold til tabene og inden for dens kapacitet
b)
hovedstolen af supplerende kernekapitalinstrumenter nedskrives og/eller konverteres til egentlige kernekapitalinstrumenter, i det omfang det er nødvendigt inden for de i artikel 14 fastsatte afviklingsmål eller inden for de relevante kapitalinstrumenters kapacitet, alt efter hvad der er lavest
c)
hovedstolen af hybride kapitalinstrumenter nedskrives og/eller konverteres til egentlige kernekapitalinstrumenter, i det omfang det er nødvendigt inden for de i artikel 14 fastsatte afviklingsmål eller inden for de relevante kapitalinstrumenters kapacitet, alt efter hvad der er lavest.
11. De nationale afviklingsmyndigheder efterlever Afviklingsinstansens instrukser og foretager nedskrivningen eller konverteringen af relevante kapitalinstrumenter i overensstemmelse med artikel 29.
Artikel 22
Almindelige principper for afviklingsværktøjer
1. Når Afviklingsinstansen beslutter at anvende et afviklingsværktøj over for en enhed eller en koncern som omhandlet i artikel 7, stk. 2, eller over for en enhed eller en koncern som omhandlet i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5, hvis betingelserne for anvendelsen af disse stykker er opfyldt, og denne afviklingsforanstaltning medfører, at kreditorerne lider tab, eller at deres fordringer konverteres, giver Afviklingsinstansen de nationale afviklingsmyndigheder instruks om at udøve beføjelsen til at nedskrive eller konvertere relevante kapitalinstrumenter i henhold til artikel 21 umiddelbart inden eller samtidigt med anvendelsen af afviklingsværktøjet.
2. De afviklingsværktøjer, der er omhandlet i artikel 18, stk. 6, litra b), er følgende:
a)
virksomhedssalgsværktøjet
b)
broinstitutværktøjet
c)
værktøjet til adskillelse af aktiver
d)
bail-in-værktøjet.
3. Når Afviklingsinstansen vedtager afviklingsordningen som omhandlet i artikel 18, stk. 6, tager den hensyn til følgende faktorer:
a)
aktiverne og passiverne i det institut, der er under afvikling, på grundlag af værdiansættelsen i henhold til artikel 20
b)
den likviditetsmæssige status for det institut, der er under afvikling
c)
salgbarheden af franchiseværdien i det institut, der er under afvikling, i lyset af konkurrenceforholdene og de økonomiske forhold på markedet
d)
den tid, der er til rådighed.
4. Afviklingsværktøjerne anvendes med henblik på at nå de afviklingsmål, der er fastlagt i artikel 14, i overensstemmelse med principperne for afvikling i artikel 15. De kan anvendes enten alene eller i enhver kombination, bortset fra værktøjet til adskillelse af aktiver, der kun kan anvendes sammen med et andet afviklingsværktøj.
5. Anvendes de i stk. 2, litra a) eller b), omhandlede afviklingsværktøjer til kun at overføre en del af aktiverne, rettighederne eller forpligtelserne i det institut, der er under afvikling, skal den resterende del af enheden, jf. artikel 2, fra hvilken aktiverne, rettighederne eller forpligtelserne er blevet overført, håndteres som led i almindelig insolvensbehandling.
6. Afviklingsinstansen kan få dækket rimelige udgifter i forbindelse med anvendelsen af afviklingsværktøjerne eller beføjelserne på én eller flere af følgende måder:
a)
som et fradrag fra et vederlag, der er betalt af en modtager til det institut, der er under afvikling, eller i givet fald til aktionærerne eller ejerne af andre ejerskabsinstrumenter
b)
fra det institut, der er under afvikling, som privilegeret kreditor eller
c)
fra et eventuelt provenu som følge af indstillingen af driften af broinstituttet eller porteføljeadministrationsselskabet, som privilegeret kreditor.
Et eventuelt overskud modtaget af de nationale afviklingsmyndigheder i forbindelse med anvendelse af Afviklingsfonden tilbagebetales til Afviklingsinstansen.
Artikel 23
Afviklingsordning
I den afviklingsordning, der vedtages af Afviklingsinstansen i henhold til artikel 18, fastsættes i overensstemmelse med en eventuel afgørelse om statsstøtte eller støtte fra Afviklingsfonden de nærmere bestemmelser om de afviklingsværktøjer, der skal anvendes over for det institut, der er under afvikling, vedrørende som minimum de foranstaltninger, der er omhandlet i artikel 24, stk. 2, artikel 25, stk. 2, artikel 26, stk. 2, og artikel 27, stk. 1, der gennemføres af de nationale afviklingsmyndigheder i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i direktiv 2014/59/EU som gennemført i national ret, og de specifikke beløb og formål, til hvilke Afviklingsfonden skal anvendes, fastsættes.
Afviklingsordningen beskriver de afviklingsforanstaltninger, der bør træffes af Afviklingsinstansen over for EU-moderselskabet eller bestemte koncernenheder etableret i den deltagende medlemsstat med det formål at opfylde de afviklingsmål og -principper, der er omhandlet i artikel 14 og 15.
Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen skal i forbindelse med vedtagelsen af afviklingsordningen tage hensyn til og anvende den i artikel 8 omhandlede afviklingsplan, medmindre Afviklingsinstansen i lyset af sagens omstændigheder vurderer, at afviklingsmålene kan opfyldes mere effektivt ved at træffe foranstaltninger, som ikke er omhandlet i afviklingsplanen.
Under afviklingsproceduren kan Afviklingsinstansen ændre og ajourføre afviklingsordningen, hvis dette er hensigtsmæssigt i lyset af sagens omstændigheder. I forbindelse med ændringer og ajourføringer finder proceduren som fastsat i artikel 18 anvendelse.
Afviklingsordningen skal endvidere gøre det muligt for de nationale afviklingsmyndigheder, hvor det er relevant, at udpege en administrator for det institut, der er under afvikling, i medfør af artikel 35 i direktiv 2014/59/EU. Afviklingsinstansen kan bestemme, at den samme administrator udpeges for alle de enheder, der tilhører en koncern, hvor dette er nødvendigt for at fremme løsninger, der genopretter de berørte enheders finansielle sundhed.
Artikel 24
Virksomhedssalgsværktøjet
1. Inden for afviklingsordningen består virksomhedssalgsværktøjet i overførsel af følgende til en køber, der ikke er et broinstitut:
a)
aktier eller andre ejerskabsinstrumenter udstedt af et institut under afvikling eller
b)
alle eller nogle aktiver, rettigheder eller forpligtelser i et institut under afvikling.
2. For så vidt angår virksomhedssalgsværktøjet, fastsættes i afviklingsordningen:
a)
hvilke instrumenter, aktiver, rettigheder og forpligtelser der skal overføres af den nationale afviklingsmyndighed i overensstemmelse med artikel 38, stk. 1 og stk. 7-11, i direktiv 2014/59/EU
b)
på hvilke kommercielle vilkår den nationale afviklingsmyndighed under hensyntagen til omstændighederne og omkostningerne og udgifterne under afviklingsproceduren skal foretage overførslen i henhold til artikel 38, stk. 2, 3 og 4, i direktiv 2014/59/EU
c)
hvorvidt overførselsbeføjelsen kan udøves flere gange af den nationale afviklingsmyndighed, jf. artikel 38, stk. 5 og 6, i direktiv 2014/59/EU
d)
ordningerne for den nationale afviklingsmyndigheds udbydning af den pågældende enhed eller de pågældende instrumenter, aktiver, rettigheder og forpligtelser i overensstemmelse med artikel 39, stk. 1 og 2, i direktiv 2014/59/EU
e)
hvorvidt den nationale afviklingsmyndigheds overholdelse af salgskravene vil svække afviklingsmålene, jf. nærværende artikels stk. 3.
3. Afviklingsinstansen anvender virksomhedssalgsværktøjet uden at skulle overholde salgskravene som fastsat i stk. 2, litra e), hvis den finder, at overholdelse af disse krav vil svække et eller flere af afviklingsmålene, og navnlig, hvis følgende betingelser er opfyldt:
a)
den finder, at der består en væsentlig trussel mod den finansielle stabilitet, og at denne er forårsaget eller forværres af, at det institut, der er under afvikling, er blevet nødlidende eller forventeligt nødlidende, og
b)
den finder, at overholdelse af de pågældende krav efter alt at dømme vil svække effektiviteten af virksomhedssalgsværktøjet med hensyn til at imødegå truslen eller opfylde afviklingsmålet i artikel 14, stk. 2, litra b).
Artikel 25
Broinstitutværktøjet
1. Inden for afviklingsordningen består broinstitutværktøjet i overførsel til et broinstitut af:
a)
aktier eller andre ejerskabsinstrumenter udstedt af et eller flere institutter under afvikling eller
b)
alle eller nogle aktiver, rettigheder eller forpligtelser i et eller flere institutter under afvikling.
2. Med hensyn til broinstitutværktøjet fastsættes i afviklingsordningen:
a)
hvilke instrumenter, aktiver, rettigheder og forpligtelser der skal overføres til et broinstitut af den nationale afviklingsmyndighed i overensstemmelse med artikel 40, stk. 1-12, i direktiv 2014/59/EU
b)
ordningerne for den nationale afviklingsmyndigheds etablering og drift af broinstituttet og indstilling af broinstituttets drift, jf. artikel 41, stk. 1, 2, 3 og 5-9, i direktiv 2014/59/EU
c)
ordningerne for den nationale afviklingsmyndigheds udbydning af broinstituttet eller dets aktiver eller passiver, jf. artikel 41, stk. 4, i direktiv 2014/59/EU.
3. Afviklingsmyndigheden sikrer, at den samlede værdi af de forpligtelser, der af den nationale afviklingsmyndighed overføres til broinstituttet, ikke overstiger den samlede værdi af de rettigheder og aktiver, der overføres fra det institut, der er under afvikling, eller som tilføres fra andre kilder.
Artikel 26
Værktøj til adskillelse af aktiver
1. Inden for afviklingsordningen består værktøjet til adskillelse af aktiver i overførsel af aktiver, rettigheder eller forpligtelser i et institut, der er under afvikling, eller et broinstitut til et eller flere porteføljeadministrationsselskaber.
2. For så vidt angår værktøjet til adskillelse af aktiver, fastsættes i afviklingsordningen:
a)
hvilke aktiver, rettigheder og forpligtelser der af den nationale afviklingsmyndighed skal overføres til et porteføljeadministrationsselskab i overensstemmelse med artikel 42, stk. 1-5 og 8-13, i direktiv 2014/59/EU
b)
det vederlag, for hvilket aktiverne, rettighederne og forpligtelserne af den nationale afviklingsmyndighed skal overføres til porteføljeadministrationsselskabet, i overensstemmelse med principperne i nærværende forordnings artikel 20, artikel 42, stk. 7, i direktiv 2014/59/EU samt Unionens statsstøtteregler.
Første afsnit, litra b), er ikke til hinder for, at vederlaget kan have en nominel eller negativ værdi.
Artikel 27
Bail-in-værktøjet
1. Bail-in-værktøjet kan anvendes til følgende formål:
a)
at rekapitalisere et institut eller en enhed som omhandlet i artikel 2, der opfylder betingelserne for afvikling i et tilstrækkeligt omfang til at genoprette enhedens evne til at opfylde betingelserne for tilladelse (for så vidt disse betingelser finder anvendelse på enheden) og til fortsat at udføre de aktiviteter, hvortil den har opnået tilladelse i henhold til direktiv 2013/36/EU eller direktiv 2014/65/EU, hvis enheden har opnået tilladelse i henhold til disse direktiver, og til at bevare en tilstrækkelig markedstillid til instituttet eller enheden
b)
at konvertere til egenkapital eller nedbringe hovedstolen af fordrings- eller gældsinstrumenter, der overføres:
i)
til et broinstitut med henblik på at skaffe kapital til dette broinstitut eller
ii)
under virksomhedssalgsværktøjet eller værktøjet til adskillelse af aktiver.
Inden for afviklingsordningen vedrørende bail-in-værktøjet fastsættes følgende:
a)
det samlede beløb, med hvilket nedskrivningsrelevante passiver skal nedbringes eller konverteres, jf. stk. 13
b)
de passiver, der kan undtages, jf. stk. 5-14
c)
målet for og minimumsindholdet af den virksomhedsomlægningsplan, der skal forelægges, jf. stk. 16.
2. Bail-in-værktøjet må kun anvendes til det i stk. 1, litra a), anførte formål, hvis det med rimelighed kan forventes, at anvendelsen af dette værktøj sammen med andre relevante foranstaltninger, herunder de foranstaltninger, der gennemføres i overensstemmelse med virksomhedsomlægningsplanen, som kræves i henhold til stk. 16, ud over at opfylde de relevante afviklingsmål vil føre til en genoprettelse af instituttets eller enhedens finansielle sundhed og levedygtighed på længere sigt.
Er betingelserne som fastsat i første afsnit ikke opfyldt, anvendes et af afviklingsværktøjerne i artikel 22, stk. 2, litra a), b) og c), og bail-in-værktøjet som omhandlet i nævnte stykkes litra d), afhængigt af hvad der er mest hensigtsmæssigt.
3. Følgende passiver kan, hvad enten de er omfattet af lovgivningen i en medlemsstat eller i et tredjeland, ikke gøres til genstand for nedskrivning og konvertering:
a)
dækkede indskud
b)
sikrede passiver, dækkede obligationer og passiver i form af finansielle instrumenter, der anvendes til hedgingformål, som udgør en integreret del af sikkerhedspuljen, og som i overensstemmelse med national lovgivning er sikret på en måde, der svarer til dækkede obligationer
c)
enhver forpligtelse, der opstår som følge af et instituts eller en enheds som omhandlet i artikel 2 besiddelse af kunders aktiver eller penge, herunder kunders aktiver eller penge, der er deponeret af eller på vegne af investeringsinstitutter som defineret i artikel 1, stk. 2, i direktiv 2009/65/EF eller AIF'er som defineret i artikel 4, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/61/EU (17), under forudsætning af at en sådan kunde er beskyttet i henhold til den gældende insolvensret
d)
enhver forpligtelse, der opstår som følge af et tillidsforhold mellem et institut eller en enhed som omhandlet i artikel 2 (som administrator) og en anden person (som begunstiget), under forudsætning af at en sådan begunstiget er beskyttet i henhold til gældende insolvens- eller civilret
e)
forpligtelser over for institutter, undtagen enheder, der indgår i samme koncern, med en oprindelig løbetid på mindre end syv dage
f)
forpligtelser med en resterende løbetid på mindre en syv dage, over for systemer eller systemansvarlige, der er udpeget i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/26/EF (18), eller deres deltagere og som følge af deltagelse i et sådant system
g)
en forpligtelse over for en af følgende:
i)
en medarbejder som følge af et løntilgodehavende, pensionsydelser eller anden fast godtgørelse, undtagen den variable del af lønnen, som ikke er reguleret ved en kollektiv overenskomst
ii)
en kommerciel eller handelsmæssig kreditor som følge af levering til det institut eller den enhed, der er omhandlet i artikel 2, af varer eller tjenester, der er afgørende for den daglige drift af instituttets eller enhedens aktiviteter, herunder it-tjenester, forsyninger og leje, servicering og vedligeholdelse af lokaler
iii)
skatte- og socialsikringsmyndigheder, såfremt disse forpligtelser har fortrinsret i henhold til gældende ret
iv)
indskudsgarantiordninger som følge af forfaldne bidrag i overensstemmelse med direktiv 2014/49/EU.
Litra g), nr. i), i første afsnit finder ikke anvendelse på den variable del af lønnen for væsentlige risikotagere som fastsat i artikel 92, stk. 2, i direktiv 2013/36/EU.
4. Bail-in-værktøjets anvendelsesområde som omhandlet i nærværende artikels stk. 3 er ikke til hinder for, at bail-in-beføjelserne i givet fald udøves i forhold til en hvilken som helst del af et sikret passiv eller et passiv, for hvilket der er stillet sikkerhed, som overstiger værdien af de aktiver, det pant, den tilbageholdelsesret eller den kaution, der stilles som sikkerhed, eller et hvilket som helst beløb i et indskud, der overstiger den dækning, som foreskrives i artikel 6 i direktiv 2014/49/EU.
Afviklingsinstansen påser, at alle sikrede aktiver i tilknytning til en sikkerhedspulje med dækkede obligationer er uberørte, holdes adskilt og finansieres i tilstrækkeligt omfang.
Uden at det berører bestemmelserne om store eksponeringer i forordning (EU) nr. 575/2013 og direktiv 2013/36/EU og for at give mulighed for at afvikle enheder og koncerner, henstiller Afviklingsinstansen til de nationale afviklingsmyndigheder, at de i overensstemmelse med nærværende forordnings artikel 10, stk. 11, litra b), begrænser, i hvilket omfang andre institutter ligger inde med passiver, der kan blive omfattet af et bail-in-værktøj, undtagen passiver, som enheder, der er en del af den samme koncern, ligger inde med.
5. Under ekstraordinære omstændigheder, hvor der anvendes et bail-in-værktøj, kan visse passiver udelukkes eller delvis udelukkes fra anvendelsen af nedskrivnings- eller konverteringsbeføjelserne hvis:
a)
det, uanset at den relevante nationale afviklingsmyndighed efter bedste evne bestræber sig herpå, ikke muligt at foretage en bail-in inden for en rimelig frist
b)
udelukkelsen er strengt nødvendig og rimelig af hensyn til videreførelsen af kritiske funktioner og centrale forretningsområder på en måde, der fortsat sætter instituttet under afvikling i stand til at videreføre nøglefunktioner, tjenesteydelser og transaktioner
c)
udelukkelsen er strengt nødvendig og rimelig for at undgå en udbredt afsmittende virkning, navnlig med hensyn til berettigede indskud tilhørende fysiske personer, mikrovirksomheder samt små og mellemstore virksomheder, som alvorligt ville forstyrre de finansielle markeders funktion, herunder de finansielle markeders infrastrukturer på en måde, der ville medføre en alvorlig forstyrrelse for en medlemsstats eller Unionens økonomi, eller
d)
anvendelse af bail-in-værktøjet på disse passiver ville forårsage en værdinedsættelse af en sådan størrelse, at andre kreditorers tab ville være større, end hvis disse passiver var udelukket fra bail-in.
Hvis et nedskrivningsrelevant passiv eller en gruppe af nedskrivningsrelevante passiver udelukkes eller delvis udelukkes i henhold til dette stykke, kan omfanget af den nedskrivning eller konvertering, der foretages for andre nedskrivningsrelevante passiver, øges for at tage højde for sådanne udelukkelser, forudsat at omfanget af den nedskrivning og konvertering, der foretages for andre nedskrivningsrelevante passiver, overholder principperne i artikel 15, stk. 1, litra g).
6. Hvis et nedskrivningsrelevant passiv eller en gruppe af nedskrivningsrelevante passiver udelukkes eller delvis udelukkes, jf. stk. 5, og de tab, der skulle have været dækket af disse passiver, ikke er blevet videregivet fuldt ud til andre kreditorer, kan der fra Afviklingsfonden ydes et bidrag til instituttet under afvikling med henblik på at gøre et eller begge af følgende:
a)
dække eventuelle tab, der ikke er absorberet af nedskrivningsrelevante passiver, og genoprette nettoværdien af instituttet under afvikling til nul i overensstemmelse med stk. 13, litra a)
b)
købe ejerskabsinstrumenter eller kapitalinstrumenter i instituttet under afvikling for at rekapitalisere instituttet i overensstemmelse med stk. 13, litra b).
7. Afviklingsfonden kan kun yde et bidrag som omhandlet i stk. 6, såfremt:
a)
der er ydet et bidrag med henblik på tabsabsorbering og rekapitalisering til et beløb på mindst 8 % af de samlede passiver, herunder kapitalgrundlaget i instituttet under afvikling, målt på tidspunktet for afviklingsforanstaltningen i overensstemmelse med den værdiansættelse, der er omhandlet i artikel 20, stk. 1-15, af aktionærer, indehavere af relevante kapitalinstrumenter og andre nedskrivningsrelevante passiver ved hjælp af nedskrivning, konvertering eller på anden vis og
b)
bidraget fra Afviklingsfonden ikke overstiger 5 % af de samlede passiver, herunder kapitalgrundlaget i instituttet under afvikling, målt på tidspunktet for afviklingsforanstaltningen i overensstemmelse med den værdiansættelse, der er omhandlet i artikel 20, stk. 1-15.
8. Bidraget fra Afviklingsfonden som omhandlet i nærværende artikels stk. 7 kan finansieres af:
a)
det beløb, der er til rådighed for Afviklingsfonden, og som er opkrævet gennem bidrag fra enheder som omhandlet i nærværende forordnings artikel 2 i overensstemmelse med de bestemmelser, der er fastsat i direktiv 2014/59/EU samt i nærværende forordnings artikel 67, stk. 4, og artikel 70 og 71
b)
de beløb, der er opkrævet fra alternative finansieringsmidler i overensstemmelse med artikel 73 og 74, hvis de i nærværnede stykkes litra a) omhandlede beløb ikke er tilstrækkelige.
9. I ekstraordinære tilfælde kan det forsøges at tilvejebringe yderligere finansiering fra alternative finansieringskilder, efter at:
a)
den grænse på 5 %, der er angivet i stk. 7, litra b), er nået, og
b)
alle usikrede ikkeprivilegerede passiver, bortset fra berettigede indskud, er nedskrevet eller konverteret fuldt ud.
10. Som et alternativ eller et supplement kan der, når betingelserne som fastsat i stk. 9, litra a) og b), er opfyldt, ydes et bidrag fra midler, der er opkrævet i form af ex ante-bidrag i overensstemmelse med artikel 70, og som endnu ikke er udnyttet.
11. Ved anvendelsen af denne forordning finder artikel 44, stk. 8, i direktiv 2014/59/EU ikke anvendelse.
12. Når der træffes afgørelse i henhold til stk. 5, skal der tages behørigt hensyn til:
a)
princippet om, at tab først afholdes af aktionærerne og dernæst generelt af kreditorerne i prioritetsorden i det institut, der er under afvikling
b)
hvor megen tabsabsorberingskapacitet der vil være tilbage i instituttet under afvikling, hvis passiverne eller gruppen af passiver udelukkes, og
c)
behovet for at bibeholde tilstrækkelige ressourcer til afviklingsfinansiering.
13. Afviklingsinstansen vurderer på grundlag af en værdiansættelse, der overholder kravene i artikel 20, stk. 1-15, af det samlede beløb af:
a)
hvor det er relevant, det beløb, hvormed de nedskrivningsrelevante passiver skal nedskrives for at sikre, at nettoværdien af instituttet under afvikling er lig med nul, og
b)
hvor det er relevant, det beløb, hvormed de nedskrivningsrelevante passiver skal konverteres til aktier eller andre typer af kapitalinstrumenter for at genoprette den egentlige kernekapitalprocent for enten:
i)
instituttet under afvikling eller
ii)
broinstituttet.
Den i første afsnit omhandlede vurdering fastsætter det beløb, hvormed de nedskrivningsrelevante passiver skal nedskrives eller konverteres for at genoprette den egentlige kernekapitalprocent for instituttet under afvikling eller, hvis det er relevant, den egentlige kernekapitalprocent for broinstituttet, idet der tages hensyn til kapitalbidrag fra Afviklingsfonden i henhold til artikel 76, stk. 1, litra d), og for at bevare en tilstrækkelig markedstillid til instituttet under afvikling eller til broinstituttet og give det mulighed for i løbet af mindst et år fortsat at opfylde kravene til godkendelse og fortsætte de aktiviteter, hvortil det er godkendt i henhold til direktiv 2013/36/EU eller direktiv 2014/65/EU.
Agter Afviklingsinstansen at anvende værktøjet til adskillelse af aktiver som omhandlet i artikel 26 skal det beløb, som de nedskrivningsrelevante passiver skal nedbringes med, i relevant omfang tage hensyn til et forsigtigt skøn over porteføljeadministrationsselskabets kapitalbehov.
14. Udelukkelser i henhold til stk. 5 kan foretages enten med henblik på fuldstændig udelukkelse af et passiv fra nedskrivning eller en begrænsning af omfanget af nedskrivningen af dette passiv.
15. Ved anvendelse af nedskrivnings- og konverteringsbeføjelserne skal kravene vedrørende prioritetsordenen for krav som fastsat i artikel 17 overholdes.
16. Den nationale afviklingsmyndighed forelægger straks Afviklingsinstansen den virksomhedsomlægningsplan, den har modtaget i henhold til artikel 52, stk. 1, 2 og 3, i direktiv 2014/59/EU, fra ledelsesorganet eller den person eller de personer, der er udpeget i henhold til artikel 72, stk. 1, deri.
Inden to uger efter fremlæggelsen af virksomhedsomlægningsplanen underretter den relevante nationale afviklingsmyndighed Afviklingsinstansen om sin vurdering af planen. Senest en måned efter fremlæggelsen af virksomhedsomlægningsplanen vurderer Afviklingsinstansen sandsynligheden for, at planen, såfremt den gennemføres, vil genoprette levedygtigheden på lang sigt af det institut eller den enhed, der er omhandlet i artikel 2. Vurderingen foretages efter aftale med den kompetente nationale myndighed eller ECB, hvor det er relevant.
Finder Afviklingsinstansen, at planen må anses for at opfylde dette mål, tillader den den nationale afviklingsmyndighed at godkende planen i henhold til artikel 52, stk. 7, i direktiv 2014/59/EU. Finder Afviklingsinstansen ikke, at planen må anses for at opfylde dette mål, giver den den nationale afviklingsmyndighed instruks om at underrette ledelsesorganet eller den personer eller de personer, der er udpeget i henhold til artikel 72, stk. 1, i nævnte direktiv, om sine indsigelser og kræve, at planen ændres på en sådan måde, at der tages hensyn til disse indsigelser, jf. artikel 52, stk. 8, i nævnte direktiv. I begge tilfælde sker dette efter aftale med den kompetente nationale myndighed eller ECB, hvor det er relevant.
Senest to uger efter modtagelse af en sådan underretning fremlægger ledelsesorganet eller den person eller de personer, der er udpeget i henhold til artikel 72, stk. 1, i direktiv 2014/59/EU en ændret plan for den nationale afviklingsmyndighed med henblik på godkendelse. Den nationale afviklingsmyndighed forelægger den ændrede plan og sin vurdering af planen for Afviklingsinstansen. Afviklingsinstansen vurderer den ændrede plan og pålægger den nationale afviklingsmyndighed senest efter en uge at underrette ledelsesorganet eller den person eller de personer, der er udpeget i henhold til artikel 72, stk. 1, i direktiv 2014/59/EU om, hvorvidt den finder, at den ændrede plan tager behørigt hensyn til de meddelte indsigelser, eller om der kræves yderligere ændringer.
Afviklingsinstansen giver EBA meddelelse om koncernens virksomhedsomlægningsplan.
Artikel 28
Afviklingsinstansens overvågning
1. Afviklingsinstansen overvåger nøje de nationale afviklingsmyndigheders gennemførelse af afviklingsordningen. Med henblik herpå skal de nationale afviklingsmyndigheder:
a)
samarbejde med og bistå Afviklingsinstansen i udøvelsen af dennes overvågningsforpligtelse
b)
med jævne mellemrum som fastsat af Afviklingsinstansen forsyne denne med nøjagtige, pålidelige og fuldstændige oplysninger om gennemførelsen af afviklingsordningen, anvendelsen af afviklingsværktøjerne og udøvelsen af afviklingsbeføjelserne, som de måtte blive anmodet om af Afviklingsinstansen, herunder om følgende:
i)
den driftsmæssige og finansielle situation for instituttet under afvikling, broinstituttet og porteføljeadministrationsselskabet
ii)
den behandling, som aktionærer og kreditorer ville have modtaget i forbindelse instituttets håndtering som led i almindelig insolvensbehandling
iii)
eventuelle verserende retssager vedrørende håndteringen af aktiverne i instituttet under afvikling, indsigelser mod afviklingsafgørelsen og værdiansættelsen eller vedrørende anmodninger om kompensation indgivet af aktionærer eller kreditorer
iv)
udnævnelse, fjernelse eller udskiftning af evaluatorer, administratorer, regnskabskyndige, advokater og andre fagfolk, der måtte være nødvendige for at bistå den nationale afviklingsmyndighed, og gennemførelsen af deres opgaver
v)
andre spørgsmål, der er relevante for gennemførelsen af afviklingsordningen, herunder mulige overtrædelser af de sikkerhedsforanstaltninger, der er indeholdt i direktiv 2014/59/EU, og som Afviklingsinstansen måtte indbringe
vi)
i hvilket omfang og på hvilken måde de i artikel 63-72 i direktiv 2014/59/EU omhandlede nationale afviklingsmyndigheders beføjelser udøves af dem
vii)
den økonomiske rentabilitet, gennemførligheden og gennemførelsen af virksomhedsomlægningsplanen som omhandlet i artikel 27, stk. 16.
De nationale afviklingsmyndigheder forelægger Afviklingsinstansen en endelig rapport om gennemførelsen af afviklingsordningen.
2. På grundlag af de indhentede oplysninger kan Afviklingsinstansen give de nationale afviklingsmyndigheder instrukser om ethvert aspekt af gennemførelsen af afviklingsordningen, navnlig elementerne i artikel 23, og udøvelsen af afviklingsbeføjelserne.
3. Afviklingsordningen kan ændres, hvis det er nødvendigt for at opfylde afviklingsmålene. Proceduren som fastsat i artikel 18 anvendes.
Artikel 29
Gennemførelse af afgørelser i henhold til denne forordning
1. De nationale afviklingsmyndigheder træffer de nødvendige foranstaltninger til at gennemføre afgørelser som omhandlet i denne forordning, navnlig ved at udøve kontrol med enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 2, og enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5, hvis betingelserne for anvendelsen af disse stykker er opfyldt, ved at træffe de nødvendige foranstaltninger i henhold til artikel 35 eller artikel 72 i direktiv 2014/59/EU og ved at påse, at sikkerhedsforanstaltningerne i det nævnte direktiv 2014/59/EU overholdes. De nationale afviklingsmyndigheder gennemfører alle afgørelser, som Afviklingsinstansen retter til dem.
Med henblik herpå og i henhold til denne forordning udøver de deres beføjelser i henhold til national lovgivning til gennemførelse af direktiv 2014/59/EU og i overensstemmelse med de i den nationale lovgivning fastsatte betingelser. De nationale afviklingsmyndigheder underretter i fuldt omfang Afviklingsinstansen om udøvelsen af disse beføjelser. De foranstaltninger, de træffer, skal være i overensstemmelse med Afviklingsinstansens afgørelser i medfør af denne forordning.
De nationale afviklingsmyndigheder skal i forbindelse med gennemførelsen af disse afgørelser sikre, at de relevante sikkerhedsforanstaltninger i direktiv 2014/59/EU overholdes.
2. Hvis en national afviklingsmyndighed ikke har anvendt eller ikke har overholdt en afgørelse truffet af Afviklingsinstansen i medfør af denne forordning eller har anvendt den på en måde, der udgør en trussel mod et af afviklingsmålene i artikel 14 eller mod en effektiv gennemførelse af afviklingsordningen, kan Afviklingsinstansen kræve af et institut under afvikling:
a)
at det i tilfælde af foranstaltninger i medfør af artikel 18 overfører specifikke rettigheder, aktiver eller forpligtelser i et institut under afvikling til en anden person,
b)
at det i tilfælde af foranstaltninger i medfør af artikel 18 konverterer eventuelle gældsinstrumenter, der indeholder kontraktvilkår for konvertering under de i artikel 21 omhandlede omstændigheder
c)
at det vedtager alle andre foranstaltninger, der er nødvendige for at overholde den pågældende afgørelse.
Afviklingsinstansen vedtager kun en afgørelse som omhandlet i første afsnit, litra c), såfremt foranstaltningen i væsentlig grad imødegår truslen mod det pågældende afviklingsmål eller mod en effektiv gennemførelse af afviklingsordningen.
Afviklingsinstansen underretter, inden den træffer afgørelse om at pålægge foranstaltninger, de berørte nationale afviklingsmyndigheder og Kommissionen om den foranstaltning, den har til hensigt at træffe. Denne underretning skal indeholde en nærmere beskrivelse af de påtænkte foranstaltninger, grundene til valget af disse foranstaltninger og oplysninger om, hvornår foranstaltningerne skal sættes i værk.
Underretningen skal foretages senest 24 timer, før foranstaltningerne sættes i værk. I særlige tilfælde, hvor det ikke er muligt at give et varsel på 24 timer, kan Afviklingsinstansen foretage underretningen mindre end 24 timer, før foranstaltningerne skal sættes i værk.
3. Instituttet under afvikling efterkommer alle afgørelser som omhandlet i stk. 2. Sådanne afgørelser har forrang for tidligere afgørelser truffet af de nationale afviklingsmyndigheder i samme sag.
4. Når de nationale afviklingsmyndigheder træffer foranstaltninger vedrørende spørgsmål, der er omfattet af en afgørelse truffet i henhold til stk. 2, overholder de denne afgørelse.
5. Afviklingsmyndigheden skal på sit officielle websted offentliggøre enten en kopi af afviklingsordningen eller en meddelelse, der opsummerer afviklingsforanstaltningens virkninger, særlig for detailkunder. De nationale afviklingsmyndigheder skal overholde de proceduremæssige forpligtelser i artikel 83 i direktiv 2014/59/EU.
KAPITEL 4
Samarbejde
Artikel 30
Pligt til at samarbejde og informationsudveksling inden for den fælles afviklingsmekanisme
1. Afviklingsinstansen underretter Kommissionen om enhver foranstaltning, den træffer for at forberede en afvikling. Hvad angår oplysninger, der modtages fra Afviklingsinstansen, er medlemmerne af Rådet og Kommissionen samt Rådets og Kommissionens personale omfattet af kravene om tavshedspligt, jf. artikel 88.
2. Inden for deres respektive ansvarsområder i henhold til denne forordning arbejder Afviklingsinstansen, Rådet, Kommissionen, ECB samt de nationale afviklingsmyndigheder og de kompetente nationale myndigheder tæt sammen, navnlig under afviklingsplanlægningen, i forbindelse med tidlig indgriben og under afviklingen, jf. artikel 8-29. De forsyner hinanden med alle oplysninger, der er nødvendige for, at de kan udføre deres opgaver.
3. ECB eller de kompetente nationale myndigheder fremsender de aftaler om koncernintern finansiel støtte, hvortil de har meddelt tilladelse, samt eventuelle ændringer heraf til Afviklingsinstansen og de nationale afviklingsmyndigheder.
4. ECB kan med henblik på anvendelsen af denne forordning indbyde formanden for Afviklingsinstansen til at deltage som observatør i ECB's tilsynsråd, der er nedsat i henhold til artikel 19 i Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013. Hvor det skønnes at være hensigtsmæssigt, kan Afviklingsinstansen udpege en anden repræsentant som observatør i stedet for formanden.
5. Med henblik på anvendelsen af denne forordning udpeger Afviklingsinstansen en repræsentant, som skal deltage i afviklingsudvalget under EBA, der er nedsat ved artikel 127 i direktiv 2014/59/EU.
6. Afviklingsinstansen bestræber sig på at arbejde tæt sammen med enhver finansiel stabilitetsfacilitet, herunder den europæiske finansielle stabilitetsfacilitet (EFSF) og den europæiske stabilitetsmekanisme (ESM), navnlig i de ekstraordinære tilfælde, der er omhandlet i artikel 27, stk. 9, hvor en sådan facilitet har ydet eller forventes at yde direkte eller indirekte finansiel bistand til enheder, der er etableret i en deltagende medlemsstat.
7. Om nødvendigt indgår Afviklingsinstansen et aftalememorandum med ECB og de nationale afviklingsmyndigheder og de kompetente nationale myndigheder, der i generelle træk beskriver, hvordan de vil samarbejde i henhold til stk. 2 og 4 i forbindelse med varetagelsen af deres respektive opgaver i henhold til EU-retten. Memorandummet revideres med jævne mellemrum og offentliggøres under iagttagelse af kravene om tavshedspligt.
Artikel 31
Samarbejde inden for den fælles afviklingsmekanisme
1. Afviklingsinstansen udfører sine opgaver i tæt samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder. Afviklingsinstansen godkender og offentliggør i samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder rammerne for tilrettelæggelse af de praktiske foranstaltninger til gennemførelse af denne artikel.
Med henblik på at sikre en effektiv og konsekvent anvendelse af denne artikel
a)
skal Afviklingsinstansen udstede retningslinjer og generelle instrukser til de nationale afviklingsmyndigheder, i henhold til hvilke disse skal udføre deres opgaver og vedtage deres afviklingsafgørelser
b)
kan Afviklingsinstansen til enhver tid udøve sine beføjelser i medfør af artikel 34-37
c)
kan Afviklingsinstansen anmode de nationale afviklingsmyndigheder om på et ad hoc-grundlag eller løbende at fremsende oplysninger vedrørende gennemførelsen af de opgaver, som de varetager i henhold til artikel 7, stk. 3
d)
skal Afviklingsinstansen fra de nationale afviklingsmyndigheder modtage udkast til afgørelser, som den kan fremsætte kommentarer til, herunder navnlig påpege eventuelle elementer i udkastet til afgørelse, som ikke er i overensstemmelse med denne forordning eller med Afviklingsinstansens generelle instrukser.
Afviklingsinstansen kan med henblik på at evaluere afviklingsplaner anmode de nationale afviklingsmyndigheder om at forelægge den alle nødvendige oplysninger, som de har indhentet i henhold til artikel 11 og artikel 13, stk. 1, i direktiv 2014/59/EU, jf. dog kapitel 5 i dette afsnit.
2. Artikel 13, stk. 4-10, og artikel 88-92 i direktiv 2014/59/EU finder ikke anvendelse på forbindelserne mellem deltagende medlemsstaters nationale afviklingsmyndigheder. Bestemmelserne i artikel 45, stk. 9-13, i direktiv 2014/59/EU om fælles afgørelser og afgørelser truffet i mangel af fælles afgørelser finder ikke anvendelse. I stedet finder de relevante bestemmelser i denne forordning anvendelse.
Artikel 32
Samråd og samarbejde med ikkedeltagende medlemsstater og tredjelande
1. Hvis en koncern omfatter enheder, der er etableret i deltagende medlemsstater og i ikkedeltagende medlemsstater eller tredjelande, repræsenterer Afviklingsinstansen, med forbehold af en i henhold til denne forordning krævet godkendelse fra Rådets eller Kommissionens side, de deltagende medlemsstaters nationale afviklingsmyndigheder i forbindelse med samrådet og samarbejdet med ikkedeltagende medlemsstater eller tredjelande i henhold til artikel 7, 8, 12, 13, 16, 18, 55 og 88-92 i direktiv 2014/59/EU.
Hvis en koncern omfatter enheder, der er etableret i deltagende medlemsstater, og datterselskaber, der er etableret i, eller væsentlige afdelinger, der er placeret i ikkedeltagende medlemsstater, skal Afviklingsinstansen, hvor det er relevant, meddele enhver af de planer, afgørelser eller foranstaltninger, der er omhandlet i artikel 8, 10, 11, 12 og 13, og som er relevante for koncernen, til de ikkedeltagende medlemsstaters kompetente myndigheder og/eller afviklingsmyndigheder.
2. Afviklingsinstansen, ECB samt afviklingsmyndighederne og de kompetente myndigheder i de ikkedeltagende medlemsstater indgår aftalememoranda, der i generelle træk beskriver, hvordan de vil samarbejde med hinanden om varetagelsen af deres opgaver i henhold til direktiv 2014/59/EU.
Med forbehold af første afsnit indgår Afviklingsinstansen et aftalememorandum med afviklingsmyndigheden i hver ikkedeltagende medlemsstat, som er hjemsted for mindst ét globalt, systemisk vigtigt institut som defineret i artikel 131 i direktiv 2013/36/EU.
3. Hvert memorandum skal revideres med jævne mellemrum og offentliggøres med forbehold for kravene om tavshedspligt.
4. Afviklingsinstansen indgår på vegne af de nationale afviklingsmyndigheder i de deltagende medlemsstater ikkebindende samarbejdsaftaler i overensstemmelse med EBA's rammeaftaler om samarbejde, der er omhandlet i artikel 97, stk. 2, i direktiv 2014/59/EU. Afviklingsinstansen underretter EBA om enhver sådan samarbejdsaftale.
Artikel 33
Anerkendelse og håndhævelse af tredjelandes afviklingsprocedurer
1. Denne artikel finder anvendelse på tredjelandes afviklingsprocedurer, medmindre og indtil en international aftale som omhandlet i artikel 93, stk. 1, i direktiv 2014/59/EU, med det relevante tredjeland træder i kraft. De finder også anvendelse efter ikrafttrædelsen af en international aftale med det relevante tredjeland som omhandlet i artikel 93, stk. 1, i nævnte direktiv, i det omfang anerkendelse og håndhævelse af tredjelandes afviklingsprocedurer ikke er omfattet af denne aftale.
2. Afviklingsinstansen foretager en vurdering og afgiver en henstilling rettet til de nationale afviklingsmyndigheder vedrørende anerkendelse og håndhævelse af afviklingsprocedurer gennemført af tredjelandes afviklingsmyndigheder i relation til et tredjelandsinstitut eller et tredjelandsmoderselskab, som har
a)
et eller flere datterselskaber i Unionen etableret i en eller flere deltagende medlemsstater eller
b)
aktiver, rettigheder eller forpligtelser, som er beliggende i en eller flere deltagende medlemsstater eller er omfattet af de deltagende medlemsstaters ret.
Afviklingsinstansen foretager sin vurdering efter høring af de nationale afviklingsmyndigheder og, såfremt der er oprettet et europæisk afviklingskollegium i henhold til artikel 89 i direktiv 2014/59/EU, med afviklingsmyndighederne i ikkedeltagende medlemsstater.
Der skal ved vurderingen tages fornødent hensyn til interesserne for hver enkelt af de deltagende medlemsstater, hvori et tredjelandsinstitut eller et tredjelandsmoderselskab opererer, og navnlig til den virkning, som anerkendelse og håndhævelse af tredjelandsafviklingsproceduren kan få på koncernens andre dele og på den finansielle stabilitet i de pågældende medlemsstater.
3. Afviklingsinstansen skal henstille, at de i stk. 1 omhandlede afviklingsprocedurer ikke anerkendes eller håndhæves, hvis den vurderer,
a)
at tredjelandets afviklingsprocedurer vil indvirke negativt på den finansielle stabilitet i en deltagende medlemsstat,
b)
at tredjelandets afviklingsprocedurer ikke vil sikre kreditorer, herunder navnlig indskydere, der befinder sig eller skal modtage betaling i en deltagende medlemsstat, samme behandling som tredjelandskreditorer og -indskydere med tilsvarende lovfæstede rettigheder,
c)
at anerkendelse eller håndhævelse af tredjelandets afviklingsprocedurer vil have væsentlige finanspolitiske konsekvenser for den deltagende medlemsstat, eller
d)
at virkningerne af en sådan anerkendelse eller håndhævelse vil stride mod den deltagende medlemsstats nationale ret.
4. De nationale afviklingsmyndigheder skal efterkomme Afviklingsinstansens henstilling og anmode om at få afviklingsprocedurerne anerkendt eller håndhævet på deres respektive områder eller, i en begrundet udtalelse til Afviklingsinstansen, forklare, hvorfor de ikke kan efterkomme dens henstilling.
5. De nationale afviklingsmyndigheder skal i forbindelse med udøvelsen af afviklingsbeføjelser over for tredjelandsenheder i relevant omfang udøve de beføjelser, de er tillagt i medfør af bestemmelserne i artikel 94, stk. 4, i direktiv 2014/59/EU.
KAPITEL 5
Undersøgelsesbeføjelser
Artikel 34
Anmodninger om oplysninger
1. Med henblik på at udføre sine opgaver i henhold til denne forordning kan Afviklingsinstansen enten gennem de nationale afviklingsmyndigheder eller, efter at have underrettet disse under fuld anvendelse af alle de oplysninger, som ECB eller de kompetente nationale myndigheder råder over, direkte kræve, at følgende juridiske eller fysiske personer afgiver alle de oplysninger, der er nødvendige for at udføre de opgaver, der er pålagt Afviklingsinstansen i medfør af denne forordning:
a)
enheder som omhandlet i artikel 2
b)
ansatte i enheder som omhandlet i artikel 2
c)
tredjeparter, som de enheder, der er omhandlet i artikel 2, har outsourcet funktioner eller aktiviteter til.
2. De enheder og personer, som er omhandlet i stk. 1, skal stille de oplysninger til rådighed, som kræves i henhold til nævnte stykke. Krav om tavshedspligt fritager ikke disse enheder og personer fra forpligtelsen til at stille oplysningerne til rådighed. At de krævede oplysninger stilles til rådighed, betragtes ikke som et brud på kravene om tavshedspligt.
3. Hvis Afviklingsinstansen modtager oplysninger direkte fra disse enheder og personer, stiller den disse oplysninger til rådighed for de berørte nationale afviklingsmyndigheder.
4. Afviklingsinstansen skal på et ad hoc-grundlag eller løbende kunne indhente alle oplysninger, der er nødvendige for udøvelsen af dens funktioner i henhold til denne forordning, navnlig om kapital, likviditet, aktiver og passiver for så vidt angår alle institutter, der er omfattet af dens afviklingsbeføjelser.
5. Afviklingsinstansen, ECB, de kompetente nationale myndigheder og de nationale afviklingsmyndigheder kan udarbejde aftalememoranda med en procedure for udveksling af oplysninger. Udveksling af oplysninger mellem Afviklingsinstansen, ECB, de kompetente nationale myndigheder og de nationale afviklingsmyndigheder betragtes ikke som et brud på kravene om tavshedspligt.
6. De kompetente nationale myndigheder, herunder ECB, hvor det er relevant, og de nationale afviklingsmyndigheder samarbejder med Afviklingsinstansen for at fastslå, om nogle af eller alle de krævede oplysninger allerede foreligger. Hvis sådanne oplysninger foreligger, stiller de kompetente nationale myndigheder, herunder ECB, hvor det er relevant, eller de nationale afviklingsmyndigheder disse oplysninger til rådighed for Afviklingsinstansen.
Artikel 35
Generelle undersøgelser
1. Afviklingsinstansen kan med henblik på at udføre sine opgaver i henhold til denne forordning og under forbehold af andre betingelser, der måtte være fastsat i den relevante EU-lovgivning, enten gennem de nationale afviklingsmyndigheder eller, efter at have underrettet disse, direkte foretage alle nødvendige undersøgelser af de juridiske eller fysiske personer, der er omhandlet i artikel 34, stk. 1, og som er etableret eller beliggende i en deltagende medlemsstat.
Afviklingsinstansen kan med henblik herpå:
a)
kræve udlevering af dokumenter
b)
undersøge bøger og forretningspapirer tilhørende de i artikel 34, stk. 1, omhandlede juridiske eller fysiske personer og tage kopier eller uddrag af sådanne bøger og forretningspapirer
c)
indhente skriftlige eller mundtlige redegørelser fra de i artikel 34, stk. 1, omhandlede juridiske eller fysiske personer eller deres repræsentanter eller personale
d)
udspørge enhver anden juridisk eller fysisk person, der samtykker heri, med det formål at indsamle oplysninger om undersøgelsens genstand.
2. De juridiske eller fysiske personer, der er omhandlet i artikel 34, stk. 1, er genstand for undersøgelser, som iværksættes på baggrund af en afgørelse truffet af Afviklingsinstansen.
Hvis en person lægger hindringer i vejen for undersøgelsen, skal de nationale afviklingsmyndigheder i den deltagende medlemsstat, hvor den pågældendes lokaler er beliggende i overensstemmelse med national ret tilbyde den nødvendige bistand og lette adgangen for Afviklingsinstansen til de forretningslokaler, der tilhører de i artikel 34, stk. 1, omhandlede juridiske eller fysiske personer, således at disse rettigheder kan udøves.
Artikel 36
Kontrol på stedet
1. Med henblik på at udføre sine opgaver i henhold til denne forordning og under forbehold af andre betingelser, der er fastsat i den relevante EU-lovgivning, kan Afviklingsinstansen i overensstemmelse med artikel 37 og under forbehold af forudgående underretning til de berørte nationale afviklingsmyndigheder og relevante kompetente nationale myndigheder samt, hvor det er hensigtsmæssigt, i samarbejde med dem, foretage alle nødvendige kontroller på stedet af de forretningslokaler, der tilhører de i artikel 34, stk. 1, omhandlede juridiske eller fysiske personer. Afviklingsinstansen kan, i det omfang det er nødvendigt for at udføre kontrollerne korrekt og effektivt, foretage kontroller på stedet uden forudgående varsel til disse juridiske personer.
2. Embedsmænd fra Afviklingsinstansen og andre personer bemyndiget af Afviklingsinstansen til at foretage kontrol på stedet kan betræde forretningslokaler og fast ejendom, som tilhører de juridiske personer, der er genstand for en afgørelse om undersøgelse vedtaget af Afviklingsinstansen i henhold til artikel 35, stk. 2, og har alle de beføjelser, der er omhandlet i artikel 35, stk. 1.
3. De juridiske personer, der er omhandlet i artikel 34, stk. 1, er genstand for kontrol på stedet, som iværksættes på baggrund af en afgørelse truffet af Afviklingsinstansen.
4. Embedsmænd og andre ledsagende personer, der er bemyndiget eller udpeget af de nationale afviklingsmyndigheder i de medlemsstater, hvor kontrollen skal gennemføres, bistår under overvågning af og i samordning med Afviklingsinstansen aktivt embedsmændene fra Afviklingsinstansen og andre personer, der er bemyndiget af Afviklingsinstansen. De har i den forbindelse de beføjelser, der er omhandlet i stk. 2. Embedsmænd fra og andre ledsagende personer, der er bemyndiget eller udpeget af de pågældende deltagende medlemsstaters nationale afviklingsmyndigheder, har også ret til at deltage i kontroller på stedet.
5. Fastslår embedsmændene fra Afviklingsinstansen og andre ledsagende personer, der er bemyndiget eller udpeget af Afviklingsinstansen, at en person modsætter sig en kontrol, der er påbudt i henhold til stk. 1, yder de pågældende deltagende medlemsstaters nationale afviklingsmyndigheder dem den nødvendige bistand i overensstemmelse med national lovgivning. I det for kontrollen nødvendige omfang omfatter denne bistand også forsegling af forretningslokaler samt bøger eller forretningspapirer. Hvis de pågældende nationale afviklingsmyndigheder ikke har denne beføjelse, udøver de deres beføjelser til at anmode andre nationale myndigheder om den nødvendige bistand.
Artikel 37
Dommerkendelse
1. Kræver en kontrol på stedet som omhandlet i artikel 36, stk. 1 og 2, eller den i artikel 36, stk. 5, omhandlede bistand i overensstemmelse med national lovgivning en dommerkendelse, anmodes der om en sådan kendelse.
2. Anmodes der om en kendelse som omhandlet i nærværende artikels stk. 1, kontrollerer den nationale domstol ægtheden af Afviklingsinstansens afgørelse og sikrer, at de påtænkte tvangsindgreb hverken er vilkårlige eller urimelige under hensyntagen til kontrollens formål. Når den nationale domstol kontrollerer tvangsindgrebenes proportionalitet, kan den anmode Afviklingsinstansen om nærmere forklaringer, navnlig vedrørende grundene til Afviklingsinstansens mistanke om, at en overtrædelse af de i artikel 29 omhandlede afgørelser har fundet sted, og vedrørende alvoren af den mistænkte overtrædelse og inddragelsen af den person, der er genstand for tvangsindgrebene. Den nationale domstol skal dog ikke prøve, om kontrollen er nødvendig som sådan, eller kræve at få forelagt oplysninger i Afviklingsinstansens sagsakter. Lovligheden af Afviklingsinstansens afgørelse kan kun indklages for Domstolen.
KAPITEL 6
Sanktioner
Artikel 38
Bøder
1. Hvis Afviklingsinstansen finder, at en enhed som omhandlet i artikel 2 forsætligt eller uagtsomt har gjort sig skyldig i en af de overtrædelser, der er anført i stk. 2, træffer den afgørelse om pålæggelse af en bøde i overensstemmelse med stk. 3.
En sådan enhed anses for forsætligt at have gjort sig skyldig i en overtrædelse, hvis der er objektive faktorer, der viser, at enheden eller dens ledelsesorgan eller daglige ledelse med overlæg gjorde sig skyldig i overtrædelsen.
2. Bøderne pålægges enheder som omhandlet i artikel 2 for følgende overtrædelser:
a)
undladelse af at stille de oplysninger, der kræves i henhold til artikel 34, til rådighed
b)
undladelse af at underkaste sig en generel undersøgelse, jf. artikel 35, eller kontrol på stedet, jf. artikel 36
c)
undladelse af at efterkomme en afgørelse, som Afviklingsinstansen har rettet til dem, jf. artikel 29.
3. Grundbeløbet i de i nærværende artikels stk. 1 omhandlede bøder skal være en procentdel af virksomhedens samlede årlige nettoomsætning, herunder bruttoindkomsten bestående af renteindtægter og tilsvarende indtægter, indtægter fra aktier og andre værdipapirer med fast/variabelt afkast samt gebyrer og provisionsindtægter, jf. artikel 316 i forordning (EU) nr. 575/2013, i det foregående regnskabsår, eller, i medlemsstater der ikke har euroen som valuta, den tilsvarende værdi i national valuta den 19. august 2014 inden for følgende grænser:
a)
For de i stk. 2, litra a) og b), omhandlede overtrædelser skal grundbeløbet udgøre mindst 0,05 % og højst 0,15 %
b)
For de i stk. 2, litra c), omhandlede overtrædelser skal grundbeløbet udgøre mindst 0,25 % og højst 0,5 %.
Med henblik på at afgøre, om bødegrundbeløbet skal ligge i den lave ende, i midten eller i den høje ende af det interval, som er omhandlet i første afsnit, skal Afviklingsinstansen tage hensyn til den pågældende enheds årsomsætning i det foregående regnskabsår. Grundbeløbet skal ligge i den lave ende af intervallet for enheder med en årsomsætning på under 1 mia. EUR, i midten for enheder med en årsomsætning på mellem 1 og 5 mia. EUR og i den høje ende for enheder med en årsomsætning på over 5 mia. EUR.
4. Grundbeløbene som omhandlet i stk. 3 tilpasses om nødvendigt under hensyntagen til skærpende eller formildende omstændigheder som omhandlet i stk. 5 og 6 og under anvendelse af de relevante koefficienter som omhandlet i stk. 9.
De relevante formildende koefficienter skal anvendes én for én på grundbeløbet. Hvis mere end én formildende koefficient finder anvendelse, trækkes differencen mellem grundbeløbet og det beløb, der fremkommer ved anvendelse af hver enkelt formildende koefficient, fra grundbeløbet.
De relevante skærpende koefficienter skal anvendes én for én på grundbeløbet. Hvis mere end én skærpende koefficient finder anvendelse, lægges differencen mellem grundbeløbet og det beløb, der fremkommer ved anvendelse af hver enkelt skærpende koefficient, til grundbeløbet.
5. Følgende anses for skærpende faktorer i forbindelse med bøderne som omhandlet i stk. 1:
a)
overtrædelsen er begået forsætligt
b)
overtrædelsen er begået gentagne gange
c)
overtrædelsen er begået i en periode, der overstiger tre måneder
d)
overtrædelsen har afsløret systemiske svagheder ved enhedens organisation, navnlig i dens procedurer, forvaltningssystemer eller interne kontroller
e)
der ikke er truffet afhjælpende foranstaltninger, efter at overtrædelsen er konstateret
f)
enhedens daglige ledelse har ikke samarbejdet med Afviklingsinstansen om gennemførelsen af dennes undersøgelser.
6. Følgende anses for formildende faktorer i forbindelse med bøderne som omhandlet i stk. 1:
a)
overtrædelsen er begået i en periode på mindre end 10 arbejdsdage
b)
enhedens daglige ledelse kan godtgøre, at den har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at forhindre overtrædelsen
c)
enheden har hurtigt, effektivt og i fuldt omfang underrettet Afviklingsinstansen om overtrædelsen
d)
enheden har frivilligt truffet foranstaltninger for at sikre, at en lignende overtrædelse ikke kan begås fremover.
7. Uanset stk. 2-6 må de pålagte bøder ikke overstige 1 % af årsomsætningen for den i stk. 1 omhandlede enhed i det foregående regnskabsår.
Som undtagelse fra første afsnit skal bøden i tilfælde, hvor enheden direkte eller indirekte har haft økonomisk fordel af overtrædelsen, og i det omfang den opnåede fortjeneste eller det undgåede tab som følge af overtrædelsen kan bestemmes, mindst svare til den pågældende økonomiske fordel.
Udgør en handling eller undladelse begået af en enhed som omhandlet i stk. 1 mere end én af de overtrædelser, der er anført i stk. 2, anvendes kun den største af de bøder, som beregnes i henhold til denne artikel og vedrørende én af disse overtrædelser.
8. I tilfælde, som ikke er dækket af stk. 2, kan Afviklingsinstansen henstille til de nationale afviklingsmyndigheder at sørge for, at der pålægges passende bøder i overensstemmelse med artikel 110-114 i direktiv 2014/59/EU og relevant national lovgivning.
9. Afviklingsinstansen anvender ved beregningen af bøderne følgende justeringskoefficienter i tilknytning til skærpende faktorer:
a)
hvis overtrædelsen er begået gentagne gange, anvendes en yderligere koefficient på 1,1 for hver gang, den er gentaget
b)
hvis overtrædelsen er begået i en periode, der overstiger tre måneder, anvendes en koefficient på 1,5
c)
hvis overtrædelsen har afsløret systemiske svagheder ved enhedens organisation, navnlig i dens procedurer, forvaltningssystemer eller interne kontroller, anvendes en koefficient på 2,2
d)
hvis overtrædelsen er begået forsætligt, anvendes en koefficient på 2
e)
hvis der ikke er truffet afhjælpende foranstaltninger, efter at overtrædelsen er konstateret, anvendes en koefficient på 1,7
f)
hvis enhedens daglige ledelse ikke har samarbejdet med Afviklingsinstansen om gennemførelsen af dennes undersøgelser, anvendes en koefficient på 1,5.
Afviklingsinstansen anvender ved beregningen af bøderne følgende justeringskoefficienter i tilknytning til formildende faktorer:
a)
hvis overtrædelsen er begået i en periode på mindre end ti arbejdsdage, anvendes en koefficient på 0,9
b)
hvis enhedens daglige ledelse kan godtgøre, at den har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at forhindre overtrædelsen, anvendes en koefficient på 0,7
c)
hvis enheden hurtigt, effektivt og i fuldt omfang har underrettet Afviklingsinstansen om overtrædelsen, anvendes en koefficient på 0,4
d)
hvis enheden frivilligt har truffet foranstaltninger for at sikre, at en lignende overtrædelse ikke kan begås fremover, anvendes en koefficient på 0,6.
Artikel 39
Tvangsbøder
1. Afviklingsinstansen træffer afgørelse om at pålægge en enhed som omhandlet i artikel 2, en tvangsbøde med henblik på at tvinge:
a)
denne enhed til at efterkomme en afgørelse truffet i henhold til artikel 34
b)
en person som omhandlet i artikel 34, stk. 1, til at stille fuldstændige oplysninger til rådighed som krævet ved en afgørelse truffet i henhold til nævnte artikel
c)
en person som omhandlet i artikel 35, stk. 1, til at underkaste sig en undersøgelse og navnlig til at udlevere fuldstændige forretningspapirer, data, procedurer eller alt andet ønsket materiale og til at supplere og korrigere andre oplysninger, som er udleveret i forbindelse med en undersøgelse, der er iværksat ved en afgørelse truffet i henhold til nævnte artikel
d)
en person som omhandlet i artikel 36, stk. 1, til at underkaste sig en kontrol på stedet iværksat ved en afgørelse truffet i henhold til nævnte artikel.
2. En tvangsbøde skal være effektiv og forholdsmæssig. En tvangsbøde pålægges som dagbøde, indtil den i artikel 2 omhandlede enhed eller den pågældende person efterkommer de i nærværende artikels stk. 1, litra a)-d), omhandlede afgørelser.
3. En tvangsbøde skal uanset stk. 2 udgøre 0,1 % af den gennemsnitlige daglige omsætning i det foregående regnskabsår. En tvangsbøde beregnes fra den dato, der er angivet i afgørelsen om pålæggelse af tvangsbøden.
4. En tvangsbøde kan højst pålægges i seks måneder efter underretningen om Afviklingsinstansens afgørelse.
Artikel 40
Høring af de personer, som proceduren omfatter
1. Før Afviklingsinstansen træffer en afgørelse om en bøde og/eller tvangsbøde i henhold til artikel 38 eller 39, giver den de fysiske eller juridiske personer, der er genstand for proceduren, lejlighed til at blive hørt om resultaterne af dens undersøgelser. Kun de resultater, som de fysiske eller juridiske personer, der er genstand for proceduren, har haft lejlighed til at udtale sig om, kan lægges til grund for Afviklingsinstansens afgørelse.
2. Retten til forsvar for de fysiske eller juridiske personer, som proceduren omfatter, skal overholdes fuldt ud i sagsforløbet. De skal have ret til aktindsigt i Afviklingsinstansens sagsakter med forbehold af andre personers legitime interesse i beskyttelse af deres forretningshemmeligheder. Retten til aktindsigt omfatter ikke fortrolige oplysninger eller Afviklingsinstansens interne forberedende dokumenter.
Artikel 41
Offentliggørelse, art, tvangsfuldbyrdelse og overførsel af bøder og tvangsbøder
1. Afviklingsinstansen offentliggør sine afgørelser om pålæggelse af sanktioner, som omhandlet i artikel 38, stk. 1, og artikel 39, stk. 1, medmindre en sådan offentliggørelse kan bringe afviklingen af den pågældende enhed i fare. Offentliggørelse skal ske i anonymiseret form i følgende tilfælde:
a)
når de oplysninger, der skal offentliggøres, indeholder personoplysninger, og det efter en obligatorisk forhåndsvurdering konkluderes, at en sådan offentliggørelse af personoplysninger ikke er forholdsmæssig
b)
når offentliggørelse kan udgøre en trussel mod de finansielle markeders stabilitet eller en igangværende strafferetlig efterforskning
c)
når offentliggørelse i det omfang, dette kan fastslås, vil påføre de berørte fysiske eller juridiske personer uforholdsmæssig stor skade.
Alternativt kan offentliggørelsen af de pågældende oplysninger i sådanne tilfælde udsættes i et rimeligt tidsrum, hvis det forudses, at grundene til en anonym offentliggørelse i dette tidsrum vil ophøre med at eksistere.
Afviklingsinstansen underretter EBA om alle de bøder og tvangsbøder, som den har pålagt efter artikel 38 og 39, og forelægger oplysninger om eventuelle appeller og resultatet heraf.
2. Bøder og tvangsbøder, der er pålagt i henhold til artikel 38 og 39, er af administrativ art.
3. Bøder og tvangsbøder, der er pålagt i henhold til artikel 38 og 39, kan tvangsfuldbyrdes.
Tvangsfuldbyrdelsen sker efter de gældende retsplejeregler i den deltagende medlemsstat, på hvis område den finder sted. Fuldbyrdelsespåtegning skal uden andre formaliteter end en prøvelse af ægtheden af det pågældende fuldbyrdelsesgrundlag, påføres afgørelsen af den myndighed, som hver af de deltagende medlemsstaters regeringer har udpeget, og som den skal underrette Afviklingsinstansen og Domstolen om.
Når disse formkrav er opfyldt på rekvirentens begæring, kan denne lade tvangsfuldbyrdelsen udføre ved indbringelse direkte for det organ, der ifølge den nationale lovgivning er kompetent hertil.
Tvangsfuldbyrdelsen kan kun udsættes efter en afgørelse truffet af Domstolen. Prøvelsen af fuldbyrdelsesforanstaltningernes lovlighed hører dog under den berørte deltagende medlemsstats domstoles kompetence.
4. De beløb, der betales i bøder og tvangsbøder, overføres til Afviklingsfonden.
DEL III
INSTITUTIONELLE RAMMER
AFSNIT I
AFVIKLINGSINSTANSEN
Artikel 42
Juridisk status
1. Hermed oprettes Afviklingsinstansen. Afviklingsinstansen er et EU-agentur med en særlig struktur, som svarer til Afviklingsinstansens opgaver. Den har status som juridisk person.
2. Afviklingsinstansen har i hver medlemsstat den mest vidtgående rets- og handleevne, som den pågældende stats lovgivning tillægger juridiske personer. Den kan navnlig erhverve og afhænde fast ejendom og løsøre og optræde som part i retssager.
3. Afviklingsinstansen repræsenteres af sin formand.
Artikel 43
Sammensætning
1. Afviklingsinstansen er sammensat af:
a)
en formand udpeget i overensstemmelse med artikel 56
b)
yderligere fire fuldtidsmedlemmer udpeget i overensstemmelse med artikel 56
c)
et medlem udpeget af hver af de deltagende medlemsstater som repræsentant for deres nationale afviklingsmyndigheder.
2. Hvert medlem, inklusive formanden, har én stemme.
3. Kommissionen og ECB udpeger hver en repræsentant med ret til at deltage i eksekutivmøderne og plenarmøderne som permanent observatør.
Repræsentanterne for Kommissionen og ECB har ret til at deltage i drøftelser og få indsigt i alle dokumenter.
4. I tilfælde af, at der er mere end en national afviklingsmyndighed i en deltagende medlemsstat, kan der udpeges endnu en repræsentant uden stemmeret.
5. Afviklingsinstansens ledelses- og forvaltningsstruktur består af:
a)
plenarmøder, hvor Afviklingsinstansen udfører de i artikel 50 omhandlede opgaver
b)
eksekutivmøder, hvor Afviklingsinstansen udfører de i artikel 54 omhandlede opgaver
c)
en formand, der udfører de i artikel 56 omhandlede opgaver
d)
et sekretariat, der yder den nødvendige administrative og tekniske støtte til udførelsen af alle de opgaver, der er tillagt Afviklingsinstansen.
Artikel 44
Overensstemmelse med EU-retten
Afviklingsinstansen handler i overensstemmelse med EU-retten, navnlig de afgørelser, som Rådet og Kommissionen vedtager i medfør af denne forordning.
Artikel 45
Ansvarlighed
1. Afviklingsinstansen er ansvarlig over for Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen for gennemførelsen af denne forordning, jf. stk. 2-8.
2. Afviklingsinstansen forelægger Europa-Parlamentet, de deltagende medlemsstaters nationale parlamenter i medfør af artikel 46, Rådet, Kommissionen og Den Europæiske Revisionsret en årlig rapport om udførelsen af de opgaver, som den overdrages ved denne forordning. Denne rapport offentliggøres på Afviklingsinstansens websted under overholdelse af kravene om tavshedspligt.
3. Formanden forelægger denne rapport offentligt for Europa-Parlamentet og for Rådet.
4. Formanden deltager efter anmodning fra Europa-Parlamentet i en høring arrangeret af Europa-Parlamentets kompetente udvalg om udførelsen af Afviklingsinstansens opgaver. Der afholdes en høring mindst én gang om året.
5. Formanden kan efter anmodning fra Rådet høres af Rådet om udførelsen af Afviklingsinstansens opgaver.
6. Afviklingsinstansen besvarer mundtligt eller skriftligt de spørgsmål, som Europa-Parlamentet eller Rådet stiller den, i overensstemmelse med egne procedurer og under alle omstændigheder inden for fem uger efter modtagelsen af et spørgsmål.
7. Formanden fører efter anmodning fortrolige mundtlige drøftelser bag lukkede døre med formanden og næstformændene for Europa-Parlamentets kompetente udvalg, hvis sådanne drøftelser er nødvendige for udøvelsen af Europa-Parlamentets beføjelser i henhold til TEUF. Der indgås aftale mellem Europa-Parlamentet og Afviklingsinstansen om de nærmere bestemmelser for tilrettelæggelsen af sådanne drøftelser med henblik på at sikre fuld fortrolighed i overensstemmelse med de krav om tavshedspligt, som Afviklingsinstansen er pålagt ved denne forordning, og når Afviklingsinstansen handler som national afviklingsmyndighed i henhold til relevant EU-ret.
8. Afviklingsinstansen samarbejder med Europa-Parlamentet i forbindelse med Europa-Parlamentets undersøgelser i overensstemmelse med TEUF og de forordninger, der er omhandlet i artikel 226 heri. Afviklingsinstansen og Europa-Parlamentet indgår senest seks måneder efter formandens udpegelse aftale om passende ordninger vedrørende de praktiske bestemmelser for udøvelsen af demokratisk ansvarlighed og overvågning i forbindelse med udførelsen af de opgaver, som overdrages Afviklingsinstansen i henhold til denne forordning. Med forbehold af Europa-Parlamentets beføjelser i medfør af artikel 226 i TEUF omfatter disse ordninger bl.a. adgang til oplysninger, herunder reglerne for behandling og beskyttelse af klassificerede eller på anden måde fortrolige oplysninger, samarbejde i forbindelse med høringer, jf. nærværende forordnings artikel 45, stk. 4, fortrolige mundtlige drøftelser, rapporter, besvarelse af spørgsmål, undersøgelser og oplysninger om proceduren for udvælgelse af formanden, næstformanden og de fire medlemmer, der er omhandlet i artikel 43, stk. 1, litra b).
Artikel 46
De nationale parlamenter
1. De deltagende medlemsstaters nationale parlamenter kan på grund af de specifikke opgaver, som Afviklingsinstansen er pålagt ved denne forordning, efter egne procedurer rette anmodninger til Afviklingsinstansen om at besvare deres eventuelle bemærkninger eller spørgsmål til Afviklingsinstansen vedrørende Afviklingsinstansens funktioner i henhold til denne forordning; Afviklingsinstansen er forpligtet til at svare skriftligt.
2. Når Afviklingsinstansen forelægger den i artikel 45, stk. 2, omhandlede rapport, forelægger den samtidigt denne rapport direkte for de deltagende medlemsstaters nationale parlamenter. De nationale parlamenter kan fremsætte deres begrundede bemærkninger til den pågældende rapport til Afviklingsinstansen. Afviklingsinstansen besvarer mundtligt eller skriftligt de spørgsmål, som Europa-Parlamentet eller Rådet stiller den, i overensstemmelse med egne procedurer.
3. En deltagende medlemsstats nationale parlament kan indbyde formanden til at deltage i en drøftelse vedrørende afvikling af enheder som omhandlet i artikel 2 i den pågældende medlemsstat sammen med en repræsentant for den nationale afviklingsmyndighed. Formanden er forpligtet til at efterkomme en sådan indbydelse.
4. Denne forordning berører ikke de kompetente nationale myndigheders ansvar over for nationale parlamenter i henhold til national lovgivning, for så vidt angår varetagelsen af opgaver, som ikke overdrages til Afviklingsinstansen Rådet eller Kommissionen ved denne forordning, og af aktiviteter, som de udfører i overensstemmelse med artikel 7, stk. 3.
Artikel 47
Uafhængighed
1. Ved udførelsen af de opgaver, som overdrages Afviklingsinstansen ved denne forordning, handler Afviklingsinstansen og de nationale afviklingsmyndigheder uafhængigt og i almenhedens interesse.
2. Formanden, næstformanden og de medlemmer, der er omhandlet i artikel 43, stk. 1, litra b), udfører deres opgaver i henhold til Afviklingsinstansens, Rådets og Kommissionens afgørelser. De handler uafhængigt og objektivt i hele Unionens interesse og må ikke søge eller modtage instrukser fra Unionens institutioner eller organer, medlemsstaternes regeringer eller noget andet offentligt eller privat organ.
I forbindelse med drøftelserne og beslutningsprocesserne i Afviklingsinstansen skal de udtrykke deres egne synspunkter og stemme uafhængigt.
3. Hverken medlemsstater, EU-institutioner eller -organer eller noget andet offentligt eller privat organ må forsøge at påvirke Afviklingsinstansens formand, næstformand eller medlemmer.
4. I overensstemmelse med vedtægten for tjenestemænd som fastlagt af Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 (19) (»tjenestemandsvedtægten«), jf. nærværende forordnings artikel 87, stk. 6, er formanden, næstformanden og de medlemmer, der er omhandlet i artikel 43, stk. 1, litra b), efter udtrædelsen af tjenesten fortsat bundet af pligten til at udvise hæderlighed og tilbageholdenhed med hensyn til at acceptere visse hverv eller fordele.
Artikel 48
Hjemsted
Afviklingsinstansen har hjemsted i Bruxelles, Belgien.
AFSNIT II
AFVIKLINGSINSTANSENS PLENARMØDER
Artikel 49
Deltagelse i plenarmøder
Alle Afviklingsinstansens medlemmer som omhandlet i artikel 43, stk. 1, deltager i plenarmøderne.
Artikel 50
Opgaver
1. Afviklingsinstansen har på et plenarmøde til opgave:
a)
hvert år senest den 30. november på grundlag af et udkast fra formanden at vedtage Afviklingsinstansens arbejdsprogram for det følgende år og fremsende det til Europa-Parlamentet, Rådet, Kommissionen og ECB til orientering
b)
at vedtage og kontrollere Afviklingsinstansens årsbudget, jf. artikel 61, stk. 2, samt godkende Afviklingsinstansens endelige regnskab og meddele formanden decharge, jf. artikel 63, stk. 4 og 8.
c)
med forbehold af proceduren i stk. 2 at træffe afgørelse om brug af Afviklingsfonden i tilfælde, hvor en konkret afviklingsforanstaltning kræver en støtte fra Afviklingsfonden, som overstiger tærsklen på 5 mia. EUR, for hvilken vægtningen af likviditetsstøtten er 0,5
d)
når den akkumulerede nettoanvendelse af Afviklingsfonden i de seneste 12 på hinanden følgende måneder når tærsklen på 5 mia. EUR, at evaluere anvendelsen af afviklingsværktøjerne, herunder navnlig anvendelsen af Afviklingsfonden, og udstikke retningslinjer for eksekutivmødets handlemåde i forbindelse med efterfølgende afviklingsafgørelser, herunder navnlig, i relevant omfang, ved at differentiere mellem likviditetsstøtte og anden form for støtte
e)
at træffe afgørelse om, hvorvidt det er nødvendigt at opkræve ekstraordinære ex post-bidrag i overensstemmelse med artikel 71, om frivillig låntagning mellem finansieringsordninger i overensstemmelse med artikel 72, om alternative finansieringskilder i overensstemmelse med artikel 73 og 74 samt om gensidiggørelse af nationale finansieringsordninger i overensstemmelse med artikel 78, når der er tale om støtte fra Afviklingsfonden ud over den tærskel, der er omhandlet i nærværende stykkes litra c)
f)
at træffe afgørelse om investeringer i overensstemmelse med artikel 75
g)
at vedtage årsrapporten om Afviklingsinstansens aktiviteter, jf. artikel 45, som skal indeholde en nærmere beskrivelse af budgettets gennemførelse
h)
at vedtage de finansielle regler, som finder anvendelse på Afviklingsinstansen, jf. artikel 64
i)
at vedtage en strategi til bekæmpelse af svig, som står i et rimeligt forhold til de relevante risici for svig under hensyntagen til en cost-benefit-analyse af de foranstaltninger, der skal iværksættes
j)
at vedtage regler for forebyggelse og håndtering af interessekonflikter i forhold til medlemmerne
k)
at vedtage sin forretningsorden samt forretningsordenen for Afviklingsinstansens eksekutivmøde
l)
i overensstemmelse med stk. 3 og med hensyn til Afviklingsinstansens personale at udøve de beføjelser, som tjenestemandsvedtægten tillægger ansættelsesmyndigheden, og som ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union, jf. Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 (»ansættelsesvilkårene«), tillægger den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakter (»ansættelsesmyndighedsbeføjelser«)
m)
at vedtage passende gennemførelsesbestemmelser til tjenestemandsvedtægten og ansættelsesvilkårene i overensstemmelse med vedtægtens artikel 110
n)
at udpege en regnskabsfører, som skal være funktionelt uafhængig i udøvelsen af sit hverv, og som vedtægten og ansættelsesvilkårene skal finde anvendelse på
o)
at sikre passende opfølgning på resultaterne og henstillingerne fra de interne eller eksterne revisionsberetninger og evalueringer samt fra undersøgelser, der foretages af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF)
p)
at træffe alle afgørelser vedrørende etablering af Afviklingsinstansens interne strukturer og om nødvendigt ændring heraf
q)
at godkende de i artikel 31, stk. 1, omhandlede rammer for tilrettelæggelse af de praktiske foranstaltninger til samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder.
2. Når Afviklingsinstansen træffer afgørelse på et plenarmøde, skal den handle i overensstemmelse med målsætningerne i artikel 6 og 14.
Med henblik på anvendelsen af stk. 1, litra c), anses den af eksekutivmødet udarbejdede afviklingsordning for vedtaget, medmindre mindst ét medlem af plenarforsamlingen senest tre timer efter, at eksekutivmødets udkast er blevet forelagt for plenarforsamlingen, indkalder til plenarmøde. I sidstnævnte tilfælde træffes der afgørelse om afviklingsordningen på plenarmødet.
3. Afviklingsinstansen skal i overensstemmelse med artikel 110 i vedtægten på et plenarmøde træffe en afgørelse i henhold til artikel 2, stk. 1, i tjenestemandsvedtægten og artikel 6 i ansættelsesvilkårene, hvorved de relevante beføjelser som ansættelsesmyndighed tillægges formanden, og om fastlæggelse af de betingelser, hvorunder denne uddelegering af beføjelser kan suspenderes. Formanden bemyndiges til at subdelegere disse beføjelser.
Afviklingsinstansen kan under ekstraordinære omstændigheder på et plenarmøde ved en afgørelse midlertidigt suspendere de ansættelsesmyndighedsbeføjelser, der er uddelegeret til formanden, og de beføjelser, denne måtte have subdelegeret, og selv udøve dem eller uddelegere dem til et af sine medlemmer eller en anden ansat end formanden.
Artikel 51
Afholdelse af Afviklingsinstansens plenarmøder
1. Formanden indkalder til og leder Afviklingsinstansens plenarmøder i overensstemmelse med artikel 56, stk. 2, litra a).
2. Afviklingsinstansen afholder mindst to ordinære plenarmøder om året. Den træder desuden sammen på formandens initiativ eller på anmodning af mindst en tredjedel af medlemmerne. Kommissionens repræsentant kan anmode formanden om at indkalde til plenarmøde i Afviklingsinstansen. Såfremt formanden undlader at indkalde rettidigt til et møde, skal vedkommende begrunde dette skriftligt.
3. Afviklingsinstansen kan i relevant omfang indbyde observatører, ud over de i artikel 43, stk. 3, nævnte, herunder en repræsentant for EBA, til at deltage i plenarmøder på ad hoc-basis.
4. Afviklingsinstansen yder sekretariatsbistand på Afviklingsinstansens plenarmøder.
Artikel 52
Generelle bestemmelser om beslutningsprocessen
1. På plenarmøder træffer Afviklingsinstansen afgørelser med et simpelt flertal af sine medlemmer, medmindre andet er bestemt i denne forordning. Hvert stemmeberettiget medlem har én stemme. I tilfælde af stemmelighed har formanden den afgørende stemme.
2. Uanset stk. 1 træffes afgørelser som omhandlet i artikel 50, stk. 1, litra c) og d), samt afgørelser om gensidiggørelse af nationale finansieringsordninger i overensstemmelse med artikel 78, der er begrænset til anvendelse af de finansielle midler, fonden råder over, med et simpelt flertal af Afviklingsinstansens medlemmer, der repræsenterer mindst 30 % af bidragene. Hvert stemmeberettiget medlem har én stemme. I tilfælde af stemmelighed har formanden den afgørende stemme.
3. Uanset nærværende artikels stk. 1 træffes afgørelser som omhandlet i artikel 50, stk. 1, der vedrører opkrævning af ex post-bidrag i overensstemmelse med artikel 71, om frivillig låntagning mellem finansieringsordninger i overensstemmelse med artikel 72, alternative finansieringskilder i overensstemmelse med artikel 73 og 74 samt gensidiggørelse af nationale finansieringsordninger i overensstemmelse med artikel 78, der går ud over anvendelse af de finansielle midler, Afviklingsfonden råder over, med et flertal på to tredjedele af Afviklingsinstansens medlemmer, der repræsenterer mindst 50 % af bidragene, i løbet af overgangsperioden på otte år frem til den fuldstændige gensidiggørelse af Afviklingsfonden, og derefter med et flertal på to tredjedele af Afviklingsinstansens medlemmer, der repræsenterer mindst 30 % af bidragene. Hvert stemmeberettiget medlem har én stemme. I tilfælde af stemmelighed har formanden den afgørende stemme.
4. Afviklingsinstansen vedtager og offentliggør sin forretningsorden. I forretningsordenen fastsættes de nærmere afstemningsregler, herunder regler for, hvornår et medlem kan handle på et andet medlems vegne, samt i givet fald også reglerne for, hvornår Afviklingsinstansen er beslutningsdygtig.
AFSNIT III
AFVIKLINGSINSTANSENS EKSEKUTIVMØDER
Artikel 53
Deltagelse i eksekutivmøder
1. Når Afviklingsinstansen afholder eksekutivmøder, er den sammensat af formanden og de fire medlemmer, der er omhandlet i artikel 43, stk. 1, litra b). Afviklingsinstansen afholder eksekutivmøder så ofte som nødvendigt.
Afviklingsinstansens eksekutivmøder indkaldes af formanden på dennes initiativ eller efter anmodning fra et af medlemmerne og ledes af formanden.
Når det er relevant, kan Afviklingsinstansen ud over de observatører, der er omhandlet i artikel 43, stk. 3, indbyde yderligere observatører til at deltage i eksekutivmøder, herunder en repræsentant for EBA, og skal indbyde nationale afviklingsmyndigheder fra ikkedeltagende medlemsstater, når man behandler en koncern, der har datterselskaber eller større afdelinger i disse ikkedeltagende medlemsstater, til at deltage i dens møder. Deltagelsen skal ske på ad hoc-basis.
2. De medlemmer af Afviklingsinstansen, som er omhandlet i artikel 43, stk. 1, litra c), deltager i Afviklingsinstansens eksekutivmøder i overensstemmelse med nærværende artikels stk. 3 og 4.
3. Ved drøftelser vedrørende en enhed som omhandlet i artikel 2 eller en gruppe enheder, som kun er etableret i en enkelt deltagende medlemsstat, deltager det medlem, der er udpeget af den pågældende medlemsstat, også i drøftelserne og i beslutningsprocessen, og bestemmelserne som fastsat i artikel 55, stk. 1, finder anvendelse.
4. Ved drøftelser vedrørende en grænseoverskridende koncern deltager det medlem, der er udpeget af den medlemsstat, hvor koncernafviklingsmyndigheden befinder sig, samt de medlemmer, der er udpeget af de medlemsstater, hvor et datterselskab eller en enhed, der er omfattet af tilsyn på et konsolideret grundlag, er etableret, også i beslutningsprocessen, og bestemmelserne som fastsat i artikel 55, stk. 2, finder anvendelse.
5. De i artikel 43, stk. 1, litra a) og b), omhandlede medlemmer af Afviklingsinstansen sikrer, at de afviklingsafgørelser og -foranstaltninger, navnlig vedrørende anvendelsen af Afviklingsfonden, som træffes på eksekutivmøder i deres forskellige sammensætninger, er sammenhængende, hensigtsmæssige og forholdsmæssige.
Artikel 54
Opgaver
1. Afviklingsinstansen har på et eksekutivmøde til opgave:
a)
at forberede alle de afgørelser, som Afviklingsinstansen skal træffe på et plenarmøde
b)
at træffe alle afgørelser med henblik på at gennemføre denne forordning, medmindre andet er bestemt i denne forordning.
2. Ved udøvelsen af sine opgaver i henhold til stk. 1, skal Afviklingsinstansen:
a)
forberede, vurdere og godkende afviklingsplaner for enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 2, samt for enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5, når betingelserne for anvendelse af nævnte stykker er opfyldt i overensstemmelse med artikel 8, 10 og 11
b)
anvende forenklede forpligtelser på visse enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 2, samt enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5, når betingelserne for anvendelse af nævnte stykker er opfyldt, jf. artikel 11
c)
fastlægge det minimumskrav for kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver, som enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 2, samt enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5, når betingelserne for anvendelse af nævnte stykker er opfyldt, til enhver tid skal opfylde i overensstemmelse med artikel 12
d)
tidligst muligt fremsende en afviklingsordning i henhold til artikel 18 ledsaget af alle relevante oplysninger til Kommissionen, således at Kommissionen rettidigt kan foretage en vurdering og træffe en afgørelse eller, når det er relevant, forelægge Rådet et forslag til afgørelse i henhold til artikel 18, stk. 7
e)
træffe afgørelse om del II i Afviklingsinstansens budget vedrørende Afviklingsfonden i overensstemmelse med artikel 60.
3. Afviklingsinstansen kan i hastende tilfælde om nødvendigt i sin eksekutivsammensætning træffe visse midlertidige afgørelser på vegne af Afviklingsinstansen i dens plenarsammensætning, navnlig vedrørende den administrative forvaltning, herunder budgetspørgsmål.
4. Afviklingsinstansen skal i eksekutivsammensætningen holde Afviklingsinstansen i plenarsammensætningen informeret om de afgørelser, den træffer om afvikling.
Artikel 55
Beslutningstagning
1. Ved drøftelser vedrørende en enkelt enhed eller en koncern, som kun er etableret i en enkelt deltagende medlemsstat, og i tilfælde af, at alle de i artikel 53, stk. 1 og 3, omhandlede medlemmer ikke er i stand til at nå til enighed ved konsensus inden for en frist som fastsat af formanden, træffer formanden og de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer afgørelse med simpelt flertal.
2. Ved drøftelser vedrørende en grænseoverskridende koncern og i tilfælde af, at alle de i artikel 53, stk. 1 og 4, omhandlede medlemmer ikke er i stand til at nå til enighed ved konsensus inden for en frist som fastsat af formanden, træffer formanden og de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer afgørelse med simpelt flertal.
3. I tilfælde af stemmelighed har formanden den afgørende stemme.
AFSNIT IV
FORMAND
Artikel 56
Udpegelse og opgaver
1. Afviklingsinstansen ledes af en formand, som er ansat på fuld tid.
2. Formanden er ansvarlig for:
a)
at forberede Afviklingsinstansens arbejde, på plenarmøder og eksekutivmøder, og at indkalde til og lede dens møder
b)
alle personaleanliggender
c)
den daglige ledelse
d)
at udarbejde et forslag til Afviklingsinstansens budget, jf. artikel 61, stk. 1, og gennemføre dette budget, jf. artikel 63
e)
Afviklingsinstansens forvaltning
f)
at gennemføre Afviklingsinstansens årlige arbejdsprogram
g)
hvert år at udarbejde et udkast til den årlige rapport, der er omhandlet i artikel 45, med et afsnit om Afviklingsinstansens afviklingsvirksomhed og et afsnit om finansielle og administrative anliggender.
Ved udførelsen af sine opgaver som omhandlet i nærværende artikel bistås formanden af et hertil udpeget personale.
3. Formanden bistås af en næstformand.
Næstformanden varetager formandens opgaver, når denne er fraværende eller på anden måde lovligt forhindret, i overensstemmelse med denne forordning.
4. Formanden og næstformanden samt de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer udpeges på grundlag af kvalifikationer, kendskab til bank- og finansanliggender samt relevant erfaring med finansielt tilsyn, finansiel regulering og bankafvikling. Formanden og næstformanden samt de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer udvælges ved en åben udvælgelsesprocedure, som skal overholde principperne om kønsbalance, erfaring og kvalifikationer. Europa-Parlamentet og Rådet skal holdes behørigt og rettidigt underrettet om på alle trin i denne procedure.
5. Formanden og næstformanden samt de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer udpeges for en periode på fem år. Mandatperioden kan ikke forlænges, jf. dog stk. 7.
Formanden og næstformanden samt de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer må ikke varetage hverv på nationalt plan, EU-plan eller internationalt plan.
6. Efter høring af Afviklingsinstansen på et plenarmøde forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet en endelig liste med kandidater til hvervene som formand, næstformand og medlemmer i henhold til artikel 43, stk. 1, litra b), og informerer Rådet om listen.
Uanset første afsnit forelægger Kommissionen med henblik på udpegelsen af de første medlemmer af Afviklingsinstansen efter denne forordnings ikrafttræden den endelige liste over kandidater uden høring af Afviklingsinstansen.
Kommissionen forelægger et forslag til udpegelse af formanden og næstformanden samt de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer for Europa-Parlamentet til godkendelse. Når forslaget er godkendt, vedtager Rådet en gennemførelsesafgørelse om udpegelse af formanden og næstformanden samt de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer. Rådet træffer afgørelse med kvalificeret flertal.
7. Uanset stk. 5, har den første formand, som udpeges efter denne forordnings ikrafttræden, en mandatperiode på tre år. Denne periode kan forlænges én gang med en periode på fem år. Formanden og næstformanden samt de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer fortsætter med at varetage deres hverv, indtil deres afløsere er udpeget.
8. En formand, hvis mandatperiode er blevet forlænget, kan ikke deltage i endnu en udvælgelsesprocedure til samme hverv ved udløbet af den samlede periode.
9. Hvis formanden, næstformanden eller et medlem som omhandlet i artikel 43, stk. 1, litra b), ikke længere opfylder de nødvendige betingelser for at udøve sit hverv eller har begået alvorligt embedsmisbrug, kan Rådet på grundlag af et forslag fra Kommissionen, som er godkendt af Europa-Parlamentet, vedtage en gennemførelsesafgørelse om afskedigelse af vedkommende. Rådet træffer afgørelse med kvalificeret flertal.
Med henblik herpå kan Europa-Parlamentet eller Rådet meddele Kommissionen, at de anser betingelserne for afskedigelse af formanden, næstformanden eller de i artikel 43, stk. 1, litra b), omhandlede medlemmer for at være opfyldt, hvilket Kommissionen skal reagere på.
AFSNIT V
FINANSIELLE BESTEMMELSER
KAPITEL 1
Almindelige bestemmelser
Artikel 57
Ressourcer
1. Afviklingsinstansen er ansvarlig for at afsætte de nødvendige finansielle og menneskelige ressourcer til udførelsen af de opgaver, som den overdrages ved denne forordning.
2. Finansieringen af Afviklingsinstansens budget eller dens afviklingsaktiviteter i henhold til denne forordning må under ingen omstændigheder forpligte medlemsstaterne i budgetmæssig henseende.
Artikel 58
Budget
1. Afviklingsinstansen har et selvstændigt budget, som ikke er en del af Unionens budget. Der udarbejdes overslag over alle Afviklingsinstansens indtægter og udgifter for hvert regnskabsår, svarende til kalenderåret, og de opføres i Afviklingsinstansens budget.
2. Indtægterne og udgifterne på Afviklingsinstansens budget skal balancere.
3. Budgettet består af to dele: Del I vedrørende Afviklingsinstansens administration og del II vedrørende Afviklingsfonden.
Artikel 59
Del I i budgettet vedrørende Afviklingsinstansens administration
1. Indtægterne i budgettets del I består af de årlige bidrag, som er nødvendige for at dække de årlige anslåede administrative udgifter.
2. Udgifterne i budgettets del I omfatter som et minimum udgifter til personale, løn, administration, infrastruktur, videreuddannelse og driftsudgifter.
3. Denne artikel berører ikke de nationale afviklingsmyndigheders ret til at opkræve gebyrer i henhold til national lovgivning til dækning af deres administrative udgifter af de typer, der er omhandlet i stk. 1 og 2, herunder udgifter til samarbejde med og bistand til Afviklingsinstansen.
Artikel 60
Del II i budgettet vedrørende Afviklingsfonden
1. Indtægterne i budgettets del II består navnlig af følgende:
a)
bidrag fra institutter etableret i de deltagende medlemsstater, jf. artikel 67, stk. 4, og artikel 69, 70 og 71
b)
lån fra andre afviklingsfinansieringsordninger i ikkedeltagende medlemsstater, jf. artikel 72, stk. 1
c)
lån fra finansielle institutter eller andre tredjeparter, jf. artikel 73 og 74
d)
afkast fra investering af de beløb, som Afviklingsfonden er i besiddelse af, jf. artikel 75
e)
enhver del af udgifterne til de i artikel 76 anførte formål, som inddrives under afviklingsproceduren.
2. Udgifterne i budgettets del II består navnlig af følgende:
a)
udgifter til de formål, der er omhandlet i artikel 76
b)
investeringer i overensstemmelse med artikel 75
c)
renter på lån fra andre afviklingsfinansieringsordninger i ikkedeltagende medlemsstater, jf. artikel 72, stk. 1
d)
renter på lån fra finansieringsinstitutter eller andre tredjeparter, jf. artikel 73 og 74.
Artikel 61
Udarbejdelse og gennemførelse af budgettet
1. Formanden udarbejder senest den 15. februar hvert år et forslag til Afviklingsinstansens budget, herunder et overslag over Afviklingsinstansens indtægter og udgifter for det kommende år, og sender det sammen med stillingsfortegnelsen til Afviklingsinstansen til vedtagelse.
2. Senest den 31. marts hvert år foretager Afviklingsinstansen på et plenarmøde eventuelle nødvendige tilpasninger af formandens forslag og vedtager derefter det endelige budget sammen med stillingsfortegnelsen.
Artikel 62
Intern revision og kontrol
1. Der indføres en intern revisionsfunktion i Afviklingsinstansen, som skal varetages under overholdelse af de gældende internationale standarder. Den interne revisor, der udpeges af Afviklingsinstansen, er over for denne ansvarlig for at efterprøve, om Afviklingsinstansens budgetgennemførelsessystemer og budgetprocedurer fungerer tilfredsstillende.
2. Den interne revisor rådgiver Afviklingsinstansen med hensyn til risikostyring ved at afgive uafhængige udtalelser om forvaltnings- og kontrolsystemernes kvalitet og ved at fremsætte henstillinger til forbedring af betingelserne for transaktionernes gennemførelse og til fremme af forsvarlig økonomisk forvaltning.
3. Det er Afviklingsinstansens ansvar at indføre de interne kontrolsystemer og -procedurer, der er nødvendige for udførelsen af den interne revisors opgaver.
Artikel 63
Gennemførelse af budgettet, regnskabsaflæggelse og decharge
1. Formanden varetager opgaverne som anvisningsberettiget og gennemfører Afviklingsinstansens budget.
2. Senest den 1. marts i det følgende regnskabsår sender Afviklingsinstansens regnskabsfører det foreløbige regnskab ledsaget af beretningen om den budgetmæssige og økonomiske forvaltning i regnskabsåret til Revisionsretten for dens bemærkninger.
Senest den 31. marts i det følgende regnskabsår forelægger Afviklingsinstansens regnskabsfører beretningen om den budgetmæssige og økonomiske forvaltning i regnskabsåret for Afviklingsinstansens medlemmer og for Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen.
3. Senest den 31. marts hvert år fremsender Formanden Afviklingsinstansens foreløbige regnskab for det foregående regnskabsår til Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen.
4. Formanden udarbejder på eget ansvar og efter at have modtaget Revisionsrettens bemærkninger til Afviklingsinstansens foreløbige regnskab Afviklingsinstansens endelige regnskab og fremsender det til Afviklingsinstansen til godkendelse på et plenarmøde.
5. Senest den 1. juli hvert år fremsender formanden efter Afviklingsinstansens godkendelse det endelige regnskab for det foregående regnskabsår til Europa-Parlamentet, Rådet, Kommissionen og Revisionsretten.
6. Hvis der modtages bemærkninger fra Revisionsretten sender formanden senest den 30. september et svar herpå.
7. Senest den 15. november hvert år offentliggøres det endelige regnskab for det foregående regnskabsår i Den Europæiske Unions Tidende.
8. Afviklingsinstansen meddeler på et plenarmøde formanden decharge for gennemførelsen af budgettet.
9. Efter anmodning fra enten Europa-Parlamentet eller Rådet forelægger formanden den anmodende EU-institution alle de oplysninger, der ligger til grund for Afviklingsinstansens regnskaber, dog under overholdelse af de krav om tavshedspligt, der er fastsat i denne forordning.
Artikel 64
Finansielle regler
Afviklingsinstansen vedtager efter høring af Revisionsretten og Kommissionen interne finansielle regler med angivelse navnlig af den detaljerede procedure, der skal følges ved opstilling og gennemførelse af budgettet, jf. artikel 61 og 63.
De finansielle regler skal, i det omfang det er foreneligt med Afviklingsinstansens særlige karakter, bygge på den rammefinansforordning, der er vedtaget for organer oprettet i henhold til TEUF, jf. artikel 208 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 (20).
Artikel 65
Bidrag til Afviklingsinstansens administrative udgifter
1. Enheder som omhandlet i artikel 2 bidrager til del I af Afviklingsinstansens budget i overensstemmelse med denne forordning og de delegerede retsakter om bidrag, der er vedtaget i medfør af stk. 5 i denne artikel.
2. Bidragene fastsættes til en størrelse, der sikrer, at indtægterne i princippet er tilstrækkelige til, at del I af Afviklingsinstansens budget hvert år balancerer.
3. Afviklingsinstansen fastsætter og hæver i overensstemmelse med de delegerede retsakter, der er omhandlet i nærværende artikels stk. 5, de bidrag, som hver enhed som omhandlet i artikel 2 skal betale, i en afgørelse, som rettes til den berørte enhed. Afviklingsinstansen anvender procedure- og indberetningsregler samt andre regler for at sikre, at bidragene indbetales fuldt ud og rettidigt.
4. De beløb, der opkræves i overensstemmelse med stk. 1, 2 og 3, må kun anvendes til denne forordnings formål.
5. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter om bidrag i overensstemmelse med artikel 93 for at:
a)
fastsætte bidragstyperne, og i hvilke tilfælde disse skal betales, hvordan bidragene beregnes, og hvorledes de skal betales
b)
præcisere de i stk. 3 omhandlede registrerings-, regnskabs- og indberetningsregler samt andre regler, der er nødvendige for at sikre, at bidragene betales fuldt ud og rettidigt
c)
fastsætte de årlige bidrag, som er nødvendige for at dække Afviklingsinstansens administrative udgifter, indtil den bliver fuldt operationel.
Artikel 66
Forholdsregler mod svig
1. Med henblik på at fremme bekæmpelsen af svig, bestikkelse og andre ulovlige aktiviteter i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 883/2013 (21) skal Afviklingsinstansen senest seks måneder efter den dato, hvor den bliver operationel, tiltræde den interinstitutionelle aftale af 25. maj 1999 om de interne undersøgelser, der foretages af OLAF, og straks vedtage passende bestemmelser, som finder anvendelse på samtlige af Afviklingsinstansens ansatte under anvendelse af den standardafgørelse, der findes i bilaget til nævnte interinstitutionelle aftale.
2. Den Europæiske Revisionsret har beføjelse til gennem bilagskontrol og kontrol på stedet at kontrollere alle modtagere, kontrahenter og underkontrahenter, der har modtaget midler gennem Afviklingsinstansen.
3. OLAF kan efter bestemmelserne og procedurerne i Rådets forordning (Euratom, EF) nr. 2185/96 (22) og forordning (EU), Euratom) nr. 883/2013 foretage undersøgelser, herunder kontrol og inspektion på stedet, for at klarlægge, om der er begået svig, bestikkelse eller andre ulovlige aktiviteter, der berører Unionens finansielle interesser, i forbindelse med en kontrakt, der finansieres af Afviklingsinstansen.
KAPITEL 2
Den Fælles Afviklingsfond
Afdeling 1
Oprettelse af Afviklingsfonden
Artikel 67
Almindelige bestemmelser
1. Hermed oprettes Den Fælles Afviklingsfond (»Afviklingsfonden«). Den skal finansieres i overensstemmelse med reglerne om overførsel af de midler, der er opkrævet på nationalt plan, til fonden som fastlagt i aftalen.
2. Afviklingsinstansen anvender udelukkende Afviklingsfonden til at sikre en effektiv anvendelse af afviklingsværktøjerne og udøvelsen af afviklingsbeføjelserne som omhandlet i del II, afsnit I, i overensstemmelse med afviklingsmålene og de overordnede afviklingsprincipper som omhandlet i artikel 14 og 15. Afviklingsfondens udgifter eller tab kan under ingen omstændigheder ligge Unionens budget eller de nationale budgetter til last.
3. Afviklingsinstansen ejer Afviklingsfonden.
4. Bidrag som omhandlet i artikel 69, 70 og 71 opkræves fra enhederne jf. artikel 2 af de nationale afviklingsmyndigheder og overføres til Afviklingsfonden i overensstemmelse med aftalen.
Artikel 68
Krav om etablering af afviklingsfinansieringsordninger
De deltagende medlemsstater etablerer afviklingsfinansieringsordninger i overensstemmelse med artikel 100 i direktiv 2014/59/EU og med denne forordning.
Artikel 69
Målniveau
1. Ved udgangen af en indledende periode på otte år fra den 1. januar 2016 eller fra den dato, hvor dette stykke finder anvendelse i henhold til artikel 99, stk. 6, skal Afviklingsfondens disponible finansielle midler svare til mindst 1 % af de dækkede indskud i alle de kreditinstitutter, der er meddelt tilladelse i alle de deltagende medlemsstater.
2. I den i stk. 1 omhandlede indledende periode fordeles de bidrag til Afviklingsfonden, der beregnes i overensstemmelse med artikel 70 og opkræves i overensstemmelse med artikel 67, stk. 4, så jævnt som muligt over perioden, indtil målniveauet er nået, men under behørig hensyntagen til konjunkturudviklingen og til den indvirkning, som procykliske bidrag kan have på de bidragydende institutters finansielle stilling.
3. Afviklingsinstansen forlænger den indledende periode, der er omhandlet i stk. 1, med højst fire år, i tilfælde af, at Afviklingsfonden har foretaget samlede udbetalinger på mere end 0,5 % af de samlede dækkede indskudsbeløb i stk. 1, og når kriterierne i den i stk. 5, litra b), omhandlede delegerede retsakt er opfyldt.
4. Hvis de disponible finansielle midler efter den indledende periode i stk. 1 falder til under målniveauet i nævnte stykke, opkræves de regelmæssige bidrag, der er beregnet i overensstemmelse med artikel 70, indtil målniveauet er nået. Efter at målniveauet er nået første gang, og når de disponible finansielle midler efterfølgende er blevet reduceret til mindre end to tredjedele af målniveauet, sættes disse bidrag til et niveau, der gør det muligt at nå målniveauet inden for seks år.
I forbindelse med det regelmæssige bidrag skal der tages behørigt hensyn til konjunkturudviklingen og til den indvirkning, som procykliske bidrag kan have ved fastsættelsen af de årlige bidrag i forbindelse med dette stykke.
5. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 93 med henblik på at præcisere følgende:
a)
kriterierne for fordeling over perioden af de beregnede bidrag, jf. stk. 2
b)
kriterierne for fastlæggelse af det antal år, hvormed den indledende periode i stk. 1 kan forlænges, jf. stk. 3
c)
kriterierne for fastlæggelse af de årlige bidrag, jf. stk. 4.
Artikel 70
Ex ante-bidrag
1. De enkelte institutters individuelle bidrag opkræves mindst en gang om året og beregnes pro rata på grundlag af deres samlede passiver (eksklusive kapitalgrundlag) og dækkede indskud i forhold til de samlede passiver (eksklusive kapitalgrundlag) og dækkede indskud for alle de institutter, der er meddelt tilladelse på alle de deltagende medlemsstaters område.
2. Hvert år beregner Afviklingsinstansen efter høring af ECB eller den kompetente nationale myndighed og i tæt samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder de individuelle bidrag for at sikre, at de bidrag, der skal betales af alle de institutter, der er meddelt tilladelse på alle de deltagende medlemsstaters område, ikke overstiger 12,5 % af målniveauet.
Hvert år beregnes de enkelte institutters bidrag på grundlag af:
a)
et fast bidrag, der baseres pro rata i forhold til et instituts passiver eksklusive kapitalgrundlag og dækkede indskud i forhold til de samlede passiver eksklusive kapitalgrundlag og dækkede indskud for alle de institutter, der er meddelt tilladelse på de deltagende medlemsstaters område og
b)
et risikoafpasset bidrag, der baseres på kriterierne i artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59/EU, og tager hensyn til proportionalitetsprincippet uden at skabe forvridninger mellem medlemsstaternes banksektorstrukturer.
Forholdet mellem det faste bidrag og det risikoafpassede bidrag skal tage hensyn til en afbalanceret fordeling af bidragene på tværs af forskellige banktyper.
Under alle omstændigheder må de samlede individuelle bidrag, som beregnet i henhold til litra a) og b), fra alle de institutter, der er meddelt tilladelse på alle de deltagende medlemsstaters område, årligt ikke overstige 12,5 % af målniveauet.
3. De disponible finansielle midler, der skal tages i betragtning med henblik på at nå det i artikel 69 fastsatte målniveau, kan omfatte uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som er fuldt dækket ind af sikkerhedsstillelse med aktiver med lav risiko, der ikke er behæftet med tredjepartsrettigheder, og som er til rådighed og øremærket til anvendelse af Afviklingsinstansen til de i artikel 76, stk. 1, fastsatte formål. Disse uigenkaldelige betalingsforpligtelsers andel må ikke overstige 30 % af de samlede bidrag, der opkræves i overensstemmelse mednærværende artikel.
4. De behørigt modtagne bidrag fra hver enhed, jf. artikel 2, tilbagebetales ikke til disse enheder.
5. Når deltagende medlemsstater allerede har etableret nationale afviklingsfinansieringsordninger, kan de sørge for, at disse ordninger anvender de disponible finansielle midler, som er indsamlet fra institutter mellem den 17. juni 2010 og datoen for ikrafttrædelsen af direktiv 2014/59/EU, til at godtgøre institutter for de ex ante-bidrag, som disse institutter måtte skulle indbetale til Afviklingsfonden. En sådan kompensation tilsidesætter ikke medlemsstaternes forpligtelser som fastsat i direktiv 2014/49/EU.
6. De delegerede retsakter, der præciserer, hvordan bidrag afpasses forholdsmæssigt efter institutternes risikoprofil, og som vedtages af Kommissionen i henhold til artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59/EU, finder anvendelse.
7. Rådet vedtager efter forslag fra Kommissionen og inden for rammerne af den i stk. 6 omhandlede delegerede retsakt gennemførelsesretsakter med henblik på at fastsætte betingelserne for gennemførelsen af stk. 1, 2 og 3, og navnlig for så vidt angår:
a)
anvendelsen af beregningsmetoden for individuelle bidrag
b)
de praktiske bestemmelser vedrørende inddeling af institutterne efter de risikofaktorer, der er nærmere fastlagt i den delegerede retsakt.
Artikel 71
Ekstraordinære ex post-bidrag
1. Er de disponible finansielle midler ikke tilstrækkelige til at dække tab, omkostninger eller andre udgifter i forbindelse med anvendelsen af Afviklingsfonden i forbindelse med afviklingsforanstaltninger, opkræves der ekstraordinære ex post-bidrag hos de institutter, der er meddelt tilladelse på de deltagende medlemsstaters område, for at dække de yderligere beløb. Disse ekstraordinære ex post-bidrag beregnes og fordeles på institutterne efter reglerne som fastsat i artikel 69 og 70.
De samlede ekstraordinære ex post-bidrag pr. år må ikke overstige tre gange det årlige bidrag som fastsat i overensstemmelse med artikel 70.
2. Afviklingsinstansen udsætter, på eget initiativ efter høring af den nationale afviklingsmyndighed eller efter forslag fra en national afviklingsmyndighed, i overensstemmelse med de delegerede retsakter, der er omhandlet i stk. 3, helt eller delvist et instituts forpligtelse til at betale ekstraordinære ex post-bidrag, jf. stk. 1, såfremt det er nødvendigt for at beskytte dets finansielle stilling. En sådan udsættelse indrømmes højst i en periode på seks måneder, men kan fornyes efter anmodning fra instituttet. Bidrag, der er udsat i medfør af nærværende stykke, skal ydes på et senere tidspunkt, når betalingen ikke længere bringer instituttets finansielle stilling i fare.
3. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 93 med henblik på at præcisere, under hvilke omstændigheder og betingelser betalingen af ex post-bidrag fra en enhed som omhandlet i artikel 2 helt eller delvist kan udsættes i medfør af denne artikels stk. 2.
Artikel 72
Frivillig låntagning mellem afviklingsfinansieringsordninger
1. Afviklingsinstansen træffer afgørelse om at anmode om frivillige lån til Afviklingsfonden fra andre afviklingsfinansieringsordninger i ikkedeltagende medlemsstater, hvis:
a)
de beløb, der er opkrævet efter artikel 70, ikke er tilstrækkelige til at dække tab, omkostninger eller andre udgifter i forbindelse med anvendelsen af Afviklingsfonden til afviklingsforanstaltninger
b)
de ekstraordinære ex post-bidrag som fastsat i artikel 71 ikke er umiddelbart tilgængelige, og
c)
de alternative finansieringsmidler som fastsat i artikel 73 ikke er umiddelbart tilgængelige på rimelige betingelser.
2. Disse afviklingsfinansieringsordninger træffer afgørelse om en sådan anmodning i overensstemmelse med artikel 106 i direktiv 2014/59/EU. Lånevilkårene er omfattet af artikel 106, stk. 4, 5 og 6, i direktiv 2014/59/EU.
3. Afviklingsinstansen kan beslutte at låne til andre afviklingsfinansieringsordninger i ikkedeltagende medlemsstater, hvis der anmodes herom i overensstemmelse med artikel 106 i direktiv 2014/59/EU. Lånevilkårene er omfattet af artikel 106, stk. 4, 5 og 6, i direktiv 2014/59/EU.
Artikel 73
Alternative finansieringsmidler
1. Afviklingsinstansen kan indgå kontrakter om låntagning eller andre former for støtte til Afviklingsfonden fra de institutter, finansieringsinstitutter eller andre tredjeparter, der tilbyder bedre finansielle vilkår på det mest hensigtsmæssige tidspunkt for således at optimere finansieringsomkostningerne og bevare sit omdømme, hvis de beløb, der er opkrævet i overensstemmelse med artikel 70 og 71, ikke er umiddelbart disponible eller ikke dækker udgifterne i forbindelse med anvendelsen af Afviklingsfonden til afviklingsforanstaltninger.
2. Den låntagning eller de andre former for støtte, som er omhandlet i stk. 1, skal i overensstemmelse med artikel 69, 70 og 71 tilbagebetales fuldt ud, inden lånet udløber.
3. Eventuelle udgifter i forbindelse med anvendelsen af den i stk. 1, omhandlede låntagning afholdes af del II i Afviklingsinstansens budget og ikke over EU-budgettet eller af de deltagende medlemsstater.
Artikel 74
Adgang til finansiel facilitet
Afviklingsinstansen indgår for Afviklingsfonden kontrakter om finansielle ordninger, herunder, når det er muligt, offentlige finansieringsordninger, med henblik på umiddelbar adgang til yderligere finansielle midler til anvendelse i overensstemmelse i med artikel 76, når de beløb, der er opkrævet eller disponible i overensstemmelse med artikel 70 og 71, ikke er tilstrækkelige til, at Afviklingsfonden kan opfylde sine forpligtelser.
Afdeling 2
Forvaltning af Afviklingsfonden
Artikel 75
Investeringer
1. Afviklingsinstansen forvalter Afviklingsfonden i overensstemmelse med nærværende forordning og delegerede retsakter vedtaget i henhold til stk. 4.
2. De beløb, der modtages fra et institut, der er under afvikling, eller fra et broinstitut, renter og andre investeringsafkast samt eventuelle andre indtægter skal udelukkende gå til Afviklingsfonden.
3. Afviklingsinstansen anvender en forsigtig og sikker investeringsstrategi, der er fastsat i de delegerede retsakter, der er vedtaget i henhold til stk. 4, og investerer de beløb, som Afviklingsfonden er i besiddelse af, i obligationer udstedt af medlemsstater eller mellemstatslige organer eller i højlikvide aktiver af stor kreditkvalitet under hensyntagen til de delegerede retsakter, der er omhandlet i artikel 460 i forordning (EU) nr. 575/2013 samt andre relevante bestemmelser i nævnte forordning. Investeringerne skal være tilstrækkeligt sektormæssigt, geografisk og størrelsesmæssigt diversificerede. Afkastet af disse investeringer skal gå til Afviklingsfonden.
4. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter med nærmere bestemmelser om forvaltningen af Afviklingsfonden og de overordnede og principper og kriterier for dens investeringsstrategi i overensstemmelse med proceduren som fastsat i artikel 93.
Afdeling 3
Anvendelse af Afviklingsfonden
Artikel 76
Afviklingsfondens rolle
1. Afviklingsinstansen kan, når den anvender afviklingsværktøjerne på enheder som omhandlet i artikel 2, inden for afviklingsordningen kun anvende Afviklingsfonden i det omfang, det er nødvendigt for at sikre en effektiv anvendelse af afviklingsværktøjerne, til følgende formål
a)
garantere aktiver og forpligtelser i det institut, der er under afvikling, dets datterselskaber, et broinstitut eller et porteføljeadministrationsselskab
b)
yde lån til det institut, der er under afvikling, dets datterselskaber, et broinstitut eller et porteføljeadministrationsselskab
c)
købe aktiver i det institut, der er under afvikling
d)
yde bidrag til et broinstitut og et porteføljeadministrationsselskab
e)
betale kompensation til aktionærer eller kreditorer, hvis de efter en værdiansættelse i medfør af artikel 20, stk. 5, har pådraget sig større tab, end hvad der ville have været tilfældet i forbindelse med en værdiansættelse i medfør af artikel 20, stk. 16, ved en håndtering som led i almindelig insolvensbehandling
f)
yde et bidrag til det institut, der er under afvikling, i stedet for nedskrivningen eller konverteringen af visse kreditorers passiver, når bail-in-værktøjet anvendes, og der træffes afgørelse om at udelukke visse kreditorer fra bail-in-værktøjets anvendelsesområde i overensstemmelse med artikel 27, stk. 5
g)
iværksætte enhver kombination af de i litra a)-f) omhandlede foranstaltninger.
2. Afviklingsfonden kan anvendes til at iværksætte de i stk. 1 omhandlede foranstaltninger, også i forhold til en køber i forbindelse med virksomhedssalgsværktøjet.
3. Afviklingsfonden må ikke anvendes direkte til at absorbere de tab, som en enhed som omhandlet i artikel 2 har lidt, eller til at rekapitalisere en sådan enhed som omhandlet i artikel 2. Hvis anvendelsen af Afviklingsfonden til formålene i nærværende artikels stk. 1 indirekte medfører, at en del af de tab, som en enhed som omhandlet i artikel 2 har lidt, overføres til Afviklingsfonden, finder principperne om anvendelse af Afviklingsfonden som fastsat i artikel 27 anvendelse.
4. Afviklingsinstansen må højst ligge inde med kapitalbidrag i henhold til stk. 1, litra f), i en periode på fem år.
Artikel 77
Anvendelse af Afviklingsfonden
Anvendelse af Afviklingsfonden skal være betinget af den aftale, i hvilken de deltagende medlemsstater samtykker i til Afviklingsfonden at overføre de midler, der er opkrævet på nationalt plan i overensstemmelse med nærværende forordning og med direktiv 2014/59/EU, og skal overholde de principper, der er fastlagt i denne aftale.
Følgelig skal Afviklingsinstansen, indtil Afviklingsfonden når målniveauet som omhandlet i artikel 69, men ikke længere end otte år efter datoen for denne artikels ikrafttræden, anvende Afviklingsfonden i overensstemmelse med principper, der bygger på en opdeling af Afviklingsfonden i nationale afdelinger, svarende til hver deltagende medlemsstat, samt på en gradvis sammenlægning af de forskellige midler, der er opkrævet på nationalt plan, som skal tildeles de nationale afdelinger af Afviklingsfonden som fastsat i aftalen.
Artikel 78
Gensidiggørelse af nationale finansieringsordninger i tilfælde af afvikling af koncerner, som omfatter institutter i ikkedeltagende medlemsstater
I tilfælde af afvikling af koncerner, som omfatter institutter, der er etableret i en eller flere deltagende medlemsstater på den ene side, og institutter, som er etableret i en eller flere ikkedeltagende medlemsstater på den anden side, bidrager Afviklingsfonden til finansiering af koncernafviklingen i overensstemmelse med artikel 107, stk. 2-5, i direktiv 2014/59/EU.
Artikel 79
Anvendelse af indskudsgarantiordninger som led i afviklinger
1. Deltagende medlemsstater påser, at hvis Afviklingsinstansen træffer en afviklingsforanstaltning, og at denne foranstaltning sikrer, at indskydere fortsat har adgang til deres indskud, så hæfter den indskudsgarantiordning, som instituttet er medlem af, for de beløb, der er præciseret i artikel 109, stk. 1 og 4, i direktiv 2014/59/EU.
Den relevante indskudsgarantiordning indtræder i dækkede indskyderes rettigheder og forpligtelser i håndteringsproceduren for et beløb, der svarer til dens indskud.
2. Det beløb, som indskudsgarantiordningen i henhold til nærværende artikels stk. 1 hæfter for, fastsættes i overensstemmelse med betingelserne som omhandlet i artikel 20.
3. Forud for fastsættelsen af det beløb, som indskudsgarantiordningen i henhold til stk. 2 hæfter for, hører Afviklingsinstansen den berørte udpegede myndighed i den i artikel 2, stk. 1, nr. 18), i direktiv 2014/49/EU anvendte betydning, idet der fuldt ud tages hensyn til sagens hastende karakter.
4. Hvis berettigede indskud i et institut under afvikling overføres til en anden enhed ved hjælp af virksomhedssalgsværktøjet eller broinstitutværktøjet, har indskyderne ikke nogen fordring i henhold til direktiv 2014/49/EU mod indskudsgarantiordningen i relation til de dele af deres indskud i instituttet under afvikling, der ikke overføres, forudsat at de overførte midler er lig med eller større end det samlede dækningsniveau, der er fastsat i artikel 6 i nævnte direktiv.
5. Uanset stk. 1-4 gælder, at hvis de disponible finansielle midler fra en indskudsgarantiordning anvendes i overensstemmelse hermed og efterfølgende reduceres til mindre end to tredjedele af indskudsgarantiordningens målniveau, sættes det regelmæssige bidrag til indskudsgarantiordninger til et niveau, der gør det muligt at nå målniveauet inden for seks år.
Indskudsgarantiordninger må ikke hæfte for et større beløb, end hvad der svarer til 50 % af målniveauet i henhold til artikel 10, stk. 2, i direktiv 2014/49/EU.
Indskudsgarantiordningens deltagelse, jf. denne forordning, må under alle omstændigheder ikke overstige de tab, som den ville have lidt i forbindelse med en håndtering som led i almindelig insolvensbehandling.
AFSNIT VI
ANDRE BESTEMMELSER
Artikel 80
Privilegier og immuniteter
Protokol nr. 7 vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, der er knyttet som bilag til TEU og til TEUF, finder anvendelse på Afviklingsinstansen og dens personale.
Artikel 81
Sprogordninger
1. Rådets forordning nr. 1 (23) finder anvendelse på Afviklingsinstansen.
2. Afviklingsinstansen træffer afgørelse om sin interne sprogordning.
3. Afviklingsinstansen kan beslutte, hvilke af de officielle sprog der skal anvendes ved fremsendelse af dokumenter til Unionens institutioner eller organer.
4. Afviklingsinstansen kan med de enkelte nationale afviklingsmyndigheder aftale, på hvilket eller hvilke sprog dokumenter, der skal fremsendes til eller af nationale afviklingsmyndigheder, skal udfærdiges.
5. Oversættelsesydelser, der er nødvendige for Afviklingsinstansens virksomhed, leveres af Oversættelsescentret for Den Europæiske Unions Organer.
Artikel 82
Personale
1. Vedtægten for tjenestemænd, ansættelsesvilkårene og de regler, som Unionens institutioner sammen har vedtaget om anvendelsen heraf, finder anvendelse på Afviklingsinstansen personale.
Uanset første afsnit skal henholdsvis formanden, næstformanden og de fire medlemmer, der er omhandlet i artikel 43, stk. 1, litra b), sidestilles med en næstformand, dommer eller justitssekretær i Domstolen for så vidt angår vederlag og pensionsalder som fastlagt i Rådets forordning nr. 422/67/EØF, nr. 5/67/Euratom (24). De vil ikke være omfattet af en seneste pensionsalder. For så vidt angår aspekter, der ikke er dækket af denne forordning eller forordning nr. 422/67/EØF, nr. 5/67/Euratom finder vedtægten for tjenestemænd og ansættelsesvilkårene tilsvarende anvendelse.
2. Afviklingsinstansen vedtager i samråd med Kommissionen de nødvendige gennemførelsesbestemmelser i overensstemmelse med ordningerne i artikel 110 i vedtægten for tjenestemænd.
3. Afviklingsinstansen udøver over for personalet de beføjelser, som er tildelt ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægten for tjenestemænd og den myndighed, der i henhold til ansættelsesvilkårene har kompetence til at indgå ansættelseskontrakter.
Artikel 83
Udveksling af personale
1. Afviklingsinstansen kan gøre brug af udstationerede nationale eksperter eller andre medarbejdere, der ikke er ansat af Afviklingsinstansen.
2. Afviklingsinstansen træffer på et plenarmøde passende afgørelser om regler for udveksling og udstationering af personale fra og mellem de nationale afviklingsmyndigheder og Afviklingsinstansen.
3. Afviklingsinstansen kan sammensætte afviklingshold bestående af dens egne medarbejdere og personale fra de nationale afviklingsmyndigheder, samt, hvor det er relevant, observatører fra ikkedeltagende medlemsstaters afviklingsmyndigheder.
4. Hvis Afviklingsinstansen etablerer interne afviklingshold, som stk. 3 giver mulighed for, udpeger den koordinatorer for disse hold blandt sit eget personale. Ifølge artikel 51, stk. 3, kan koordinatorerne indbydes til som observatører at deltage i de eksekutivmøder i Afviklingsinstansen, hvor de medlemmer, der er udpeget af de respektive deltagende medlemsstater, deltager i overensstemmelse med artikel 53, stk. 3 og 4.
Artikel 84
Interne udvalg
Afviklingsinstansen kan nedsætte interne udvalg til at forsyne den med rådgivning og vejledning i forbindelse med varetagelsen af sine opgaver i henhold til denne forordning.
Artikel 85
Klagenævn
1. Afviklingsinstansen etablerer et klagenævn, der skal træffe afgørelse om klager indgivet i overensstemmelse med stk. 3.
2. Klagenævnet sammensættes af fem personer med godt omdømme fra medlemsstaterne med dokumenteret relevant viden og professionel erfaring, herunder inden for afvikling af virksomheder, på et tilstrækkelig højt niveau inden for bankvæsen eller andre finansielle tjenesteydelser, men omfatter ikke tjenestegørende personale ved Afviklingsinstansen eller tjenestegørende personale ved afviklingsmyndigheder eller andre nationale institutioner eller EU-institutioner, -organer, -kontorer eller -agenturer, som er involveret i udførelsen af de opgaver, som Afviklingsinstansen med denne forordning har fået pålagt. Klagenævnet skal have tilstrækkelig juridisk ekspertise til at kunne yde juridisk ekspertrådgivning om lovligheden af myndighedens udøvelse af sine beføjelser. Medlemmer af klagenævnet og to suppleanter udpeges af Afviklingsinstansen for en periode på fem år, som kan forlænges én gang, efter en offentlig indkaldelse af interessetilkendegivelser, der offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende. De må ikke være bundet af nogen form for instrukser.
3. Enhver fysisk eller juridisk person, herunder afviklingsmyndigheder, kan påklage en af Afviklingsinstansen truffet afgørelse som omhandlet i artikel 10, stk. 10, artikel 11, artikel 12, stk. 1, artikel 38-41, artikel 65, stk. 3, artikel 71 og artikel 90, stk. 3, der retter sig til eller berører vedkommende umiddelbart og individuelt.
Klagen samt en begrundelse herfor skal fremsendes skriftligt til klagenævnet senest seks uger efter datoen for underretning om afgørelsen til den pågældende person eller, såfremt der ikke findes en underretning, efter den dato, hvor den pågældende har fået kendskab til den.
4. Klagenævnet træffer afgørelse i klagesagen inden for en måned efter klagens indgivelse.
Klagenævnet træffer afgørelse på grundlag af mindst tre af dets fem medlemmer.
5. Medlemmerne af klagenævnet handler uafhængigt og ud fra almene hensyn. I dette øjemed skal de afgive en offentlig loyalitetserklæring og en offentlig interesseerklæring, hvoraf det fremgår, om der foreligger eller ikke foreligger direkte eller indirekte interesser, som kan anses for at skade deres uafhængighed.
6. En klage indgivet i henhold til stk. 3 har ikke opsættende virkning.
Klagenævnet kan dog, hvis det finder det berettiget, suspendere anvendelsen af den påklagede afgørelse.
7. Hvis klagen kan antages til behandling, undersøger klagenævnet, om den er velbegrundet. Klagenævnet opfordrer klagesagens parter til at fremsætte deres bemærkninger til klagenævnets egne underretninger eller andre parters indlæg i klagesagen inden for nærmere fastsatte tidsfrister. Parterne i klagesager har ret til at fremlægge deres synspunkter mundtligt.
8. Klagenævnet kan enten stadfæste Afviklingsinstansens afgørelse eller tilbagesende sagen til sidstnævnte. Afviklingsinstansen er bundet af klagenævnets afgørelse og skal vedtage en ændret afgørelse om den pågældende sag.
9. Klagenævnets afgørelser skal begrundes og meddeles parterne.
10. Klagenævnet vedtager og offentliggør sin forretningsorden.
Artikel 86
Sagsanlæg ved Domstolen
1. Der kan anlægges sag ved Domstolen i overensstemmelse med artikel 263 i TEUF for at anfægte en afgørelse truffet af klagenævnet eller, såfremt der ikke har været adgang til at indbringe sagen for klagenævnet, mod en afgørelse truffet af Afviklingsinstansen.
2. Medlemsstaterne og EU-institutionerne samt enhver fysisk eller juridisk person kan anlægge sag ved Domstolen vedrørende Afviklingsinstansens afgørelser i overensstemmelse med artikel 263 i TEUF.
3. Hvis Afviklingsinstansen har pligt til at handle og undlader at træffe en afgørelse, kan der anlægges passivitetssøgsmål ved Domstolen i overensstemmelse med artikel 265 i TEUF.
4. Afviklingsinstansen træffer de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme den afgørelse, der træffes af Domstolen.
Artikel 87
Afviklingsinstansens ansvar
1. Afviklingsinstansens ansvar i kontraktforhold er omfattet af den lovgivning, som finder anvendelse på den pågældende kontrakt.
2. Domstolen har kompetence til at træffe afgørelse i henhold til en voldgiftsbestemmelse i en kontrakt, som Afviklingsinstansen har indgået.
3. Ved ansvar uden for kontraktforhold erstatter Afviklingsinstansen i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes lovgivning om offentlige myndigheders ansvar, skader forvoldt af Afviklingsinstansen eller af dens ansatte som led i udøvelsen af deres hverv, navnlig deres afviklingsfunktioner, herunder handlinger og undladelser til støtte for tredjelandes afviklingsprocedurer.
4. Afviklingsinstansen yder en national afviklingsmyndighed kompensation for den erstatning, som en national domstol har pålagt den at betale, eller som den efter aftale med Afviklingsinstansen har påtaget sig at betale ifølge en mindelig overenskomst, som følge af en handling eller en undladelse fra nævnte nationale afviklingsmyndigheds side i forbindelse med afvikling i henhold til denne forordning af enheder eller koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 2, og af enheder og koncerner som omhandlet i artikel 7, stk. 4, litra b), og stk. 5, hvis betingelserne for anvendelse af nævnte stykker er opfyldt, eller i henhold til artikel 7, stk. 3, andet afsnit. Denne forpligtelse finder ikke anvendelse, når den nævnte handling eller undladelse udgør en overtrædelse af denne forordning, af en anden bestemmelse i EU-lovgivningen eller af en afgørelse truffet af Afviklingsinstansen, Rådet eller Kommissionen og er begået med forsæt eller skyldes en åbenbar, alvorlig fejlvurdering.
5. Domstolen har kompetence til at træffe afgørelse om enhver tvist vedrørende stk. 3 og 4. Krav, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, forældes, fem år efter at den omstændighed, der ligger til grund for kravet, er indtrådt.
6. De ansattes personlige ansvar over for Afviklingsinstansen er omfattet af bestemmelserne i vedtægten for tjenestemænd eller de ansættelsesvilkår, der gælder for dem.
Artikel 88
Tavshedspligt og udveksling af oplysninger
1. Medlemmerne af Afviklingsinstansen, næstformanden, medlemmerne af Afviklingsinstansen som omhandlet i artikel 43, stk. 1, litra b), Afviklingsinstansens ansatte og de ansatte, der er udvekslet med eller udstationeret fra deltagende medlemsstater, og som varetager afviklingsopgaver, er, selv efter at deres opgaver er afsluttet, omfattet af kravene om tavshedspligt i artikel 339 i TEUF og i de relevante bestemmelser i EU-retten. De har navnlig forbud mod at videregive fortrolige oplysninger, som de modtager som led i deres arbejde eller fra en kompetent myndighed eller afviklingsmyndighed under udførelsen af deres funktioner i henhold til denne forordning, til enhver person eller myndighed, undtagen i forbindelse med udøvelsen af deres arbejde i henhold til denne forordning eller i summarisk eller samlet form, således at de enkelte enheder som omhandlet i artikel 2 ikke kan identificeres, eller med udtrykkelig forhåndsgodkendelse fra den myndighed eller den enhed, som udleverede oplysningerne.
Oplysninger, der er omfattet af kravene om tavshedspligt, må ikke videregives til en anden offentlig eller privat enhed, medmindre en sådan videregivelse er nødvendig i forbindelse med en retssag.
Disse krav finder også anvendelse på potentielle købere, der er blevet kontaktet for at forberede afviklingen af en enhed i medfør af artikel 13, stk. 3.
2. Afviklingsinstansen sikrer, at fysiske personer, der leverer en tjenesteydelse, direkte eller indirekte, permanent eller lejlighedsvis, som vedrører varetagelsen af dens opgaver, herunder embedsmænd og andre personer, der er bemyndiget af Afviklingsinstansen eller udpeget af de nationale afviklingsmyndigheder til at gennemføre kontroller på stedet, er omfattet af de krav om tavshedspligt, der svarer til dem, der er omhandlet i stk. 1.
3. Kravene om tavshedspligt i henhold til stk. 1 gælder også for observatører, der deltager i Afviklingsinstansens møder, og observatører fra ikkedeltagende medlemsstater, der deltager i interne afviklingshold i overensstemmelse med artikel 83, stk. 3.
4. Afviklingsinstansen træffer de nødvendige foranstaltninger for at tilsikre sikker håndtering og behandling af fortrolige oplysninger.
5. Inden der videregives oplysninger sikrer Afviklingsinstansen sig, at de ikke indeholder fortrolige oplysninger, herunder navnlig gennem en vurdering af, hvilken virkning en videregivelse kunne have for almenhedens interesser for så vidt angår finanspolitik, valutapolitik eller økonomisk politik, for fysiske og juridiske personers forretningsmæssige interesser, for formålet med inspektioner, for undersøgelser og for revision vurderes. Proceduren for kontrol med virkningen af oplysningers videregivelse skal omfatte en specifik vurdering af virkningen af enhver videregivelse af indholdet og detaljerne i de i artikel 8 og 9 omhandlede afviklingsplaner og resultaterne af enhver vurdering i henhold til artikel 10 samt afviklingsordningen, der er omhandlet i artikel 18.
6. Denne artikel hindrer ikke Afviklingsinstansen, Rådet, Kommissionen, ECB, de nationale afviklingsmyndigheder eller de kompetente nationale myndigheder, herunder deres ansatte og eksperter, i at udveksle oplysninger indbyrdes og med kompetente ministerier, centralbanker, indskudsgarantiordninger, myndigheder, der er ansvarlige for den almindelige insolvensbehandling, afviklingsmyndigheder og kompetente myndigheder fra ikkedeltagende medlemsstater, EBA eller, med forbehold af artikel 33, tredjelandsmyndigheder, der varetager samme type opgaver som en afviklingsmyndighed, eller, under strenge krav om tavshedspligt, med en potentiel køber med henblik på planlægning eller gennemførelse af en afviklingsforanstaltning.
Artikel 89
Databeskyttelse
Denne forordning berører ikke medlemsstaternes forpligtelser i forbindelse med behandling af personoplysninger i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF (25) eller Afviklingsinstansens, Rådets og Kommissionens forpligtelser i forbindelse med deres behandling af personoplysninger i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001 (26), når de varetager deres opgaver.
Artikel 90
Aktindsigt
1. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 (27) finder anvendelse på Afviklingsinstansens dokumenter.
2. Afviklingsinstansen vedtager senest seks måneder efter datoen for sit første møde de praktiske foranstaltninger for anvendelse af forordning (EF) nr. 1049/2001.
3. Der kan klages til Den Europæiske Ombudsmand over de afgørelser, som Afviklingsinstansen træffer i henhold til artikel 8 i forordning (EF) nr. 1049/2001, eller de kan indbringes for Domstolen, efter en appel til klagenævnet som omhandlet i nærværende forordnings artikel 85, hvis det er relevant, på de i artikel 228 og 263 i TEUF fastsatte betingelser.
4. Personer, der er genstand for Afviklingsinstansens afgørelser, skal have ret til aktindsigt i Afviklingsinstansens dokumenter med forbehold for andre personers legitime interesse i at beskytte deres forretningshemmeligheder. Retten til aktindsigt omfatter ikke fortrolige oplysninger eller Afviklingsinstansens interne forberedende dokumenter.
Artikel 91
Sikkerhedsregler for beskyttelse af klassificerede oplysninger og ikkeklassificerede følsomme oplysninger
Afviklingsinstansen anvender sikkerhedsprincipperne i Kommissionens sikkerhedsforskrifter til beskyttelse af EU-klassificerede oplysninger (EUCI) og følsomme ikkeklassificerede oplysninger, som er fastsat i bilaget til Kommissionens afgørelse 2001/844/EF, EKSF, Euratom (28). Anvendelsen af disse sikkerhedsprincipper omfatter blandt andet bestemmelser om udveksling, behandling og opbevaring af sådanne oplysninger.
Artikel 92
Revisionsretten
1. Revisionsretten udarbejder en særberetning for hver 12-måneders periode, der begynder den 1. april hvert år.
2. Hver beretning skal redegøre for, om:
a)
der er taget tilstrækkeligt hensyn til økonomien og effektiviteten i anvendelsen af midlerne fra Afviklingsfonden, navnlig behovet for at minimere anvendelsen af Afviklingsfonden
b)
vurderingen af støtte fra Afviklingsfonden var effektiv og grundig.
3. Hver beretning som omhandlet i stk. 1, skal udarbejdes inden for seks måneder efter udløbet af den periode, som den vedrører.
4. Efter gennemgang af det endelige regnskab, som Afviklingsinstansen har udarbejdet i henhold til artikel 63, udarbejder Revisionsretten en beretning om sine konklusioner senest den 1. december efter hvert regnskabsår. Revisionsretten undersøger navnlig enhver eventualforpligtelse, (enten for Afviklingsinstansen, Rådet, Kommissionen eller andre) der opstår som følge af Afviklingsinstansens, Rådets og Kommissionens udførelse af deres opgaver i henhold til denne forordning.
5. Europa-Parlamentet og Rådet kan anmode om, at Revisionsretten undersøger andre spørgsmål, som hører under kompetenceområderne i artikel 287, stk. 4, i TEUF.
6. Beretningerne som omhandlet i stk. 1 og 4, sendes til Afviklingsinstansen, Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen og offentliggøres straks.
7. Senest to måneder efter den dato, hvor hver beretning i henhold til stk. 1 offentliggøres, udarbejder Kommissionen et detaljeret skriftligt svar, som offentliggøres.
Senest to måneder efter den dato, hvor hver beretning i henhold til stk. 4 offentliggøres, udarbejder Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen hver især et detaljeret skriftligt svar, som offentliggøres.
8. Revisionsretten tillægges beføjelse til fra Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen at indhente alle oplysninger, som den finder relevante for udførelsen af de opgaver, som den pålægges i henhold til denne artikel. Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen skal tilvejebringe alle relevante oplysninger inden for den frist, der angives af Revisionsretten.
DEL IV
GENNEMFØRELSESBEFØJELSER OG AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 93
Udøvelse af de delegerede beføjelser
1. Beføjelsen til at vedtage delegerede retsakter tillægges Kommissionen på de i denne artikel fastlagte betingelser.
2. Beføjelsen til at vedtage delegerede retsakter, jf. artikel 19, stk. 8, artikel 65, stk. 5, artikel 69, stk. 5, artikel 71, stk. 3, og artikel 75, stk. 4, tillægges Kommissionen for en ubegrænset periode fra de datoer, der er omhandlet i artikel 99.
3. Kommissionen skal sikre overensstemmelse mellem delegerede retsakter vedtaget i henhold til denne forordning og delegerede retsakter vedtaget i henhold til direktiv 2014/59/EU.
4. Den i artikel 19, stk. 8, artikel 65, stk. 5, artikel 69, stk. 5, artikel 71, stk. 3, og artikel 75, stk. 4, omhandlede delegation af beføjelser kan til enhver tid tilbagekaldes af Europa-Parlamentet eller Rådet. En afgørelse om tilbagekaldelse bringer delegationen af de beføjelser, der er angivet i den pågældende afgørelse, til ophør. Den får virkning dagen efter offentliggørelsen af afgørelsen i Den Europæiske Unions Tidende eller på et senere tidspunkt, der angives i afgørelsen. Den berører ikke gyldigheden af delegerede retsakter, der allerede er i kraft.
5. Så snart Kommissionen vedtager en delegeret retsakt, underretter den samtidig Europa-Parlamentet og Rådet herom.
6. En delegeret retsakt vedtaget i henhold til artikel 19, stk. 8, artikel 65, stk. 5, artikel 69, stk. 5, artikel 71, stk. 3, og artikel 75, stk. 4, træder kun i kraft, hvis hverken Europa-Parlamentet eller Rådet har gjort indsigelse inden for en frist på tre måneder fra underretningen om den pågældende retsakt til Europa-Parlamentet og Rådet, eller hvis Europa-Parlamentet og Rådet inden udløbet af denne frist begge har informeret Kommissionen om, at de ikke agter at gøre indsigelse. Fristen forlænges med tre måneder på Europa-Parlamentets eller Rådets initiativ.
7. Kommissionen tillægges ikke beføjelse til at vedtage delegerede retsakter, hvor Europa-Parlamentets indsigelsesret, inkl. forlængelse, begrænses til under fem måneder på grund af ferie.
Artikel 94
Revision
1. Senest den 31. december 2018 og derefter hvert tredje år offentliggør Kommissionen en rapport om anvendelsen af denne forordning med særlig vægt på overvågning af den potentielle påvirkning af det indre markeds korrekte funktion. I rapporten foretages der en evaluering af:
a)
den fælles afviklingsmekanismes funktion, omkostningseffektivitet samt virkningen af dens afviklingsaktiviteter på hele Unionens interesser og på sammenhængen og integriteten i det indre marked for finansielle tjenesteydelser, herunder den mulige påvirkning af strukturerne i de nationale banksystemer i Unionen sammenlignet med andre banksystemer, og for så vidt angår effektiviteten af samarbejdet og ordningerne for udveksling af oplysninger inden for den fælles afviklingsmekanisme, mellem den fælles afviklingsmekanisme og den fælles tilsynsmekanisme og mellem den fælles afviklingsmekanisme og ikkedeltagende medlemsstaters kompetente nationale afviklingsmyndigheder, navnlig ved en vurdering af, om:
i)
der er behov for, at de funktioner, der med denne forordning tildeles Afviklingsinstansen, Rådet og Kommissionen, udelukkende udøves af en uafhængig EU-institution og i bekræftende fald, om der er behov for ændringer af de relevante bestemmelser, herunder i den primære ret
ii)
samarbejdet mellem den fælles afviklingsmekanisme, FTM, ESRB, EBA, ESMA og EIOPA og de andre myndigheder, der udgør en del af ESFS, er hensigtsmæssigt
iii)
investeringsporteføljen i henhold til artikel 75 består af sunde og diversificerede aktiver
iv)
sammenhængen mellem statsgæld og bankrisiko er afhjulpet
v)
de organisatoriske ordninger, herunder fordelingen af opgaver i Afviklingsinstansen, sammensætningen af afstemningsreglerne både ved Afviklingsinstansens eksekutiv- og plenarmøder og Afviklingsinstansens forbindelser med Kommissionen og Rådet, er hensigtsmæssige
vi)
referencetidspunktet for fastsættelse af målniveauet for Afviklingsfonden er hensigtsmæssigt og navnlig, om de dækkede indskud eller de samlede passiver er det bedst egnede grundlag, samt om der bør indføres et mindstebeløb med henblik på at undgå udsving i pengestrømmene til Afviklingsfonden og sikre stabilitet og passende finansiering af Afviklingsfonden over tid
vii)
det er nødvendigt at ændre det målniveau, der er fastsat for Afviklingsfonden, og niveauet for bidragene for at sikre lige vilkår inden for Unionen
b)
uafhængigheds- og ansvarlighedsordningers effektivitet
c)
samspillet mellem Afviklingsinstansen og EBA
d)
samspillet mellem Afviklingsinstansen og ikkedeltagende medlemsstaters nationale afviklingsmyndigheder og indvirkningen af den fælles afviklingsmekanisme på disse medlemsstater samt samspillet mellem Afviklingsinstansen og tredjelandes myndigheder som defineret i artikel 2, stk. 1, nr. 90), i direktiv 2014/59/EU
e)
behovet for at tage skridt for at harmonisere insolvensbehandlingen af nødlidende institutter.
2. Rapporten forelægges Europa-Parlamentet og Rådet. Kommissionen fremsætter ledsagende forslag, hvor det er relevant.
3. Kommissionen opfordres til i forbindelse med revisionen af direktiv 2014/59/EU også at revidere nærværende forordning, hvis det er relevant.
Artikel 95
Ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010
I forordning (EU) nr. 1093/2010 foretages følgende ændringer:
1)
Artikel 4, nr. 2), affattes således:
»2)
»kompetent myndighed«:
i)
kompetente myndigheder som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 40), i forordning (EU) nr. 575/2013, herunder Den Europæiske Centralbank med hensyn til forhold vedrørende opgaver overdraget til den ved forordning (EU) nr. 1024/2013, og i direktiv 2007/64/EF og som omhandlet i direktiv 2009/110/EF
ii)
i forbindelse med direktiv 2002/65/EF og 2005/60/EF, de myndigheder, der har ansvaret for at sikre, at kreditinstitutter og finansieringsinstitutter overholder kravene i disse direktiver
iii)
i forbindelse med indskudsgarantiordninger, de organer, der forvalter indskudsgarantiordninger i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/49/EU (29), eller, hvis driften af indskudsgarantiordningen forestås af en privat virksomhed, den offentlige myndighed, der fører tilsyn med disse ordninger i medfør af nævnte direktiv, og
iv)
i forbindelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU (30) og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 (31), afviklingsmyndigheder som defineret i artikel 3 i direktiv 2014/59/EU, Den Fælles Afviklingsinstans som oprettet ved forordning (EU) nr. 806/2014, samt Rådet og Kommissionen, når de handler i henhold til artikel 18 i forordning (EU) nr. 806/2014, undtagen hvor de udøver skønsmæssige beføjelser eller træffer politiske valg.
(29) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/49/EU af 16. april 2014 om indskudsgarantiordninger (EUT L 173 af 12.6.2014, s. 149)." 						
(30) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF, af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (EUT L 173 af 12.6.2014, s. 190)." 						
(31) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15. juli 2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT L 225 af 30.7.2014, s. 1).«" 						
2)
I artikel 25 indsættes følgende stykke:
»1a. Myndigheden kan organisere og gennemføre peer reviews af udvekslingen af oplysninger og af fælles aktiviteter mellem Afviklingsinstansen som omhandlet i forordning (EU) nr. 806/2014(den fælles afviklingsmekanisme) og nationale afviklingsmyndigheder i medlemsstater, som ikke deltager i den fælles afviklingsmekanisme, i forbindelse med afvikling af grænseoverskridende koncerner med det formål at styrke konsekvensen i resultaterne og gøre dem mere effektive. Med henblik herpå udvikler myndigheden metoder, der gør det muligt at foretage en objektiv vurdering og sammenligning.«
3)
I artikel 40, stk. 6, tilføjes følgende afsnit:
»Med henblik på handling inden for rammerne af direktiv 2014/59/EU, deltager formanden for Den Fælles Afviklingsinstans i tilsynsrådets møder som observatør.«
Artikel 96
Udskiftning af nationale afviklingsfinansieringsordninger
Afviklingsfonden anses for at udgøre afviklingsfinansieringsordningen i de deltagende medlemsstater, jf. artikel 99-109 i direktiv 2014/59/EU, fra den anvendelsesdato, der er omhandlet i nærværende forordnings artikel 99, stk. 2 og 6.
Artikel 97
Hjemstedsaftale og driftsvilkår
1. De nødvendige dispositioner for at tilvejebringe lokaler til Afviklingsinstansen i den medlemsstat, hvor den har sit hjemsted, og de faciliteter, som nævnte medlemsstat skal stille til rådighed, samt de særlige regler, der skal gælde i den pågældende medlemsstat for formanden, medlemmerne af Afviklingsinstansen i dens plenarsammensætning, Afviklingsinstansens personale og deres familiemedlemmer, fastlægges i en hjemstedsaftale, som efter at være blevet godkendt af Afviklingsinstansen på et plenarmøde indgås mellem Afviklingsinstansen og den pågældende medlemsstat senest den 20. august 2016.
2. Den medlemsstat, hvor Afviklingsinstansen har sit hjemsted, sikrer de bedst mulige vilkår for, at Afviklingsinstansen kan fungere efter hensigten, herunder tilbud om skoleundervisning på flere sprog med et europæisk indhold og hensigtsmæssige transportforbindelser.
Artikel 98
Påbegyndelse af Afviklingsinstansens aktiviteter
1. Afviklingsinstansen bliver fuldt operativ fra den 1. januar 2015.
2. Kommissionen har ansvaret for oprettelsen og den indledende drift af Afviklingsinstansen, indtil Afviklingsinstansen har operationel kapacitet til at gennemføre sit eget budget. Med henblik herpå:
a)
kan Kommissionen, indtil formanden tiltræder sin stilling efter at være blevet udpeget af Rådet i overensstemmelse med artikel 56, udpege en tjenestemand i Kommissionen, der skal fungere som midlertidig formand og varetage de opgaver, der er tillagt formanden
b)
udøver den midlertidige formand, uanset artikel 50, stk. 1, litra l), og indtil den i artikel 50, stk. 3, omhandlede afgørelse er truffet, ansættelsesmyndighedsbeføjelserne
c)
kan Kommissionen tilbyde Afviklingsinstansen bistand, navnlig ved at udstationere tjenestemænd fra Kommissionen med henblik på at varetage Afviklingsinstansens opgaver under den midlertidige formands eller formandens ansvar.
3. Den midlertidige formand kan anvise alle betalinger, som er omfattet af bevillingerne i Afviklingsinstansens budget, og kan indgå kontrakter, herunder ansættelseskontrakter.
Artikel 99
Ikrafttræden
1. Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
2. Denne forordning anvendelse fra den 1. januar 2016, jf. dog stk. 3-5.
3. Uanset nærværende artikels stk. 2, finder bestemmelserne vedrørende Afviklingsinstansens beføjelser til at indsamle oplysninger og samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder med henblik på fastlæggelsen af afviklingsplanlægningen, jf. artikel 8 og 9, og alle de andre relaterede bestemmelser, anvendelse fra den 1. januar 2015.
4. Uanset nærværende artikels stk. 2, finder følgende artikler anvendelse fra den 19. august 2014: artikel 1-4, 6, 30, 42-48, 49, artikel 50, stk. 1, litra a), b) og g)-p), artikel 50, stk. 3, artikel 51, artikel 52, stk. 1 og 4, artikel 53, stk. 1 og 2, artikel 56-59, 61-66, 80-84, 87-95, 97 og 98.
5. Uanset nærværnede artikels stk. 2, finder artikel 69, stk. 5, artikel 70, stk. 6 og 7, og artikel 71, stk. 3, der tillægger Rådet beføjelse til at vedtage gennemførelsesretsakter og Kommissionen beføjelse til at vedtage delegerede retsakter, anvendelse fra 1. november 2014.
6. Afviklingsinstansen skal fra den 1. januar 2015 forelægge månedlige rapporter, der er godkendt af dennes plenarforsamling, til Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen, om hvorvidt betingelserne for overførsel af bidrag til Afviklingsfonden er opfyldt.
Hvis det fra den 1. december 2015 af disse rapporter fremgår, at betingelserne for overførsel af bidrag til Afviklingsfonden ikke er opfyldt, udsættes anvendelsen af bestemmelserne som omhandlet i stk. 2 med én måned af gangen. Afviklingsinstansen forelægger hver gang en ny rapport efter udgangen af denne måned.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Strasbourg, den 15. juli 2014.
EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS (EU) N:o 806/2014,
annettu 15 päivänä heinäkuuta 2014,
yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta
EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka
ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan,
ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen,
sen jälkeen kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille,
ottavat huomioon Euroopan keskuspankin lausunnon (1),
ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (2),
noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä (3),
sekä katsovat seuraavaa:
(1)
Unioni on viime vuosikymmenten aikana edistynyt pankkipalvelujen sisämarkkinoiden luomisessa. Pankkipalvelujen sisämarkkinoiden yhdentäminen on olennaisen tärkeää talouskasvun edistämiseksi unionissa ja riittävän rahoituksen turvaamiseksi reaalitaloudessa. Rahoitus- ja talouskriisi on kuitenkin osoittanut, että tämän alan sisämarkkinoiden toiminta on vaarassa ja rahoitusalan pirstoutuminen on yhä suurempana uhkana. Tämä on todellinen huolenaihe sisämarkkinoilla, joilla pankkien olisi voitava harjoittaa huomattavaa rajatylittävää toimintaa. Pankkienväliset markkinat eivät ole enää yhtä likvidit kuin ennen, ja rajatylittävä pankkitoiminta on vähenemässä, mikä johtuu häiriöiden leviämisen pelosta ja heikosta luottamuksesta muihin kansallisiin pankkijärjestelmiin ja jäsenvaltioiden kykyyn tukea pankkeja.
(2)
Muihin kansallisiin pankkijärjestelmiin kohdistuvaa luottamuspulaa ja markkinoiden epävakautta lisää osaltaan se, että eri jäsenvaltioiden kansalliset kriisinratkaisusäännöt ja vastaavat hallintokäytännöt poikkeavat toisistaan eikä pankkiunionissa ole yhtenäistettyä päätöksentekomenettelyä kriisinratkaisua varten, minkä vuoksi mahdollinen lopputulos pankin kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa ei ole ennustettavissa.
(3)
Jäsenvaltioiden pankkien luottoriskin, taloudellisen vakauden ja vakavaraisuuden arviointiin vaikuttaa erityisesti se, että jäsenvaltiot käyttävät eri kannustimia ja noudattavat eri käytäntöjä kriisinratkaisun kohteena olevien pankkien velkojien kohtelussa ja toimintansa jatkamiseen kykenemättömien pankkien pelastamisessa veronmaksajien varoin, jolloin toimintaedellytykset eivät ole tasapuoliset. Tämä heikentää yleisön luottamusta pankkialaan ja vaikeuttaa sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden hyödyntämistä sisämarkkinoilla, sillä rahoituskustannukset olisivat pienemmät, jos jäsenvaltioiden käytännöissä ei esiintyisi tällaisia eroja.
(4)
Se, että eri jäsenvaltioiden kansalliset kriisinratkaisusäännöt ja vastaavat hallintokäytännöt poikkeavat toisistaan, voi johtaa siihen, että pankkien ja asiakkaiden lainakustannukset ovat suuremmat ainoastaan niiden sijoittautumispaikan vuoksi riippumatta niiden todellisesta luottokelpoisuudesta. Lisäksi pankkien asiakkaiden lainakorot ovat joissakin jäsenvaltioissa suuremmat kuin toisissa jäsenvaltioissa pankkien asiakkaiden omasta luottokelpoisuudesta riippumatta.
(5)
Eurooppa-neuvosto totesi 18 päivänä lokakuuta 2012, että ”talous- ja rahaliittoa on siihen liittyvät perustavanlaatuiset haasteet huomioon ottaen lujitettava, jotta varmistetaan taloudellinen ja sosiaalinen hyvinvointi sekä vakaus ja kestävä vauraus” ja että ”tiiviimmän talous- ja rahaliiton muodostamiseen tähtäävän prosessin olisi perustuttava EU:n institutionaalisiin ja oikeudellisiin puitteisiin, sen olisi oltava perusluonteeltaan avoin ja läpinäkyvä suhteessa jäsenvaltioihin, joiden rahayksikkö ei ole euro, ja siinä olisi huolehdittava sisämarkkinoiden eheydestä”. Tätä varten perustetaan pankkiunioni, jonka tukena on koko sisämarkkinoita koskeva rahoituspalvelujen kattava ja yksityiskohtainen yhteinen sääntökirja. Pankkiunionin perustamismenettely on perusluonteeltaan avoin ja läpinäkyvä suhteessa pankkiunioniin osallistumattomiin jäsenvaltioihin, ja siinä huolehditaan sisämarkkinoiden eheydestä.
(6)
Euroopan parlamentti pyysi rajatylittävästä kriisinhallinnasta pankkialalla 7 päivänä heinäkuuta 2010 antamassaan päätöslauselmassa ja komissiolle antamissaan suosituksissa ”komissiota toimittamaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 50 ja 114 artiklan nojalla yhden tai useamman lainsäädäntöehdotuksen EU:n kriisinhallintakehyksestä, EU:n rahoitusvakausrahastosta ja kriisinratkaisuyksiköstä” ja totesi suosituksista komissiolle Eurooppa-neuvoston puheenjohtajan, komission puheenjohtajan, Euroopan keskuspankin pääjohtajan ja euroryhmän puheenjohtajan esittämästä selvityksestä ”Kohti todellista talous- ja rahaliittoa”20 päivänä marraskuuta 2012 antamassaan päätöslauselmassa, että ”valtioiden, pankkien ja reaalitalouden negatiivisten takaisinkytkentöjen katkaiseminen on ratkaisevan tärkeää talous- ja rahaliiton moitteettomalle toiminnalle”, sekä korosti, että ”pankkialan kriisin ratkaisemiseksi tarvitaan kiireellisesti kauaskantoisia lisätoimia” ja että ”tavoitteena on täysin toimivan eurooppalaisen pankkiunionin luominen” estämättä ”rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden jatkuvaa asianmukaista toimintaa tai pääoman vapaata liikkuvuutta”.
(7)
Neuvoston asetuksella (EU) N:o 1024/2013 (4) perustettu yhteinen valvontamekanismi on ensimmäinen askel kohti pankkiunionia, ja siksi sen avulla on määrä varmistaa, että luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaa koskeva unionin politiikka pannaan täytäntöön yhdenmukaisella ja toimivalla tavalla, että rahoituspalvelujen yhteistä sääntökirjaa sovelletaan samalla tavoin kaikkien euroalueeseen kuuluvien tai niiden euroalueen ulkopuolisten jäsenvaltioiden, jotka päättävät osallistua yhteiseen valvontamekanismiin, jäljempänä ’osallistuvat jäsenvaltiot’, luottolaitoksiin ja että kyseisiä luottolaitoksia valvotaan parhaalla mahdollisella tavalla.
(8)
Entistä tehokkaammat kriisinratkaisumekanismit ovat välttämättömiä, jotta voidaan välttää, vahingot, joita on aiemmin aiheutunut pankkien kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa.
(9)
Sisämarkkinoiden pirstoutuminen jatkuu niin kauan kuin kriisinratkaisusäännöt ja -käytännöt ja taakanjakomenettelyt ovat kansallisia ja kriisinratkaisurahoitukseen tarvittavat rahoitusvarat kerätään ja käytetään kansallisella tasolla. Lisäksi kansallisilla valvontaviranomaisilla on vahvat kannustimet minimoida pankkikriisien mahdolliset vaikutukset kansallisiin talouksiinsa toteuttamalla yksipuolisia toimia pankkitoimintojen turvaamiseksi, esimerkiksi rajoittamalla konsernin sisäisiä siirtoja tai lainaustoimintaa, tai asettamalla suurempia maksuvalmius- ja pääomavaatimuksia mahdollisesti toimintansa jatkamiseen kykenemättömien emoyritysten tytäryrityksille, jotka ovat sijoittautuneet niiden lainkäyttöalueille. Tämä rajoittaa pankkien rajatylittävää toimintaa, luo esteitä perusvapauksien käytölle ja vääristää kilpailua sisämarkkinoilla. Kiistanalaisia kotijäsenvaltioon ja vastaanottavaan jäsenvaltioon liittyviä kysymyksiä käsitellään yhteisen valvontamekanismin ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU (5) yhteydessä, mutta ne voivat silti vähentää rajatylittävien kriisinratkaisuprosessien tehokkuutta.
(10)
Näiden asioiden käsittelemiseksi on ollut tarpeen tehostaa luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten, jäljempänä ’laitokset’, kriisinratkaisukehyksen yhdentymistä, jotta voidaan vahvistaa unionia, palauttaa rahoitusvakaus ja luoda perusta talouden elvyttämiselle. Direktiivi 2014/59/EU on merkittävä askel kohti pankkien kriisinratkaisua varten annettujen sääntöjen yhdenmukaistamista unionissa, ja siinä säädetään yhteistyöstä, jota kriisinratkaisuviranomaisten on tehtävä käsitellessään rajojen yli toimivien pankkien kykenemättömyyttä jatkaa toimintaansa. Mainitulla direktiivillä kuitenkin vahvistetaan yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevat säännöt, eikä se johda kriisinratkaisualan päätöksenteon keskittymiseen. Siinä säädetään lähinnä yhteisistä kriisinratkaisuvälineistä ja -valtuuksista, jotka ovat jokaisen jäsenvaltion kansallisten viranomaisten käytettävissä, mutta jätetään kansallisille viranomaisille harkintavaltaa näiden välineiden sekä kriisinratkaisumenettelyjä tukevien kansallisten rahoitusjärjestelyjen käytössä. Näin varmistetaan, että viranomaisilla on välineet puuttua riittävän varhain ja nopeasti epäterveen tai toimintansa jatkamiseen kykenemättömän laitoksen tilanteeseen tarkoituksena varmistaa laitoksen keskeisten rahoitus- ja talousalan toimintojen jatkuvuus sekä samalla rajoittaa laitoksen maksukyvyttömyydestä talouteen ja rahoitusjärjestelmään kohdistuvat vaikutukset mahdollisimman pieniksi.
Vaikka direktiivillä 2014/59/EU annetaan Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1093/2010 (6) perustetulle Euroopan valvontaviranomaiselle (Euroopan pankkiviranomainen), jäljempänä ’EPV’, sääntely- ja sovittelutehtäviä, se ei täysin estä sitä, että jäsenvaltiot tekevät rajatylittävien konsernien kriisinratkaisusta erillisiä ja mahdollisesti epäyhdenmukaisia päätöksiä, jotka voivat vaikuttaa kriisinratkaisun kokonaiskustannuksiin. Koska direktiivissä säädetään kansallisista rahoitusjärjestelyistä, sillä ei myöskään vähennetä riittävästi pankkien riippuvuutta kansallisista talousarvioista saatavasta tuesta eikä täysin estetä jäsenvaltioita soveltamasta erilaisia toimintatapoja rahoitusjärjestelyjen käyttöön.
(11)
Osallistuville jäsenvaltioille otetaan yhteisen kriisinratkaisumekanismin yhteydessä käyttöön keskitetyt kriisinratkaisuvaltuudet, jotka annetaan tämän asetuksen mukaisesti perustetulle kriisinratkaisuneuvostolle ja kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille. Tämä käyttöönotto kuuluu kiinteänä osana kriisinratkaisualan yhdenmukaistamiseen, joka toteutetaan direktiivillä 2014/59/EU ja tässä asetuksessa vahvistetuilla kriisinratkaisua koskevilla yhdenmukaisilla säännöksillä. Kriisinratkaisujärjestelyn yhdenmukaista soveltamista osallistuvissa jäsenvaltioissa edistää sen antaminen yhteisen kriisinratkaisumekanismin kaltaisen keskusviranomaisen tehtäväksi. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi nivoutuu lisäksi yhteen vakavaraisuusvalvonnan yhdenmukaistamiseen, joka toteutuu EPV:n perustamisen ja vakavaraisuusvalvontaa koskevan yhteisen sääntökirjan (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 575/2013 (7) ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/36/EU (8)) myötä sekä sen myötä, kun osallistuvissa jäsenvaltioissa perustetaan yhteinen valvontamekanismi, jonka tehtävänä on vakavaraisuusvalvontaa koskevien unionin sääntöjen soveltaminen. Valvonta ja kriisinratkaisu ovat rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden toteuttamisen kaksi toisiaan täydentävää näkökohtaa, joiden soveltaminen samalla tasolla on toisiinsa sidoksissa.
(12)
Sisämarkkinoiden toteuttamisen kannalta on olennaisen tärkeää varmistaa, että unionissa tehdään toimivia kriisinratkaisupäätöksiä toimintansa jatkamiseen kykenemättömistä pankeista ja myös unionin tasolla kerätyn rahoituksen käytöstä. Pankkien kykenemättömyys jatkaa toimintaansa yhdessä jäsenvaltiossa voi vaikuttaa sisämarkkinoilla koko unionin rahoitusmarkkinoiden vakauteen. Toimivien ja yhdenmukaisten kriisinratkaisusääntöjen sekä yhtäläisten kriisinratkaisun rahoitusehtojen varmistaminen eri jäsenvaltioissa ei ole pelkästään niiden jäsenvaltioiden etujen mukaista, joissa pankit toimivat, vaan yleisesti kaikkien jäsenvaltioiden etujen mukaista, koska sillä varmistetaan tasapuoliset kilpailuedellytykset ja parannetaan sisämarkkinoiden toimintaa. Pankkijärjestelmät ovat sisämarkkinoilla vahvasti sidoksissa toisiinsa, pankkien konsernit ovat kansainvälisiä, ja ulkomaisten varojen osuus pankkien varoista on suuri. Yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvien jäsenvaltioiden pankkikriiseillä olisi ilman yhteistä kriisinratkaisumekanismia voimakkaampi kielteinen vaikutus myös valvontamekanismiin osallistumattomiin jäsenvaltioihin. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin käyttöönotto varmistaa, että toimintansa jatkamiseen kykenemättömiä pankkeja käsitellään neutraalisti, ja näin ollen lisää osallistuvien jäsenvaltioiden laitosten vakautta, estää kriisien leviämisen osallistumattomiin jäsenvaltioihin ja helpottaa siten sisämarkkinoiden toimintaa kokonaisuudessaan. Sekä osallistuviin että osallistumattomiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita laitoksia koskevien yhteistyömekanismien olisi oltava selkeitä, eikä mitään jäsenvaltiota tai jäsenvaltioiden ryhmää saisi suoraan tai välillisesti syrjiä rahoituspalvelujen tarjoamispaikkana.
(13)
Pankkialaa koskevan luottamuksen ja alan uskottavuuden palauttamiseksi Euroopan keskuspankki, jäljempänä ’EKP’, toteuttaa parhaillaan kaikkien suoraan valvottujen pankkien taseiden kattavaa arviointia. Tällaisella arvioinnilla olisi vakuutettava kaikki sidosryhmät siitä, että yhteisen valvontamekanismin piiriin tulevat ja siten yhteisen kriisinratkaisumekanismin soveltamisalaan kuuluvat pankit ovat pohjimmiltaan vakaita ja luotettavia.
(14)
Kun yhteinen valvontamekanismi otettiin käyttöön asetuksella (EU) N:o 1024/2013, jonka mukaan osallistuvien jäsenvaltioiden pankkeja valvovat joko EKP keskitetysti tai kansalliset toimivaltaiset viranomaiset yhteisen valvontamekanismin puitteissa, syntyi epäsuhta siihen, miten unioni valvoo tällaisia pankkeja ja miten kyseisiä pankkeja kohdellaan kansallisella tasolla direktiivin 2014/59/EU mukaisissa kriisinratkaisumenettelyissä, mutta yhteisen kriisinratkaisumekanismin perustamisella puututaan tähän ongelmaan.
(15)
Tätä asetusta sovelletaan vain pankkeihin, joiden valvoja on EKP tai sellaisen jäsenvaltion kansallinen toimivaltainen viranomainen, jonka rahayksikkö on euro, tai sellaisen jäsenvaltion kansallinen toimivaltainen viranomainen, jonka rahayksikkö ei ole euro mutta joka on ryhtynyt tiiviiseen yhteistyöhön asetuksen (EU) N:o 1024/2013 7 artiklan mukaisesti. Tämän asetuksen soveltamisala on yhteydessä asetuksen (EU) N:o 1024/2013 soveltamisalaan. Kun otetaan huomioon, että yhteiselle valvontamekanismille annetut valvontatehtävät ja kriisinratkaisutoimet nivoutuvat merkittävissä määrin toisiinsa, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 127 artiklan 6 kohdan nojalla toteutettava keskitetty valvontajärjestelmä on ratkaisevan tärkeä yhdenmukaistettaessa kriisinratkaisua osallistuvissa jäsenvaltioissa. Yhteisen valvontamekanismin toteuttaman valvonnan piiriin kuuluminen on erityistekijä, joka asettaa asetuksen (EU) N:o 1024/2013 soveltamisalaan kuuluvat yhteisöt objektiivisesti ja niille luonteenomaisesti eri asemaan kriisinratkaisun kannalta. On tarpeen toteuttaa toimenpiteet, joilla luodaan yhteinen kriisinratkaisumekanismi kaikkia yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvia jäsenvaltioita varten, jotta voidaan helpottaa sisämarkkinoiden moitteetonta ja vakaata toimintaa
(16)
Yhteisen valvontamekanismin ulkopuolelle jäävissä jäsenvaltioissa olevat pankit ovat kansallisella tasolla yhteensovitettujen valvonta-, kriisinratkaisu- ja varautumisjärjestelyjen alaisia, kun taas yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvissa jäsenvaltioissa olevat pankit ovat sekä unionin valvontajärjestelyjen että kansallisten kriisinratkaisu- ja varautumisjärjestelyjen alaisia. Koska valvonta ja kriisinratkaisu toimivat yhteisessä valvontamekanismissa kahdella eri tasolla, tilanteeseen puuttuminen ja kriisinratkaisu eivät olisi yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvissa jäsenvaltioissa olevissa pankeissa yhtä nopeita, yhdenmukaisia ja tehokkaita kuin valvontamekanismin ulkopuolisissa jäsenvaltioissa olevissa pankeissa. Keskitetyllä kriisinratkaisumekanismilla, joka on tarkoitettu kaikille yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvissa jäsenvaltioissa toimiville pankeille, on siis olennainen merkitys tasapuolisten toimintaedellytysten varmistamisessa.
(17)
Niin kauan kuin valvonta toteutetaan jäsenvaltiossa yhteisen valvontamekanismin ulkopuolella, kyseisen jäsenvaltion olisi edelleen oltava vastuussa pankin kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa aiheutuvista taloudellisista seurauksista. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi olisi sen vuoksi ulotettava koskemaan ainoastaan sellaisia pankkeja ja rahoituslaitoksia, jotka ovat sijoittautuneet yhteiseen valvontamekanismiin osallistuviin jäsenvaltioihin ja jotka ovat EKP:n ja kansallisten viranomaisten valvonnan alaisia yhteisen valvontamekanismin puitteissa. Pankkien, jotka ovat sijoittautuneet yhteiseen valvontamekanismiin osallistumattomiin jäsenvaltioihin, ei tulisi kuulua yhteisen kriisinratkaisumekanismin piiriin. Tällaisten jäsenvaltioiden kuuluminen yhteisen kriisinratkaisumekanismin piiriin loisi niille vääränlaisia kannustimia. Niiden valvontaviranomaiset voisivat erityisesti alkaa kohdella helläkätisemmin omalla lainkäyttöalueellaan olevia pankkeja, koska kyseisten viranomaisten ei tarvitsisi kantaa kokonaan taloudellista riskiä, joka liittyy pankkien kykenemättömyyteen jatkaa toimintaansa. Sen vuoksi yhteistä kriisinratkaisumekanismia olisi sovellettava yhteiseen valvontamekanismiin osallistuviin jäsenvaltioihin, jotta varmistettaisiin rinnakkaisuus valvontamekanismin kanssa. Jäsenvaltioiden liittyessä yhteiseen valvontamekanismiin niiden olisi tultava automaattisesti myös yhteisen kriisinratkaisumekanismin piiriin. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi voisi viime kädessä ulottua koskemaan koko sisämarkkinoita.
(18)
Tämä asetus on direktiivin 2014/59/EU mukainen, jotta varmistetaan tasapuoliset toimintaedellytykset koko sisämarkkinoilla. Siinä mukautetaan sen vuoksi mainitun direktiivin sääntöjä ja periaatteita yhteisen kriisinratkaisumekanismin erityispiirteisiin ja varmistetaan, että yhteistä kriisinratkaisumekanismia varten on käytettävissä riittävästi rahoitusta. Kun kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio käyttävät niille tällä asetuksella annettua toimivaltaa, niihin olisi sovellettava delegoituja säädöksiä sekä teknisiä sääntely- ja täytäntöönpanostandardeja, ohjeita ja suosituksia, jotka EPV on antanut asetuksen (EU) N:o 1093/2010 10-15 ja 16 artiklan mukaisesti ja jotka kuuluvat direktiivin 2014/59/EU soveltamisalaan. Kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston ja komission olisi kunkin toimivaltansa mukaisesti tehtävä myös yhteistyötä EPV:n kanssa asetuksen (EU) N:o 1093/2010 25 ja 30 artiklan mukaisesti ja vastattava EPV:n niille mainitun asetuksen 35 artiklan mukaisesti esittämiin tietojen keräämistä koskeviin pyyntöihin. On muistettava, että mainitun asetuksen johdanto-osan 32 kappaleen viimeisen virkkeen mukaan ”tapauksissa, joissa asiaa koskevalla unionin lainsäädännöllä annetaan […] toimivaltaisille viranomaisille harkintavaltaa, pankkiviranomaisen tekemät päätökset eivät voi korvata kyseisen harkintavallan käyttöä unionin oikeuden mukaisesti”. Sama periaate olisi ulotettava koskemaan tätä asetusta, samalla kun unionin primaarioikeuteen sisältyviä periaatteita noudatetaan kaikilta osin. Kun otetaan huomioon nämä keskeiset seikat, EPV:n pitäisi pystyä suorittamaan tehtävänsä tehokkaasti ja varmistamaan, että kriisinratkaisuneuvostoa, neuvostoa, komissiota ja kansallisia viranomaisia kohdellaan yhdenvertaisesti niiden suorittaessa samanlaisia tehtäviä.
(19)
Yhteinen kriisinratkaisurahasto, jäljempänä ’kriisinratkaisurahasto’, on olennainen osa, jota ilman yhteinen kriisinratkaisumekanismi ei voisi toimia kunnolla. Jos kriisinratkaisun rahoitus säilyisi pidemmällä aikavälillä kansallisena, valtioiden ja pankkialan välinen kytkös ei katkeaisi kokonaan ja sijoittajat asettaisivat edelleen lainaehtoja pankkien sijoittautumispaikan pikemminkin kuin niiden luottokelpoisuuden perusteella. Kriisinratkaisurahaston avulla olisi varmistettava hallintokäytäntöjen yhdenmukaisuus kriisinratkaisun rahoituksessa ja vältettävä se, että toisistaan poikkeavat kansalliset käytännöt luovat esteitä perusvapauksien käytölle tai vääristävät kilpailua sisämarkkinoilla. Kriisinratkaisurahasto olisi rahoitettava kansallisella tasolla kerättävien pankkien vakausmaksujen avulla, ja sen varat olisi yhdistettävä unionin tasolla näiden vakausmaksujen siirtämisestä ja vaiheittaisesta yhdistämisestä tehdyn hallitustenvälisen sopimuksen, jäljempänä ’sopimus’, mukaisesti. Tällöin voitaisiin lujittaa rahoitusvakautta ja heikentää kytköstä yksittäisten jäsenvaltioiden julkisen talouden rahoitusaseman ja kyseisissä jäsenvaltioissa toimivien pankkien ja yritysten rahoituskustannusten välillä. Kyseistä kytköstä olisi heikennettävä edelleen, ja sen vuoksi yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa tehdyt päätökset eivät saisi vaikuttaa jäsenvaltioiden finanssipoliittiseen vastuuseen. Tässä yhteydessä ainoastaan poikkeuksellista julkista rahoitustukea olisi pidettävä jäsenvaltioiden talousarviota koskevaan määräysvaltaan ja finanssipoliittiseen vastuuseen vaikuttavana asiana. Etenkään päätösten, jotka edellyttävät kriisinratkaisurahaston tai talletussuojajärjestelmien käyttöä, ei pitäisi katsoa vaikuttavan jäsenvaltioiden talousarviota koskevaan määräysvaltaan tai finanssipoliittiseen vastuuseen.
(20)
Tässä asetuksessa ja direktiivissä 2014/59/EU vahvistetaan kriisinratkaisurahaston käyttöä koskevat yksityiskohtaiset säännöt ja yleiset perusteet, joiden mukaan ennakolliset vakausmaksut ja jälkikäteen suoritettavat vakausmaksut määritetään ja lasketaan. Osallistuvilla jäsenvaltioilla on toimivalta kerätä vakausmaksut niiden alueella sijaitsevilta yhteisöiltä direktiivin 2014/59/EU ja tämän asetuksen mukaisesti. Osallistuvat jäsenvaltiot ottavat sopimuksella vastatakseen velvoitteen siirtää kansallisella tasolla keräämänsä vakausmaksut kriisinratkaisurahastoon direktiivin 2014/59/EU ja tämän asetuksen mukaisesti. Siirtymäkauden ajan vakausmaksut osoitetaan rahasto-osuuksiin, jotka vastaavat kutakin osallistuvaa jäsenvaltiota, jäljempänä ’kansalliset rahasto-osuudet’. Kansalliset rahasto-osuudet yhdistetään vaiheittain siten, että ne lakkaavat olemasta siirtymäkauden lopussa. Sopimuksessa määrätään ehdoista, joilla osapuolet sopivat siirtävänsä kansallisella tasolla keräämänsä vakausmaksut kriisinratkaisurahastoon ja yhdistävänsä kansalliset rahasto-osuudet vaiheittain. Sopimuksen on tultava voimaan, jotta osapuolten keräämät vakausmaksut voidaan siirtää kriisinratkaisurahaston kansallisiin rahasto-osuuksiin. Tässä asetuksessa säädetään kriisinratkaisurahaston käyttöä ja hallintaa koskevista kriisinratkaisuneuvoston valtuuksista. Sopimuksessa määritetään, miten kriisinratkaisuneuvosto voi käyttää vaiheittain yhdistettyjä kansallisia rahasto-osuuksia.
(21)
Ainoa keino varmistaa, että yhteinen unionin kriisinratkaisuviranomainen soveltaa direktiivissä 2014/59/EU vahvistettuja laitosten kriisinratkaisusääntöjä osallistuvissa jäsenvaltioissa keskitetyllä tavalla, on soveltaa yhteisen kriisinratkaisumekanismin käyttöönottoa ja toimintaa koskevia sääntöjä suoraan kyseisissä jäsenvaltioissa, jotta vältetään erilaiset tulkinnat eri jäsenvaltioissa. Tällaisen suora pitäisi hyödyttää koko sisämarkkinoita, koska se auttaa varmistamaan terveen kilpailun ja ehkäisemään perusvapauksien käytön esteitä paitsi osallistuvissa jäsenvaltioissa myös sisämarkkinoilla kokonaisuudessaan.
(22)
Yhteisen kriisinratkaisumekanismin olisi asetuksen (EU) N:o 1024/2013 soveltamisalaa vastaavasti käsitettävä kaikki osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneet luottolaitokset. Jotta sisämarkkinoilla ei esiintyisi epäsymmetrioita toimintansa jatkamiseen kykenemättömien laitosten eikä velkojien kohtelussa kriisinratkaisuprosessin aikana, yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa olisi voitava myös toteuttaa suoraan minkä tahansa osallistuvassa jäsenvaltiossa olevan luottolaitoksen kriisinratkaisu. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi olisi ulotettava koskemaan emoyrityksiä, sijoituspalveluyrityksiä ja rahoituslaitoksia, jotka kuuluvat EKP:n harjoittaman konsolidoidun valvonnan piiriin. Vaikka EKP ei valvo näitä laitoksia yksittäisesti, se on ainoa valvoja, jolla on kokonaiskäsitys riskistä, joka kohdistuu konserniin ja välillisesti myös sen yksittäisiin jäseniin. Jos yhteisen kriisinratkaisumekanismin ulkopuolelle jätettäisiin yhteisöt, jotka kuuluvat EKP:n harjoittaman konsolidoidun valvonnan piirin, olisi mahdotonta suunnitella konsernien kriisinratkaisua ja vahvistaa konsernien kriisinratkaisustrategia, minkä vuoksi kaikki kriisinratkaisupäätökset olisivat huomattavasti tehottomampia.
(23)
Yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa päätökset olisi tehtävä tarkoituksenmukaisimmalla tasolla. Antaessaan tämän asetuksen mukaisia päätöksiä kriisinratkaisuneuvoston ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi sovellettava samoja aineellisia sääntöjä.
(24)
Koska ainoastaan unionin toimielimet voivat vahvistaa unionin kriisinratkaisuperiaatteet ja koska kunkin erillisen kriisinratkaisumääräyksen hyväksymisessä voidaan käyttää harkintavaltaa, on tarpeen säätää neuvoston ja komission asianmukaisesta osallistumisesta toimieliminä, jotka voivat käyttää täytäntöönpanovaltaa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 291 artiklan mukaisesti. Kriisinratkaisuneuvoston tekemiin kriisinratkaisupäätöksiin liittyvien harkinnanvaraisten näkökohtien arvioinnin olisi oltava komission vastuulla. Kun otetaan huomioon kriisinratkaisupäätösten huomattava vaikutus jäsenvaltioiden rahoitusvakauteen ja unioniin sinänsä samoin kuin jäsenvaltioiden finanssipoliittiseen määräysvaltaan, on tärkeää, että neuvostolle siirretään täytäntöönpanovalta, joka koskee tiettyjen kriisinratkaisua koskevien päätösten tekemistä. Sen vuoksi olisi oltava neuvoston vastuulla komission ehdotuksesta valvoa tosiasiallisesti sitä, miten kriisinratkaisuneuvosto arvioi, onko kyse yleisestä edusta, sekä arvioida, onko tietyssä kriisinratkaisutoimessa käytettävä kriisinratkaisurahaston määrä muuttunut olennaisesti. Komissiolle olisi lisäksi siirrettävä valta antaa delegoituja säädöksiä, joissa määritellään lisäperusteet tai -ehdot, jotka kriisinratkaisuneuvoston olisi otettava huomioon käyttäessään eri valtuuksiaan. Tällainen kriisinratkaisutehtävien siirtäminen ei saisi millään tavalla haitata rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden toimintaa. EPV:n olisi sen vuoksi säilytettävä asemansa ja nykyiset valtuutensa ja tehtävänsä, joten sen olisi kehitettävä ja edistettävä kaikkiin jäsenvaltioihin sovellettavan unionin lainsäädännön yhdenmukaista soveltamista sekä lähennettävä kriisinratkaisukäytäntöjä koko unionissa.
(25)
Jotta varmistetaan direktiivin 2014/59/EU 3 artiklan 3 kohdassa vahvistettujen periaatteiden noudattaminen, unionin toimielinten olisi tällä asetuksella niille annettuja tehtäviä suorittaessaan varmistettava, että käytössä on asianmukaiset organisatoriset järjestelyt.
(26)
EKP:n yhteisessä valvontamekanismissa toimivana valvojana sekä kriisinratkaisuneuvoston olisi pystyttävä arvioimaan, onko luottolaitos kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa ja onko perusteetonta odottaa, että sen kykenemättömyys jatkaa toimintaansa voidaan estää kohtuullisessa ajassa vaihtoehtoisilla yksityisen sektorin toimenpiteillä tai valvontatoimilla. Jos kriisinratkaisuneuvosto katsoo, että kaikki kriisinratkaisun käynnistämistä koskevat perusteet täyttyvät, sen olisi hyväksyttävä kriisinratkaisumääräys. Kriisinratkaisumääräyksen hyväksymistä koskeva menettely, johon neuvosto ja komissio osallistuvat, vahvistaa kriisinratkaisuneuvoston tarvittavaa toiminnallista riippumattomuutta, samalla kun siinä noudatetaan toimivallan siirtoa virastoille koskevaa periaatetta Euroopan unionin tuomioistuimen, jäljempänä ’unionin tuomioistuin’, tulkinnan mukaisesti. Tässä asetuksessa säädetään sen vuoksi, että kriisinratkaisuneuvoston hyväksymä kriisinratkaisumääräys tulee voimaan ainoastaan, jos neuvosto tai komissio ei vastusta sitä 24 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on hyväksynyt sen, tai jos komissio hyväksyy sen. Neuvoston olisi voitava vastustaa kriisinratkaisuneuvoston kriisinratkaisumääräystä komission ehdotuksesta yksinomaan sillä perusteella, että kyse on yleisestä edusta ja että komissio on muuttanut olennaisesti kriisinratkaisuneuvoston ehdottamaa kriisinratkaisurahastosta käytettävää määrää.
Jos kriisinratkaisurahaston määrää muutetaan viisi prosenttia tai enemmän kriisinratkaisuneuvoston alkuperäiseen ehdotukseen verrattuna, muutosta olisi pidettävä olennaisena. Neuvoston olisi hyväksyttävä komission ehdotus tai vastustettava sitä muuttamatta sitä. Komission olisi kriisinratkaisuneuvoston kokousten tarkkailijana jatkuvasti tarkistettava, että kriisinratkaisuneuvoston hyväksymä kriisinratkaisumääräys noudattaa kaikilta osin tätä asetusta, tasapainottaa asianmukaisesti eri tavoitteet ja edut, on yleisen edun mukainen ja säilyttää sisämarkkinoiden eheyden. Koska kriisinratkaisutoimi edellyttää erittäin nopeaa päätöksentekoa, neuvoston ja komission olisi tehtävä tiivistä yhteistyötä, eikä neuvoston pitäisi tehdä komission kanssa päällekkäistä valmistelutyötä. Kriisinratkaisuneuvoston olisi ohjeistettava kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia, joiden olisi toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet kriisinratkaisumääräyksen täytäntöönpanemiseksi.
(27)
Konsernin kriisinratkaisun erityissuunnitelman olisi helpotettava kriisinratkaisun koordinointia, jolla saataneen aikaan parhaat tulokset kaikkien konserniin kuuluvien yhteisöjen kannalta. Kriisinratkaisuneuvostolla tai tarvittaessa kansallisilla kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava valtuudet käyttää omaisuudenhoitoyhtiötä konsernitasolla (tarvittaessa hyödyntää myös taakanjakojärjestelyjä) konsernin vakauttamiseksi kokonaisuudessaan. Tytäryritysten omistus voitaisiin siirtää omaisuudenhoitoyhtiöön tavoitteena myydä ne edelleen joko pakettina tai erikseen, kun markkinatilanne on sopiva. Lisäksi kriisinratkaisuneuvostolla tai tarvittaessa kansallisella kriisinratkaisuviranomaisella olisi oltava valtuudet käyttää velkakirjojen arvon alaskirjausta emoyrityksen tasolla.
(28)
Kriisinratkaisuneuvostolle olisi erityisesti annettava valtuudet tehdä päätöksiä, jotka liittyvät merkittäviin yhteisöihin tai konserneihin, EKP:n suoraan valvomiin yhteisöihin tai konserneihin tai rajatylittäviin konserneihin. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi avustettava kriisinratkaisuneuvostoa kriisinratkaisun suunnittelussa ja kriisinratkaisupäätösten valmistelussa. Kun on kyse yhteisöistä ja konserneista, jotka eivät ole merkittäviä eivätkä harjoita rajatylittävää toimintaa, kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi vastattava erityisesti kriisinratkaisun suunnittelusta, purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien arvioinnista, purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteiden poistamisesta, toimenpiteistä, joita kriisinratkaisuviranomaisilla on oikeus toteuttaa varhaisen tilanteeseen puuttumisen vaiheessa, ja kriisinratkaisutoimista. Tietyissä tilanteissa kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi suoritettava tehtävänsä tämän asetuksen perusteella ja sen mukaisesti käyttäen samalla valtuuksia, jotka niille on annettu sillä kansallisella lainsäädännöllä, jolla direktiivi 2014/59/EU saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja kyseisen lainsäädännön mukaisesti, jos se ei ole ristiriidassa tämän asetuksen kanssa.
(29)
Sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan kannalta on keskeisen tärkeää, että samoja sääntöjä sovelletaan kaikkiin kriisinratkaisutoimiin riippumatta siitä, toteuttavatko niitä kriisinratkaisuviranomaiset direktiivin 2014/59/EU nojalla vai toteutetaanko niitä yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa. Komission olisi arvioitava kyseiset toimenpiteet Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan nojalla.
(30)
Jos kriisinratkaisutoimeen sisältyisi Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan mukaisen valtiontuen tai kriisinratkaisurahaston tuen myöntäminen, kriisinratkaisupäätös voidaan antaa sen jälkeen, kun komissio on antanut myönteisen tai ehdollisen päätöksen siitä, soveltuuko tällaisen tuen käyttö sisämarkkinoille. Kriisinratkaisurahaston tuesta tehtävässä komission päätöksessä voidaan asettaa edunsaajaa koskevia ehtoja, sitoumuksia tai velvoitteita. Komissio voi asettaa muun muassa seuraavanlaisia ehtoja: taakanjakovaatimukset, mukaan lukien vaatimus, että tappiot katetaan ensin omasta pääomasta, ja vaatimukset, jotka koskevat hybridipääoman omistajien, huonommassa etuoikeusasemassa olevien velkainstrumenttien haltijoiden ja etuoikeutettujen velkojien osuuksia, myös direktiivin 2014/59/EU vaatimusten mukaisesti; rajoitukset, jotka koskevat osingon maksamista osakkeille tai kuponkikoron maksamista hybridipääomainstrumenteille, omien osakkeiden tai hybridipääomainstrumenttien ostamista takaisin tai pääoman hallintaa koskevia transaktioita; rajoitukset, jotka koskevat omistusosuuksien hankintaa varojen tai osakkeiden siirron muodossa; kiellot, jotka koskevat aggressiivisia kaupallisia menettelyjä tai strategioita tai julkiseen tukeen viittaavaa mainontaa; vaatimukset, jotka koskevat markkinaosuuksia, hinnoittelua tai tuotteen ominaisuuksia, tai muut toimintaa koskevat vaatimukset; rakenneuudistussuunnitelmia koskevat vaatimukset; hallintotapaa koskevat vaatimukset; raportointi- ja julkistamisvaatimukset, myös siltä osin kuin on kyse tällaisten komission määrittelemien ehtojen noudattamisesta; vaatimukset, jotka koskevat edunsaajan myyntiä taikka sen varojen, oikeuksien ja velkojen myyntiä kokonaisuudessaan tai osittain; vaatimukset, jotka koskevat edunsaajan likvidaatiota.
(31)
Jotta päätöksenteko olisi kriisinratkaisussa nopeaa ja tehokasta, kriisinratkaisuneuvoston olisi oltava erityinen unionin virasto, jolla on sen erityistehtäviä vastaava rakenne ja joka poikkeaa kaikkien muiden unionin virastojen mallista. Sen kokoonpanossa olisi otettava asianmukaisesti huomioon kaikki edut, jotka ovat merkityksellisiä kriisinratkaisumenettelyissä. Kun otetaan huomioon kriisinratkaisuneuvoston tehtävät, puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja neljä muuta kokoaikaista kriisinratkaisuneuvoston jäsentä olisi nimitettävä ansioiden, pätevyyden, pankkitoiminta- ja rahoituskysymysten tuntemuksen sekä rahoitusalan valvonnan ja sääntelyn ja laitosten kriisinratkaisun kannalta merkityksellisen kokemuksen perusteella. Puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja neljä muuta kokoaikaista kriisinratkaisuneuvoston jäsentä olisi valittava avoimella valintamenettelyllä, josta olisi annettava asianmukaisesti tietoa Euroopan parlamentille ja neuvostolle ja jossa olisi noudatettava sukupuolten tasapainon, kokemuksen ja pätevyyden periaatteita. Komission olisi toimitettava Euroopan parlamentin asiasta vastaavalle valiokunnalle lopullinen luettelo ehdokkaista puheenjohtajaksi, varapuheenjohtajaksi ja neljäksi muuksi kokoaikaiseksi kriisinratkaisuneuvoston jäseneksi. Komission olisi toimitettava puheenjohtajan, varapuheenjohtajan ja neljän muun kokoaikaisen kriisinratkaisuneuvoston jäsenen nimittämistä koskeva ehdotus Euroopan parlamentille hyväksyttäväksi. Euroopan parlamentin hyväksyttyä ehdotuksen neuvoston olisi hyväksyttävä täytäntöönpanopäätös puheenjohtajan, varapuheenjohtajan ja neljän muun kokoaikaisen kriisinratkaisuneuvoston jäsenen nimittämiseksi.
(32)
Kriisinratkaisuneuvoston olisi toimittava johdon istunnoissa ja täysistunnoissa. Johdon istunnossa siihen olisi kuuluttava sen puheenjohtaja, sen neljä muuta riippumatonta kokoaikaista jäsentä, joiden olisi toimittava riippumattomasti ja objektiivisesti unionin kokonaisedun mukaisesti, sekä komission ja EKP:n nimittämät pysyvät tarkkailijat. Kun kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto keskustelee yhteen osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneen laitoksen tai konsernin kriisinratkaisusta, sen olisi kutsuttava päätöksentekoon mukaan asianomaisen jäsenvaltion nimittämä jäsen, joka edustaa sen kansallista kriisinratkaisuviranomaista. Kun kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto keskustelee rajatylittävästä konsernista, sen päätöksentekoon olisi kutsuttava mukaan kotijäsenvaltion ja kaikkien vastaanottavien jäsenvaltioiden nimittämät jäsenet, jotka edustavat asianomaisia kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia.
(33)
Kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon olisi valmisteltava kaikki kriisinratkaisumenettelyä koskevat päätökset ja mahdollisimman pitkälle annettava ne. Kriisinratkaisusuunnitelmien sisältämien tietojen laitoskohtaisen luonteen vuoksi kriisinratkaisuneuvoston olisi tehtävä kriisinratkaisusuunnitelmien laatimista, arviointia ja hyväksymistä koskevat päätökset johdon istunnossa. Kriisinratkaisurahaston käytön osalta on tärkeää, että ensimmäisen toimijan etua ei ole ja että kriisinratkaisurahastosta maksettavia määriä seurataan. Jotta varmistetaan vastaava päätöksenteko kriisinratkaisuneuvostossa, jokaisen täysistunnon jäsenen olisi voitava ehdotonta määräaikaa noudattaen pyytää täysistuntoa tekemään päätöksen, kun vaadittu kriisinratkaisutoimi ylittää 5 000 000 000 euron kynnysarvon. Kun maksuvalmiusapuun ei liity mitään riskiä tai kun siihen liittyy merkittävästi pienempi riski kuin muihin tukimuotoihin, etenkin kun on kyse lyhytaikaisesta, kertaluontoisesta lisäluoton myöntämisestä vakavaraisille laitoksille asianmukaista korkealaatuista vakuutta vastaan, on perusteltua, että tällaiseen tukimuotoon sovelletaan alempaa ainoastaan 0,5:n painotusta. Kun kriisinratkaisurahaston yhteenlaskettu nettomääräinen käyttö edellisen 12 peräkkäisen kuukauden aikana saavuttaa vuosikohtaisen 5 000 000 000 euron kynnysarvon, täysistunnon olisi arvioitava kriisinratkaisuvälineiden käyttöä, myös kriisinratkaisurahaston käyttöä, ja annettava ohjeita, joita johdon istunnon olisi noudatettava myöhemmissä kriisinratkaisupäätöksissä. Johdon istunnolle annettavissa ohjeissa olisi keskityttävä erityisesti siihen, että varmistetaan kriisinratkaisuvälineiden syrjimätön käyttö, estetään kriisinratkaisurahaston ehtyminen ja erotetaan asianmukaisesti maksuvalmiusapu, johon ei liity mitään riskiä tai liittyy vain vähäinen riski, ja muut tukimuodot.
(34)
Koska kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon päätöksentekoon osallistuvat jäsenet vaihtuisivat sen mukaan, missä jäsenvaltiossa asianomainen laitos tai konserni toimii, pysyvien osallistujien olisi varmistettava, että kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon päätökset ovat eri kokoonpanoissa johdonmukaisia, asianmukaisia ja oikeasuhteisia.
(35)
Kriisinratkaisuneuvoston olisi voitava kutsua tarkkailijoita kokouksiinsa. Sen, että kriisinratkaisutehtäviä annetaan kriisinratkaisuneuvostolle, olisi oltava linjassa Euroopan finanssivalvojien järjestelmän ja sen perustavoitteen - luodaan yhteinen sääntökirja ja lähennetään valvonta- ja kriisinratkaisukäytäntöjä unionissa kokonaisuudessaan - kanssa. Erityisesti EPV:n olisi arvioitava ja koordinoitava asetuksen (EU) N:o 1093/2010 mukaisesti kriisinratkaisusuunnitelmia koskevia aloitteita edistääkseen lähentymistä tällä alalla. Kriisinratkaisuneuvoston olisi pääsääntöisesti kutsuttava EPV kokouksiinsa aina, kun keskustellaan asioista, joista EPV:n on direktiivin 2014/59/EU mukaan laadittava teknisiä standardeja tai annettava ohjeita. Kriisinratkaisuneuvoston kokouksiin voidaan tarvittaessa kutsua myös muita tarkkailijoita, kuten Euroopan vakausmekanismin (EVM) edustaja.
(36)
Tarkkailijoihin olisi sovellettava samoja salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia kuin kriisinratkaisuneuvoston jäseniin ja henkilöstöön ja kriisinratkaisutehtäviä hoitavaan osallistuvien jäsenvaltioiden kanssa vaihdettuun tai niiden lähettämään henkilöstöön.
(37)
Kriisinratkaisuneuvoston olisi voitava perustaa sisäisiä kriisinratkaisuryhmiä, jotka koostuvat sen omasta henkilöstöstä sekä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten henkilöstöstä ja tarvittaessa osallistumattomista jäsenvaltioista lähetetyistä tarkkailijoista. Kyseisten sisäisten kriisinratkaisuryhmien johtoon olisi nimitettävä kriisinratkaisuneuvoston ylempien toimihenkilöiden joukosta valitut koordinaattorit, jotka voitaisiin kutsua osallistumaan tarkkailijoina kriisinratkaisuneuvoston johdon istuntoihin.
(38)
Kriisinratkaisuneuvoston ja osallistumattomien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisten ja toimivaltaisten viranomaisten olisi tehtävä yhteisymmärryspöytäkirjoja, joissa kuvataan yleisesti, miten ne tekevät keskenään yhteistyötä suorittaessaan direktiivin 2014/59/EU mukaisia tehtäviään. Yhteisymmärryspöytäkirjoissa voitaisiin muun muassa selkeyttää niihin kriisinratkaisuneuvoston päätöksiin liittyvää kuulemista, joilla on vaikutuksia osallistumattomaan jäsenvaltioon sijoittautuneisiin tytäryrityksiin tai niissä sijaitseviin sivuliikkeisiin, joiden emoyritys on sijoittautunut osallistuvaan jäsenvaltioon. Yhteisymmärryspöytäkirjoja olisi tarkasteltava säännöllisesti uudelleen.
(39)
Kriisinratkaisuneuvoston olisi toimittava riippumattomasti. Sillä olisi oltava valmius puuttua suuriin konserneihin sekä toimia nopeasti ja puolueettomasti. Kriisinratkaisuneuvoston olisi varmistettava, että kansallinen rahoitusvakaus, unionin rahoitusvakaus ja sisämarkkinat otetaan asianmukaisesti huomioon. Kriisinratkaisuneuvoston jäsenillä olisi oltava pankkien rakenneuudistuksiin ja maksukyvyttömyyteen liittyvä tarvittava asiantuntemus.
(40)
Tehtäessä päätöksiä tai toteutettaessa toimia tällä asetuksella annettua toimivaltaa käytettäessä olisi otettava asianmukaisesti huomioon merkitys, joka Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa määrätyllä sijoittautumisoikeudella on sisämarkkinoiden kannalta, ja mahdollisuuksien mukaan erityisesti vaikutukset rajatylittävän toiminnan jatkamiseen.
(41)
Ottaen huomioon kriisinratkaisuneuvoston tehtävät ja kriisinratkaisutavoitteet, joihin kuuluu julkisten varojen suojelu, yhteisen kriisinratkaisumekanismin toiminta olisi rahoitettava osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden laitosten vakausmaksuilla.
(42)
Kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston tarvittaessa ja komission olisi korvattava direktiivin 2014/59/EU nojalla nimetyt kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset kaikissa kysymyksissä, jotka liittyvät kriisinratkaisun päätöksentekoprosessiin. Mainitun direktiivin nojalla nimettyjen kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi hoidettava edelleen sellaisia tehtäviä, jotka liittyvät kriisinratkaisuneuvoston hyväksymien kriisinratkaisumääräysten täytäntöönpanoon. Avoimuuden ja demokraattisen valvonnan varmistamiseksi sekä unionin toimielinten oikeuksien suojaamiseksi kriisinratkaisuneuvoston olisi oltava vastuuvelvollinen Euroopan parlamentille ja neuvostolle kaikista tämän asetuksen perusteella tehtävistä päätöksistä. Samoista avoimuuteen ja demokraattiseen valvontaan liittyvistä syistä kansallisilla parlamenteilla olisi oltava tietyt oikeudet saada tietoja kriisinratkaisuneuvoston toiminnasta ja käydä sen kanssa vuoropuhelua.
(43)
Osallistuvan jäsenvaltion kansallisen parlamentin tai sen asiasta vastaavan valiokunnan olisi voitava kutsua puheenjohtaja osallistumaan näkemysten vaihtoon kyseisessä jäsenvaltiossa olevien laitosten kriisinratkaisusta yhdessä kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen edustajan kanssa. Tällainen kansallisten parlamenttien asema on tarkoituksenmukainen, koska kriisinratkaisutoimet saattavat vaikuttaa julkiseen talouteen, laitoksiin, niiden asiakkaisiin ja työntekijöihin sekä markkinoihin osallistuvissa jäsenvaltioissa. Puheenjohtajan ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi vastattava myönteisesti tällaisiin kutsuihin osallistua näkemysten vaihtoon kansallisten parlamenttien kanssa.
(44)
Jotta varmistettaisiin yhdenmukainen lähestymistapa laitosten ja konsernien osalta, kriisinratkaisuneuvostolle olisi annettava valtuudet laatia kriisinratkaisusuunnitelmat laitoksia ja konserneja varten sen jälkeen, kun kansallisia toimivaltaisia viranomaisia ja kriisinratkaisuviranomaisia on kuultu. Pääsääntöisesti konsernin kriisinratkaisusuunnitelmat olisi laadittava koko konsernin tasolla ja toimenpiteet määriteltävä emoyritystä ja kaikkia konserniin kuuluvia yksittäisiä tytäryrityksiä varten. Konsernin kriisinratkaisusuunnitelmissa olisi otettava huomioon asiaankuuluvan konsernin rahoitusrakenne, tekninen rakenne ja liiketoimintarakenne. Mikäli laaditaan yksittäisiä kriisinratkaisusuunnitelmia yhteisöille, jotka ovat osa konsernia, kriisinratkaisuneuvoston tai tarvittaessa kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi pyrittävä mahdollisuuksien mukaan yhdenmukaisuuteen konsernin muiden osien kriisinratkaisusuunnitelmien kanssa. Kriisinratkaisuneuvoston tai tarvittaessa kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi toimitettava kriisinratkaisusuunnitelmat ja kaikki niihin tehdyt muutokset toimivaltaiselle viranomaiselle pitääkseen tämän jatkuvasti ajan tasalla. Kriisinratkaisuneuvoston olisi arvioitava laitosten ja konsernien purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuudet ja toteutettava toimenpiteet, joiden tavoitteena on poistaa mahdolliset purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteet. Yhdenmukaisuuden ja kyseisten laitosten purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien varmistamiseksi kriisinratkaisuneuvoston olisi vaadittava kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia toteuttamaan asianmukaiset toimenpiteet, joiden tavoitteena on poistaa purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteet. Kriisinratkaisusuunnitelmiin olisi sovellettava tässä asetuksessa säädettyjä salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia, koska niiden sisältämät tiedot ovat arkaluonteisia.
(45)
Kriisinratkaisuvälineitä ja -valtuuksia käytettäessä olisi otettava huomioon suhteellisuusperiaate ja laitoksen oikeudellisen muodon erityispiirteet.
(46)
Kriisinratkaisun suunnittelu on keskeinen osa tehokasta kriisinratkaisua. Sen vuoksi kriisinratkaisuneuvostolla olisi oltava valtuudet vaatia laitosten tai konsernien rakenteen tai organisaation muuttamista sekä tarvittavien ja oikeasuhteisten toimenpiteiden toteuttamista, jotta voitaisiin vähentää tai poistaa kriisinratkaisuvälineiden käytön aineellisia esteitä ja varmistaa kyseisten yhteisöjen purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuus. Koska kaikilla laitoksilla on potentiaalisesti merkitystä järjestelmän kannalta, rahoitusvakauden säilyttämiseksi on ratkaisevan tärkeää, että kriisinratkaisuneuvostolla tai tarvittaessa kansallisilla kriisinratkaisuviranomaisilla on mahdollisuus purkaa mikä tahansa laitos. Euroopan unionin perusoikeuskirjan, jäljempänä ’perusoikeuskirja’, 16 artiklassa vahvistetun elinkeinovapauden kunnioittamiseksi kriisinratkaisuneuvoston harkintavalta olisi rajoitettava tarvittavaan, jotta laitoksen rakenne ja toiminnot voidaan yksinkertaistaa yksinomaan sen purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien parantamiseksi. Lisäksi kaikkien tässä tarkoituksessa määrättävien toimenpiteiden olisi oltava unionin lainsäädännön mukaisia. Toimenpiteet eivät saisi olla suoraan eivätkä välillisesti kansalaisuuden perusteella syrjiviä, ja niiden perusteena olisi oltava erittäin tärkeä yleinen etu rahoitusvakauden säilyttämiseksi. Jotta toimi olisi toteutettu yleisen edun vuoksi, kriisinratkaisuneuvoston olisi yleisen edun nimissä toimiessaan voitava saavuttaa kriisinratkaisutavoitteet kohtaamatta kriisinratkaisuvälineiden tai sille tällä asetuksella annettujen valtuuksien käyttöä haittaavia esteitä. Toimi ei myöskään saisi ylittää sitä, mikä on vähintään tarpeen tavoitteiden saavuttamiseksi. Toteutettavia toimenpiteitä määrittäessään kriisinratkaisuneuvoston tai tarvittaessa kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi otettava huomioon Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1092/2010 (9) perustetun Euroopan järjestelmäriskikomitean varoitukset ja suositukset.
(47)
Koska kaikilla laitoksilla on potentiaalisesti merkitystä järjestelmän kannalta, on ratkaisevan tärkeää, että kriisinratkaisuneuvosto voi tarvittaessa yhteistyössä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa hyväksyä kriisinratkaisusuunnitelmia, arvioida minkä tahansa laitoksen ja konsernin purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksia ja tarvittaessa toteuttaa toimenpiteitä osallistuvan jäsenvaltion minkä tahansa laitoksen purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteisiin puuttumiseksi tai niiden poistamiseksi. Järjestelmän kannalta merkittävien laitosten, mukaan lukien direktiivin 2013/36/EU 131 artiklassa tarkoitettujen järjestelmän kannalta merkittävien laitosten, kykenemättömyys jatkaa toimintaansa voisi aiheuttaa merkittävän riskin rahoitusmarkkinoiden toiminnalle ja vaikuttaa kielteisesti rahoitusvakauteen. Kriisinratkaisuneuvoston olisi asianmukaisella tavalla huolehdittava ensisijaisesti kyseisten järjestelmän kannalta merkittävien laitosten kriisinratkaisusuunnitelmien vahvistamisesta sekä purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien arvioinnista ja toteutettava kaikki tarvittavat toimet kaikkiin kyseisten laitosten purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteisiin puuttumiseksi tai niiden poistamiseksi, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sen riippumattomuutta ja velvoitetta suunnitella kriisinratkaisua ja arvioida kaikkien toimivaltaansa kuuluvien laitosten purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksia.
(48)
Kriisinratkaisusuunnitelmien olisi sisällettävä menettelyjä, joilla työntekijöiden edustajille annetaan tietoja ja heitä kuullaan tapauksen mukaan koko kriisinratkaisuprosessin ajan. Soveltuvin osin olisi noudatettava työehtosopimuksia tai muita työmarkkinaosapuolten vahvistamia järjestelyjä sekä unionin oikeuden ja kansallisen oikeuden säännöksiä ammattiyhdistysten ja työntekijöiden edustajien osallistumisesta yrityksen rakenneuudistusprosesseihin.
(49)
Kriisinratkaisusuunnitelmien laatimisvelvoitteen osalta kriisinratkaisuneuvoston tai tarvittaessa kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi otettava kriisinratkaisusuunnitelmien yhteydessä ja käytössään olevia eri valtuuksia ja välineitä soveltaessaan huomioon yhteisön liiketoiminnan luonne, osakkeenomistusrakenne, oikeudellinen muoto, riskiprofiili, koko, oikeudellinen asema, sidokset muihin laitoksiin tai yleensä rahoitusjärjestelmään sekä yhteisön toiminnan laajuus ja monitahoisuus ja sen mahdollinen kuuluminen laitosten suojajärjestelmään tai muihin osuustoiminnallisiin keskinäisiin yhteisvastuujärjestelmiin, yhteisön mahdollinen sijoituspalvelujen tai -toiminnan harjoittaminen sekä se, olisiko sen kykenemättömyydellä jatkaa toimintaansa ja sitä seuraavalla, tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisella likvidaatiolla todennäköisesti merkittäviä kielteisiä vaikutuksia rahoitusmarkkinoihin, muihin laitoksiin, rahoitusolosuhteisiin tai koko talouteen, ja niiden olisi varmistettava, että järjestelmää sovelletaan asianmukaisesti ja oikeasuhteisesti ja että kriisinratkaisusuunnitelman valmisteluun liittyvä hallinnollinen rasite jää mahdollisimman pieneksi. Vaikka direktiivin 2014/59/EU liitteessä olevan A jakson sisällössä ja tiedoissa vahvistetaan järjestelmän kannalta ilmeisen merkittäviä yhteisöjä koskevat vähimmäisvaatimukset, on sallittua laitoskohtaisesti soveltaa erilaisia tai merkittävästi vähäisempiä kriisinratkaisun suunnittelua ja ilmoittamista koskevia vaatimuksia ja sallia se, että ajan tasalle saattaminen tapahtuu harvemmin kuin vuosittain. Sellaisen pienen yhteisön osalta, jonka sidonnaisuus on vähäistä ja toiminta vähemmän monitahoista, kriisinratkaisusuunnitelma voisi olla suppeampi. Lisäksi järjestelmää olisi sovellettava siten, että rahoitusmarkkinoiden vakaus ei vaarannu. Erityisesti tilanteissa, joissa on laajempia ongelmia tai jopa epäilyksiä useiden yhteisöjen häiriönsietokyvystä, on hyvin tärkeää ottaa huomioon riski häiriöiden leviämisestä yksittäisen yhteisön suhteen toteutetuista toimista.
(50)
Niitä tilanteita varten, joissa direktiivissä 2014/59/EU annetaan kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille mahdollisuus soveltaa yksinkertaistettuja velvoitteita kriisinratkaisusuunnitelmien laatimisvaatimuksen osalta tai myöntää tätä koskevan vapautuksen, olisi säädettävä menettelystä, jolla kriisinratkaisuneuvosto voisi tai tarvittaessa kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset voisivat antaa luvan tällaisten yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamiseen.
(51)
Tätä asetusta sovellettaessa keskusyhteisöön kuuluvien yhteisöjen pääomarakenne huomioon ottaen kriisinratkaisuneuvostoa tai tarvittaessa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia ei pitäisi velvoittaa laatimaan erillistä kriisinratkaisusuunnitelmaa pelkästään sen vuoksi, että keskusyhteisö, johon kyseiset yhteisöt kuuluvat, on EKP:n suorassa valvonnassa. Konsernin kriisinratkaisusuunnitelmia laadittaessa olisi erityisesti otettava huomioon kriisinratkaisutoimien mahdollinen vaikutus kaikissa niissä jäsenvaltioissa, joissa konserni toimii.
(52)
Yhteisen kriisinratkaisumekanismin olisi perustuttava asetuksen (EU) N:o 1024/2013 ja direktiivin 2014/59/EU kehyksiin. Sen vuoksi kriisinratkaisuneuvostolle olisi annettava valtuudet puuttua varhaisessa vaiheessa tilanteeseen, kun yhteisön taloudellinen tilanne tai vakavaraisuus on heikkenemässä. Tiedoilla, jotka kriisinratkaisuneuvosto saa kansallisilta kriisinratkaisuviranomaisilta tai EKP:ltä tässä vaiheessa, on suuri merkitys sen päättäessä toimista, jotka se voi toteuttaa valmistellakseen kyseisen yhteisön kriisinratkaisua.
(53)
Sen varmistamiseksi, että kriisiratkaisutoimi voidaan tarpeen tullen toteuttaa nopeasti, kriisinratkaisuneuvoston olisi tiiviisti seurattava yhteistyössä EKP:n tai asianomaisen kansallisen toimivaltaisen viranomaisen kanssa, mikä on kyseisten yhteisöjen tilanne ja noudattavatko ne niitä varten toteutettuja varhaisen tilanteeseen puuttumisen toimenpiteitä. Kun arvioidaan, olisiko yhteisön kykenemättömyys jatkaa toimintaansa estettävissä kohtuullisessa ajassa jollakin yksityisen sektorin toimella, asiaankuuluvan viranomaisen olisi otettava huomioon toimivaltaisen viranomaisen ennalta määrittelemän ajan kuluessa toteuttamien varhaisen vaiheen toimenpiteiden tehokkuus.
(54)
Kriisinratkaisuneuvoston, kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten ja toimivaltaisten viranomaisten, EKP mukaan lukien, olisi tehtävä yhteisymmärryspöytäkirjoja, joissa kuvataan yleisesti, miten ne tekevät keskenään yhteistyötä suorittaessaan unionin lainsäädännön mukaisia tehtäviään. Yhteisymmärryspöytäkirjaa olisi tarkasteltava säännöllisesti uudelleen.
(55)
Tehtäessä päätöksiä tai toteutettaessa toimia, jotka koskevat erityisesti sekä osallistuviin että osallistumattomiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita yhteisöjä, olisi myös otettava huomioon kyseisiin jäsenvaltioihin ja kyseisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin yhteisöihin kohdistuvat mahdolliset haitalliset vaikutukset, kuten niiden rahoitusmarkkinoiden rahoitusvakauteen kohdistuvat uhat.
(56)
Kriisinratkaisuprosessi olisi pantava täytäntöön lyhyen ajan kuluessa, jotta rahoitusmarkkinoille ja taloudelle koituisi mahdollisimman vähän häiriötä. Tallettajille olisi taattava oikeus saada ainakin suojatut talletukset käyttöönsä mahdollisimman nopeasti ja joka tapauksessa samojen määräaikojen mukaisesti, joista on säädetty Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2014/49/EU (10). Komission olisi voitava saada koko kriisinratkaisumenettelyn aikana kaikki tiedot, joita se katsoo tarvitsevansa voidakseen tehdä tietoihin perustuvan päätöksen kriisinratkaisuprosessissa.
(57)
Päätös yhteisön asettamisesta kriisinratkaisuun olisi tehtävä ennen kuin rahoitusyhteisön tase osoittaa sen olevan maksukyvytön ja kun sillä on vielä omaa pääomaa. Kriisinratkaisu olisi käynnistettävä sen jälkeen, kun on todettu, että yhteisö on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa ja mitkään vaihtoehtoiset yksityisen sektorin toimenpiteet eivät ehkäisisi kohtuullisessa ajassa tällaista kykenemättömyyttä jatkaa toimintaansa. Sitä, ettei yhteisö täytä toimilupaedellytyksiä, ei saisi sellaisenaan käyttää kriisinratkaisuun asettamisen perusteena, erityisesti jos yhteisö on toimintakykyinen tai todennäköisesti pysyy toimintakykyisenä. Yhteisön olisi katsottava olevan kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, kun se rikkoo tai todennäköisesti lähitulevaisuudessa rikkoo toimiluvan voimassaolon jatkamiselle asetettuja vaatimuksia, kun yhteisön varat ovat tai todennäköisesti lähitulevaisuudessa ovat pienemmät kuin sen velat, kun yhteisö ei kykene tai on todennäköisesti lähitulevaisuudessa kykenemätön maksamaan velkojaan eräpäivään mennessä tai kun yhteisö pyytää poikkeuksellista julkista rahoitustukea, tässä asetuksessa tarkoitettuja erityistapauksia lukuun ottamatta. Sitä, että yhteisö tarvitsee hätärahoituksena annettavaa maksuvalmiusapua keskuspankilta, ei saisi sellaisenaan katsoa riittäväksi näytöksi siitä, että yhteisö ei kykene tai on lähitulevaisuudessa todennäköisesti kykenemätön maksamaan velkojaan eräpäivään mennessä. Jos kyseinen järjestely on valtion takaama, järjestelyn käyttöön oikeutettuun yhteisöön olisi sovellettava valtiontukikehystä. Rahoitusvakauden säilyttämiseksi, erityisesti koko järjestelmän likviditeettivajeen tapauksessa, keskuspankkien tarjoamille maksuvalmiusjärjestelyille tai hiljattain liikkeeseen lasketuille veloille jäsenvaltion vakavan taloudellisen häiriötilan korjaamiseksi myönnetyt valtion takaukset eivät saisi käynnistää kriisinratkaisukehyksen käyttöä edellyttäen, että tietyt ehdot täyttyvät. Valtion takaustoimenpiteet olisi hyväksyttävä valtiontukikehyksen mukaisesti, eivätkä ne saisi olla osa laajempaa tukipakettia, minkä lisäksi takaustoimenpiteiden käyttö olisi rajoitettava tiukasti ajallisesti. Jäsenvaltioiden takaukset oman pääoman ehtoisille vastuille on kielletty.
Kun jäsenvaltio tarjoaa takausta, sen olisi varmistettava, että yhteisö maksaa takauksesta riittävän korvauksen. Poikkeuksellisen julkisen rahoitustuen myöntämisen ei tulisi käynnistää kriisinratkaisua myöskään silloin, kun jäsenvaltio turvaamistoimenpiteenä sijoittaa pääomavaatimuksensa täyttävän yhteisön omaan pääomaan, mukaan lukien julkisesti omistetut laitokset. Näin voi olla esimerkiksi silloin, kun yhteisöä vaaditaan hankkimaan uutta pääomaa skenaarioperusteisen stressitestin tuloksen johdosta tai sellaisen makro vakausvalvonnasta vastaavien viranomaisten toteuttaman vastaavan toimenpiteen tuloksen johdosta, johon sisältyy rahoitusvakauden säilyttämiseksi järjestelmäkriisin yhteydessä asetettu vaatimus, mutta yhteisö ei kykene hankkimaan pääomaa yksityisesti markkinoilta. Yhteisön ei pitäisi katsoa olevan kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa yksinomaan sillä perusteella, että sille on myönnetty poikkeuksellista julkista rahoitustukea ennen tämän asetuksen voimaantuloa. Keskuspankkien tarjoamien maksuvalmiusjärjestelyjen, kuten keskuspankkien hätärahoituksena antaman maksuvalmiusavun, käyttö saattaa olla unionin valtiontukikehyksen mukaista valtiontukea.
(58)
Toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön likvidaatio tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä saattaisi vaarantaa rahoitusvakauden, keskeyttää olennaisten palvelujen tarjonnan ja heikentää tallettajien suojaa. Tällöin kriisinratkaisuvälineiden käyttö olisi yleisen edun mukaista. Kriisinratkaisun tavoitteena olisi tämän vuoksi oltava olennaisten rahoituspalvelujen jatkuvuuden varmistaminen, rahoitusjärjestelmän vakauden säilyttäminen, moraalikadon vähentäminen huolehtimalla siitä, että toimintansa jatkamiseen kykenemättömät yhteisöt turvautuvat julkiseen rahoitustukeen mahdollisimman vähän, sekä tallettajien suojaaminen.
(59)
Maksukyvyttömän yhteisön likvidaatiota tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä olisi kuitenkin aina harkittava ennen kuin tehdään päätös yhteisön toiminnan jatkamisesta. Maksukyvyttömän yhteisön toiminnan jatkuvuutta olisi rahoitusvakauden vuoksi ylläpidettävä niin paljon kuin mahdollista yksityisin varoin. Tähän voidaan päästä joko myymällä yhteisö yksityisen sektorin ostajalle tai sulauttamalla se sellaiseen taikka tekemällä yhteisön velkaan alaskirjaus tai muuntamalla sen velka omaksi pääomaksi pääomapohjan vahvistamiseksi.
(60)
Tehdessään tai valmistellessaan kriisinratkaisuvaltuuksia koskevia päätöksiä kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston ja komission olisi varmistettava, että kriisinratkaisutoimi toteutetaan tiettyjen periaatteiden mukaisesti, muun muassa siten, että osakkeenomistajat ja velkojat kantavat asianmukaisen osuuden tappioista, johto tulisi periaatteessa vaihtaa, yhteisön kriisinratkaisun kustannukset jäävät mahdollisimman pieniksi ja samaan luokkaan kuuluvia velkojia kohdellaan yhtäläisesti. Erityisesti silloin, jos samaan luokkaan kuuluvia velkojia kohdellaan eri tavoin kriisinratkaisutoimen yhteydessä, tällaisen erilaisen kohtelun olisi oltava yleisen edun kannalta perusteltua eikä se saisi olla suoraan eikä välillisesti kansalaisuuden perusteella syrjivää.
(61)
Osakkeenomistajien ja velkojien oikeuksien rajoitusten olisi oltava sopusoinnussa perusoikeuskirjan 52 artiklan kanssa. Tämän vuoksi kriisinratkaisuvälineitä olisi käytettävä vain sellaisiin yhteisöihin, jotka ovat kykenemättömiä tai todennäköisesti kykenemättömiä jatkamaan toimintaansa, ja ainoastaan silloin, kun tämä on välttämätöntä rahoitusvakaustavoitteen vuoksi yleisen edun nimissä. Kriisinratkaisuvälineitä olisi käytettävä erityisesti silloin, kun yhteisöä ei voida likvidoida tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, koska tämä vaarantaisi rahoitusjärjestelmän vakauden ja koska kriisinratkaisutoimet ovat välttämättömiä järjestelmän kannalta tärkeiden toimintojen siirtämiseksi ja jatkamiseksi nopeasti, ja silloin, kun ei voida kohtuudella turvautua mihinkään vaihtoehtoiseen yksityisen sektorin ratkaisuun, kuten nykyisiltä osakkeenomistajilta tai joltakin kolmannelta osapuolelta saatavaan pääomankorotukseen, joka riittäisi palauttamaan yhteisön täyden toimintakyvyn.
(62)
Puuttuminen omistusoikeuteen ei saisi olla suhteetonta. Näin ollen kyseeseen tulevat osakkeenomistajat ja velkojat eivät saisi kärsiä suurempia tappioita kuin niille olisi aiheutunut, jos yhteisö olisi likvidoitu kriisinratkaisupäätöksen tekemisen ajankohtana. Siinä tapauksessa, että osa kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varoista siirtyy yksityiselle ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, jäljelle jäävä osa kriisinratkaisun kohteena olevasta laitoksesta olisi likvidoitava tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Yhteisön osakkeenomistajien ja velkojien suojelemiseksi likvidaatiomenettelyssä heillä olisi oltava oikeus saada suorituksina saamisistaan vähintään se, minkä he arvion mukaan olisivat saaneet, jos yhteisö kokonaisuudessaan olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä.
(63)
Jotta osakkeenomistajien ja velkojien oikeudet suojattaisiin, olisi vahvistettava selkeät velvoitteet kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varojen ja velkojen arvostusta varten ja tämän asetuksen nojalla vaadituissa tapauksissa sen kohtelun arvostusta varten, jonka osakkeenomistajat ja velkojat olisivat saaneet, jos yhteisö olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Tämän arvostuksen tekeminen olisi voitava aloittaa jo toimenpiteiden varhaisvaiheessa. Ennen kriisinratkaisutoimen toteuttamista olisi suoritettava yhteisön varojen ja velkojen oikeudenmukainen, varovainen ja realistinen arvostus. Tähän arvostukseen olisi voitava hakea muutosta tuomioistuimessa ainoastaan yhdessä kriisinratkaisupäätöksen kanssa. Lisäksi tämän asetuksen nojalla vaadituissa tapauksissa olisi kriisinratkaisuvälineiden soveltamisen jälkeen tehtävä jälkikäteisvertailu, jossa verrataan osakkeenomistajien ja velkojien tosiasiallisesti saamaa kohtelua kohteluun, jonka he olisivat saaneet tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Jos todetaan, että osakkeenomistajat ja velkojat ovat saaneet suorituksina saamisistaan vähemmän kuin he olisivat saaneet tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, heillä olisi tämän asetuksen nojalla vaadituissa tapauksissa oltava oikeus saada kyseinen erotus. Tämä mahdollinen erotus olisi maksettava tämän asetuksen mukaisesti perustettavasta kriisinratkaisurahastosta.
(64)
On tärkeää, että tappiot kirjataan yhteisön kaaduttua. Toimintansa jatkamiseen kykenemättömien yhteisöjen varojen ja velkojen arvostuksen olisi perustuttava oikeudenmukaisiin, varovaisiin ja realistisiin oletuksiin hetkellä, jolloin kriisinratkaisuvälineet otetaan käyttöön. Yhteisön taloudellinen tila ei kuitenkaan saisi arvostuksessa vaikuttaa velkojen arvoon. Asian kiireellisyyden vuoksi kriisinratkaisuneuvostolla olisi oltava mahdollisuus arvostaa toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön varat ja velat pikaisesti. Arvostuksen olisi oltava tilapäinen, ja sitä olisi käytettävä siihen saakka, kun riippumaton arvostus on tehty.
(65)
Sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisuprosessi säilyy puolueettomana ja luotettavana, on tarpeen vahvistaa, missä järjestyksessä velkojien vakuudettomat saamiset kriisinratkaisuun asetetulta laitokselta olisi alaskirjattava tai muunnettava. Jotta voitaisiin rajoittaa sitä riskiä, että velkojille aiheutuu suurempia tappioita kuin jos laitos olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, vahvistettavaa järjestystä olisi sovellettava sekä tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä että kriisinratkaisuun liittyvässä alaskirjaus- tai muuntamisprosessissa. Tämä helpottaisi myös velan hinnoittelua.
(66)
Kriisinratkaisuneuvoston olisi päätettävä yksityiskohtaisesta kriisinratkaisumääräyksestä. Käytettävissä oleviin kriisinratkaisuvälineisiin olisi kuuluttava liiketoiminnan myynti, omaisuudenhoitoyhtiön käyttö, velkakirjojen arvon alaskirjaus ja varojen erottelu, joista säädetään myös direktiivissä 2014/59/EU. Kriisinratkaisumääräyksen avulla olisi myös voitava arvioida, täyttyvätkö pääomainstrumenttien alaskirjauksen ja muuntamisen edellytykset.
(67)
Kriisinratkaisuneuvoston olisi kriisinratkaisutoimia toteuttaessaan otettava huomioon kriisinratkaisusuunnitelmissa määrätyt toimet ja noudatettava niitä, paitsi jos kriisinratkaisuneuvosto arvioi kulloistenkin olosuhteiden perusteella, että kriisinratkaisutavoitteet saavutetaan tehokkaammin toteuttamalla muita kuin kyseisissä kriisinratkaisusuunnitelmissa määrättyjä toimia.
(68)
Kriisinratkaisuvälineisiin olisi sisällytettävä mahdollisuus myydä kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen liiketoiminta tai osakkeita, perustaa omaisuudenhoitoyhtiö, erottaa toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön hyvälaatuiset omaisuuserät arvoltaan alentuneista tai heikkotuottoisista omaisuuseristä ja tehdä toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön osakkeenomistajien ja velkojien velkakirjojen arvon alaskirjaus.
(69)
Mikäli kriisinratkaisuvälineitä on käytetty yhteisön järjestelmän kannalta tärkeiden palvelujen tai elinkelpoisen liiketoiminnan siirtämiseen terveelle yhteisölle, esimerkiksi yksityisen sektorin ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, yhteisön jäljelle jäävä osa olisi likvidoitava.
(70)
Liiketoiminnan myynnin olisi annettava mahdollisuus myydä yhteisö tai osia sen liiketoiminnasta yhdelle tai useammalle ostajalle ilman osakkeenomistajien suostumusta.
(71)
Kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varojen tai velkojen siirrosta liiketoimintaa myytäessä mahdollisesti saatava nettotuotto olisi kohdennettava likvidaatiomenettelyyn jäävän yhteisön hyödyksi. Kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen liikkeeseen laskemien omistusinstrumenttien siirrosta liiketoimintaa myytäessä mahdollisesti saatava nettotuotto olisi kohdennettava kyseisten likvidaatiomenettelyyn jäävän yhteisön omistusinstrumenttien omistajien hyödyksi. Tuottoa laskettaessa siitä olisi vähennettävä yhteisön kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa ja kriisinratkaisuprosessista aiheutuneet kustannukset.
(72)
Varojen erottelun avulla viranomaisten tulisi pystyä siirtämään kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varat, oikeudet tai velat erilliseen yksikköön. Tätä mahdollisuutta olisi käytettävä ainoastaan muiden välineiden kanssa, jotta estetään toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön aiheeton kilpailuetu.
(73)
Tehokkaassa kriisinratkaisujärjestelyssä olisi minimoitava toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön kriisinratkaisusta veronmaksajille aiheutuvat kustannukset. Siinä olisi varmistettava, että myös järjestelmän kannalta merkittävien yhteisöjen kriisinratkaisu voidaan toteuttaa vaarantamatta rahoitusvakautta. Velkakirjojen arvon alaskirjauksella saavutetaan tämä tavoite varmistamalla, että toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön osakkeenomistajat ja velkojat kärsivät asianmukaiset tappiot ja kantavat asianmukaisen osan kustannuksista, joita aiheutuu yhteisön kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa. Velkakirjojen arvon alaskirjaus kannustaakin tehokkaammin laitosten osakkeenomistajia ja velkojia seuraamaan laitoksen kuntoa normaaliolosuhteissa. Se myös vastaa finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän suositusta, jonka mukaan lakisääteiset valtuudet velkakirjojen arvon alaskirjaukseen ja muuntamiseen sisällytetään kriisinratkaisukehykseen täydentävänä vaihtoehtona yhdessä muiden kriisinratkaisuvälineiden kanssa.
(74)
Jotta tappiot voidaan kohdentaa riittävän joustavasti velkojille erilaisissa olosuhteissa, on aiheellista, että velkakirjojen arvon alaskirjausta voidaan käyttää sekä silloin, kun tavoitteena on huolehtia toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön kriisinratkaisusta toiminnan jatkuvuutta silmällä pitäen - mikäli yhteisön toimintakyvyn palauttaminen on realistinen tavoite -, että silloin, kun järjestelmän kannalta tärkeät palvelut siirretään omaisuudenhoitoyhtiöön ja yhteisön jäljelle jäävä osa lakkaa toimimasta ja likvidoidaan.
(75)
Kun velkakirjojen arvon alaskirjausta käytetään toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön pääomapohjan vahvistamiseksi, jotta se pystyisi jatkamaan toimintaansa edelleen, velkakirjojen arvon alaskirjauksen avulla tapahtuvaan kriisinratkaisuun olisi liitettävä johdon vaihto, paitsi jos johdon jatkaminen tehtävässään on asianmukaista ja tarpeen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi, sekä yhteisön ja sen toimintojen uudelleenjärjestely niin, että oikaistaan ongelmiin johtaneet syyt. Uudelleenjärjestely olisi toteutettava liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelman avulla. Tällaisen suunnitelman olisi soveltuvin osin oltava yhteensopiva rakenneuudistussuunnitelman kanssa, joka yhteisön on toimitettava komissiolle unionin valtiontukikehyksen mukaisesti. Yhteisön pitkän aikavälin toimintakyvyn palauttamiseen tähtäävien toimien lisäksi suunnitelmassa olisi erityisesti esitettävä toimet, joilla huolehditaan tuen rajaamisesta vähimmäistasoiseen taakanjakoon sekä kilpailun vääristymisen rajoittamisesta.
(76)
Velkakirjojen arvon alaskirjausta ei ole aiheellista käyttää saamisiin niiltä osin kuin niiden vakuudeksi on annettu pantti tai kiinnitys tai ne ovat muulla tavoin vakuudellisia. Jotta velkakirjojen arvon alaskirjaus saavuttaa tehokkaasti tavoitteensa, on suotavaa, että sitä voidaan käyttää toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön vakuudettomiin velkoihin mahdollisimman laajalti. On kuitenkin asianmukaista rajata tietynlaiset vakuudettomat velat alaskirjauksen soveltamisalan ulkopuolelle. Suojattujen talletusten haltijoiden suojaamiseksi velkakirjojen arvon alaskirjausta ei pitäisi soveltaa direktiivin 2014/49/EU nojalla turvattuihin talletuksiin. Kriittisten toimintojen jatkuvuuden varmistamiseksi velkakirjojen arvon alaskirjausta ei pitäisi soveltaa tiettyihin toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön henkilöstön saamisiin eikä kaupallisiin saamisiin, jotka liittyvät yhteisön päivittäisessä toiminnassa keskeisiin hyödykkeisiin ja palveluihin. Jotta ei kajottaisi eläkeoikeuksiin ja eläkesäätiöiden ja eläkkeiden edunvalvojien omistamiin ja niiden valvomiin eläkemääriin, velkakirjojen arvon alaskirjausta ei pitäisi soveltaa toimintansa jatkamiseen kykenemättömän yhteisön velkoihin, joiden edunsaajana on eläkejärjestelmä, paitsi silloin kun velat liittyvät muuttuviin palkkioihin perustuviin eläke-etuihin, jotka eivät perustu työehtosopimuksiin. Järjestelmäriskin pienentämiseksi velkakirjojen arvon alaskirjausta ei pitäisi soveltaa maksujärjestelmiin osallistumisesta johtuviin velkoihin, joiden jäljellä oleva maturiteetti on alle seitsemän päivää, eikä velkoihin, joiden edunsaajana on yhteisö, samaan konserniin kuuluvia yhteisöjä lukuun ottamatta, ja joiden alkuperäinen maturiteetti on alle seitsemän päivää.
(77)
Olisi myös oltava mahdollista rajata velat kokonaan tai osittain velkakirjojen arvon alaskirjauksen ulkopuolelle tietyissä tapauksissa, kuten silloin, kun näiden velkojen osalta ei ole mahdollista suorittaa alaskirjausta kohtuullisessa ajassa, kun ulkopuolelle rajaaminen on ehdottoman välttämätöntä ja oikeasuhteista kriittisten toimintojen ja ydinliiketoiminta-alueiden jatkuvuuden varmistamiseksi tai kun alaskirjauksen soveltaminen velkoihin johtaisi kyseisten velkojen arvon sellaiseen tuhoutumiseen, että siitä muille velkojille koituvat tappiot olisivat suuremmat kuin jos kyseiset velat rajattaisiin alaskirjauksen ulkopuolelle. Olisi myös oltava mahdollista rajata velat kokonaan tai osittain velkakirjojen arvon alaskirjauksen ulkopuolelle, jos se on tarpeen, jotta vältetään häiriöiden ja rahoitusalan epävakauden leviäminen, joka voisi aiheuttaa vakavia häiriöitä jonkin jäsenvaltion talouteen. Arviointeja tehdessään kriisinratkaisuneuvoston tai tarvittaessa kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi otettava huomioon sellaiset velkojen arvon mahdollisen alaskirjauksen seuraukset, jotka aiheutuisivat luonnollisten henkilöiden sekä mikroyritysten ja pienten ja keskisuurten yritysten hallussa olevista suojakelpoisista talletuksista silloin, kun nämä talletukset ylittävät direktiivissä 2014/49/EU säädetyn talletussuojan tason.
(78)
Jos tällaisia ulkopuolelle rajaamisia sovelletaan, muiden alentamiskelpoisten velkojen arvon alaskirjauksen tai muuntamisen tasoa voidaan korottaa kyseisten ulkopuolelle rajaamisten ottamiseksi huomioon edellyttäen, että noudatetaan periaatetta, jonka mukaan velkojat eivät saa jäädä huonompaan asemaan kuin tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Jos tappioita ei voida siirtää muille velkojille, kriisinratkaisurahasto voi antaa kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle rahoitusta tietyin tiukoin ehdoin, joihin kuuluu muun muassa vaatimus siitä, että tappioihin, jotka edustavat vähintään kahdeksaa prosenttia velkojen kokonaismäärästä, omat varat mukaan lukien, on jo sovellettu velkakirjojen arvon alaskirjausta, ja kriisinratkaisurahastosta annettu rahoitus rajataan enintään viiteen prosenttiin velkojen kokonaismäärästä, omat varat mukaan lukien, tai kriisinratkaisurahaston käytettävissä oleviin varoihin ja määrään, joka voidaan kerätä jälkikäteen suoritettavina vakausmaksuina kolmen vuoden aikana.
(79)
Poikkeuksellisissa tilanteissa, joissa velat on rajattu velkakirjojen arvon alaskirjauksen ulkopuolelle ja kriisinratkaisurahastoa on näiden velkojen sijasta käytetty alaskirjaukseen sallittuun ylärajaan asti, kriisinratkaisuneuvoston olisi voitava pyrkiä saamaan rahoitusta vaihtoehtoisista rahoituslähteistä.
(80)
Tässä asetuksessa tarkoitettu vähimmäismäärä velkakirjojen arvon alaskirjaukselle, jota sovelletaan kahdeksaan prosenttiin velkojen kokonaismäärästä, olisi laskettava tämän asetuksen mukaisesti suoritetun arvostuksen perusteella. Kyseiseen prosenttimäärään ei pitäisi sisällyttää aikaisempia tappioita, jotka osakkeenomistajat jo ovat kattaneet vähentämällä omia varoja ennen kyseistä arvostusta.
(81)
Koska suojattujen tallettajien suojelu on yksi kriisinratkaisun tärkeimmistä tavoitteista, velkakirjojen arvon alaskirjausta ei pitäisi soveltaa suojattuihin talletuksiin. Talletussuojajärjestelmä osallistuu kuitenkin kriisinratkaisuprosessin rahoitukseen kattamalla tappiot siltä osin kuin sille olisi aiheutunut nettotappioita sen jälkeen kun se olisi suorittanut korvauksia tallettajille tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Velkakirjojen arvon alaskirjausvaltuuksien käyttö varmistaisi, että tallettajien talletukset ovat jatkuvasti heidän saatavillaan, mikä on pääsyy siihen, että talletussuojajärjestelmät on otettu käyttöön. Jos talletussuojajärjestelmien osallistumista ei otettaisi huomioon näissä tapauksissa, muodostaisi tämä aiheettoman edun suhteessa muihin velkojiin, joihin sovellettaisiin kriisinratkaisuviranomaisen valtuuksia.
(82)
Mikäli talletukset siirretään yhteisön kriisinratkaisun yhteydessä toiseen yhteisöön, tallettajille ei tulisi tarjota direktiivissä 2014/49/EU säädettyä talletussuojan tasoa parempaa talletussuojaa. Siksi kriisinratkaisun kohteena olevaan laitokseen jääviin talletuksiin perustuvat saamiset olisi rajattava määrään, joka vastaa siirrettyjen varojen ja direktiivissä 2014/49/EU säädetyn talletussuojan erotusta. Mikäli siirretyt talletukset ovat talletussuojan tasoa suuremmat, tallettaja ei voi vaatia talletussuojajärjestelmästä korvausta talletuksista, jotka jäävät kriisinratkaisun kohteena olevaan laitokseen.
(83)
Jotta vältettäisiin se, että yhteisöt strukturoivat velkansa velkakirjojen arvon alakirjauksen tuloksekkuutta heikentävällä tavalla, on aiheellista edellyttää, että yhteisöt täyttävät jatkuvasti sellaisia omia varoja sekä alentamiskelpoisia velkoja, joihin velkakirjojen arvon alaskirjausta voidaan soveltaa, koskevan vähimmäisvaatimuksen, joka ilmaistaan prosentteina yhteisön kaikista veloista ja omista varoista.
(84)
Olisi sovellettava ylhäältä alaspäin suuntautuvaa lähestymistapaa määritettäessä, mikä on omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus konsernin sisällä. Lähestymistavassa tulisi hyväksyä se, että kriisinratkaisutoimea sovelletaan yksittäiseen oikeussubjektiin ja että tappioiden kattamiseen käytettävissä olevaa kapasiteettia on ehdottomasti oltava siinä konserniin kuuluvassa yhteisössä, jossa tappioita esiintyy, tai oltava sen saatavilla. Tätä varten olisi varmistettava, että konsernin sisäinen kapasiteetti tappioiden kattamiseen jakaantuu koko konsernissa sen mukaan, millainen riskitaso konsernin muodostavilla oikeussubjekteilla on. Kutakin yksittäistä tytäryritystä koskeva omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus olisi arvioitava erikseen. Lisäksi olisi varmistettava, että koko pääoma ja kaikki velat, jotka otetaan huomioon omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevaa konsolidoitua vähimmäisvaatimusta laskettaessa, ovat keskittyneet yhteisöihin, joissa tappioita todennäköisesti esiintyy, tai ne ovat muulla tavoin käytettävissä tappioiden kattamiseen.
Tässä asetuksessa olisi sallittava useita kriisinratkaisuun asettamisen ajankohtia tai ainoastaan yksi kriisinratkaisuun asettamisen ajankohta. Omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen olisi vastattava kriisinratkaisustrategiaa, joka kriisinratkaisusuunnitelman mukaisesti soveltuu konsernille. Omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen täyttämistä olisi vaadittava erityisesti asianmukaisella tasolla konsernissa, jotta ilmennetään kriisinratkaisusuunnitelmaan sisältyvää, yhden tai useampia kriisinratkaisuun asettamisen ajankohtia käsittävää lähestymistapaa samalla, kun pidetään mielessä, että voisi olla tilanteita, joissa käytetään suunnitelmaan sisältyvästä lähestymistavasta poikkeavaa lähestymistapaa, koska sen avulla voitaisiin esimerkiksi saavuttaa kriisinratkaisutavoitteet tehokkaammin. Riippumatta siitä, onko konserni valinnut yhden tai useamman kriisinratkaisuun asettamisen ajankohdan käsittävän lähestymistavan, kaikilla konsernin yhteisöillä olisi edellä esitetyn mukaisesti aina oltava vankka omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus, jotta vältetään häiriöiden leviämisen tai talletuspaon riski.
(85)
Olisi valittava paras kriisinratkaisumenetelmä tapauksen mukaan, ja tätä varten olisi kaikkien direktiivissä 2014/59/EU säädettyjen kriisinratkaisuvälineiden oltava käytettävissä. Kriisinratkaisumääräyksestä päättäessään kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston ja komission olisi mahdollisuuksien mukaan valittava määräys, joka on kriisinratkaisurahastolle edullisin.
(86)
Direktiivissä 2014/59/EU pääomainstrumenttien alaskirjaus- ja muuntamisvaltuudet on annettu kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille, koska pääomainstrumenttien alaskirjauksen ja muuntamisen edellytykset voivat olla olemassa samanaikaisesti kuin kriisinratkaisun edellytykset, jolloin on arvioitava, riittääkö pelkkä pääomainstrumenttien alaskirjaus ja muuntaminen palauttamaan kyseisen yhteisön taloudellisen vakauden vai tarvitaanko myös kriisinratkaisutoimea. Jälkimmäistä pääsääntöisesti käytetään kriisinratkaisun yhteydessä. Kriisinratkaisuneuvoston olisi komission tai tarvittaessa neuvoston valvonnassa korvattava kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset myös tässä tehtävässä, minkä vuoksi sille olisi annettava valtuudet arvioida, täyttyvätkö pääomainstrumenttien alaskirjauksen ja muuntamisen edellytykset, sekä valtuudet päättää laitoksen asettamisesta kriisinratkaisuun, jos myös kriisinratkaisun vaatimukset täyttyvät.
(87)
Kriisinratkaisutoimen tehokkuus ja yhdenmukaisuus olisi varmistettava kaikissa osallistuvissa jäsenvaltioissa. Tätä varten kriisinratkaisuneuvostolle olisi silloin, kun kansallinen kriisinratkaisuviranomainen ei ole pannut tämän asetuksen nojalla annettua kriisinratkaisuneuvoston päätöstä täytäntöön tai ei ole noudattanut sitä tai on pannut sen täytäntöön tavalla, joka vaarantaa jonkin kriisinratkaisutavoitteen toteutumisen tai kriisinratkaisumääräyksen tehokkaan täytäntöönpanon, annettava valtuudet siirtää kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen tietyt oikeudet, varat tai velat toiselle henkilölle, vaatia sellaisten velkainstrumenttien muuntamista, joihin sisältyy sopimusehto niiden muuntamisesta tietyissä olosuhteissa, tai toteuttaa mikä tahansa tarvittava toimi, joka poistaa merkittävässä määrin asianomaiseen kriisinratkaisutavoitteeseen kohdistuvan uhan. Olisi suljettava pois kaikki kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen toimet, jotka rajoittaisivat kriisinratkaisuneuvoston valtuuksien käyttöä tai tehtävien hoitamista tai vaikuttaisivat siihen.
(88)
Tämän asetuksen soveltamiseen osallistuvien asianomaisten yhteisöjen, elinten ja viranomaisten olisi tehtävä yhteistyötä perussopimuksissa vahvistetun vilpittömän yhteistyön velvollisuuden mukaisesti.
(89)
Yhteisen kriisinratkaisumekanismin tehostamiseksi kriisinratkaisuneuvoston olisi kaikissa olosuhteissa tehtävä tiivistä yhteistyötä EPV:n kanssa. Tarvittaessa kriisinratkaisuneuvoston olisi tehtävä yhteistyötä myös Euroopan järjestelmäriskikomitean, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1094/2010 (11) perustetun Euroopan valvontaviranomaisen (Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen) (EIOPA) ja Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1095/2010 (12) perustetun Euroopan valvontaviranomaisen (Euroopan arvopaperimarkkinaviranomainen) (ESMA) kanssa, jotka muodostavat Euroopan finanssivalvojien järjestelmän. Lisäksi kriisinratkaisuneuvoston olisi tehtävä tiivistä yhteistyötä EKP:n ja muiden viranomaisten kanssa, joilla on valtuudet valvoa yhteisöjä yhteisen valvontamekanismin puitteissa, erityisesti, kun on kyse EKP:n harjoittaman konsolidoidun valvonnan alaisista konserneista. Voidakseen hoitaa toimintansa jatkamiseen kykenemättömien pankkien kriisinratkaisuprosessin tehokkaasti kriisinratkaisuneuvoston olisi tehtävä yhteistyötä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa kaikissa kriisinratkaisuprosessin vaiheissa. Kyseistä yhteistyötä tarvitaan paitsi kriisinratkaisuneuvoston tekemien kriisinratkaisupäätösten täytäntöönpanoon myös ennen kriisinratkaisupäätösten tekoa, kriisinratkaisun suunnitteluvaiheessa tai varhaisen tilanteeseen puuttumisen vaiheessa. Kriisinratkaisuneuvoston olisi voitava tehdä yhteistyötä asianomaisten kriisinratkaisuviranomaisten ja suoraa tai välillistä julkista rahoitustukea rahoittavien laitosten kanssa.
(90)
Käyttäessään kriisinratkaisuvälineitä ja -valtuuksia kriisinratkaisuneuvoston olisi ohjeistettava kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia varmistamaan, että asianomaisten yhteisöjen työntekijöiden edustajat pidetään ajan tasalla ja että heitä tarvittaessa kuullaan, kuten direktiivissä 2014/59/EU on säädetty.
(91)
Koska kriisinratkaisuneuvosto tekee kriisinratkaisupäätökset osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten sijasta, sen olisi toimittava niiden sijasta myös osallistumattomien jäsenvaltioiden kanssa tehtävässä yhteistyössä, myös direktiivissä 2014/59/EU tarkoitetuissa kriisinratkaisukollegioissa, silloin kun on kyse kriisinratkaisutehtävistä.
(92)
Koska monet laitokset eivät toimi pelkästään unionissa vaan harjoittavat myös kansainvälistä toimintaa, tehokkaassa kriisinratkaisumekanismissa olisi vahvistettava periaatteet kolmansien maiden asianomaisten viranomaisten kanssa tehtävää yhteistyötä varten. Kolmansien maiden viranomaisia olisi tuettava direktiivin 2014/59/EU 88 artiklalla vahvistetun oikeudellisen kehyksen mukaisesti. Jotta varmistetaan johdonmukainen toimintamalli kolmansiin maihin nähden, olisi mahdollisuuksien mukaan vältettävä sitä, että osallistuvissa jäsenvaltioissa tehdään toisistaan poikkeavia päätöksiä niiden kriisinratkaisumenettelyjen tunnustamisesta, joita kolmansissa maissa toteutetaan sellaisten laitosten tai emoyritysten osalta, joilla on tytäryrityksiä tai muita varoja, oikeuksia tai velkoja osallistuvissa jäsenvaltioissa. Kriisinratkaisuneuvoston olisi siksi voitava antaa asiaa koskevia suosituksia.
(93)
Kriisinratkaisuneuvostolla olisi oltava asianmukaiset tutkintavaltuudet, jotta se voisi suorittaa tehtävänsä tehokkaasti. Sillä olisi oltava mahdollisuus vaatia kaikki tarvittavat tiedot joko kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välityksellä tai suoraan, sen jälkeen kun se on ilmoittanut asiasta niille, sekä suorittaa tutkimuksia ja paikalla tehtäviä tarkastuksia, tarvittaessa yhteistyössä kansallisten toimivaltaisten viranomaisten kanssa, hyödyntäen täysimääräisesti kaikkea EKP:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten käytettävissä olevaa tietoa. Kriisinratkaisuneuvoston olisi kriisinratkaisun yhteydessä voitava suorittaa paikalla tehtäviä tarkastuksia, jotta voitaisiin varmistaa, että päätökset tehdään täysin tarkkojen tietojen perusteella, ja seurata tehokkaasti kansallisten viranomaisten suorittamaa täytäntöönpanoa.
(94)
Sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisuneuvostolla on oikeus saada kaikki merkitykselliset tiedot, asianomaisilla yhteisöillä ja niiden työntekijöillä tai kolmansilla osapuolilla, joille yhteisöt ovat ulkoistaneet tehtäviä tai toimintoja, ei saisi olla mahdollisuutta vedota salassapitovelvollisuutta koskeviin vaatimuksiin estääkseen tietojen antamisen kriisinratkaisuneuvostolle. Tällaisten tietojen antamista kriisinratkaisuneuvostolle ei olisi myöskään katsottava salassapitovelvollisuutta koskevien vaatimusten rikkomiseksi.
(95)
Jotta voitaisiin varmistaa yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa tehtävien päätösten noudattaminen, rikkomisista olisi määrättävä oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamusmaksuja. Kriisinratkaisuneuvostolla olisi oltava oikeus määrätä seuraamusmaksuja tai uhkasakkoja yrityksille, jotka eivät noudata niille osoitettuja kriisinratkaisuneuvoston päätöksiä.
(96)
Jos kansallinen kriisinratkaisuviranomainen rikkoo yhteisen kriisinratkaisumekanismin sääntöjä siten, ettei se käytä sille kansallisen oikeuden nojalla annettuja valtuuksia panna kriisinratkaisuneuvoston antama ohje täytäntöön, kyseinen jäsenvaltio voi sovellettavan oikeuskäytännön mukaisesti olla velvollinen korvaamaan vahingot, joita aiheutuu henkilöille, tapauksen mukaan myös kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle tai konsernille, tai kyseisen yhteisön tai konsernin minkä tahansa osan velkojille missä tahansa jäsenvaltiossa.
(97)
Jotta taataan kriisinratkaisuneuvoston täysi itsenäisyys ja riippumattomuus, sillä olisi oltava oma itsenäinen talousarvionsa, jonka tulot saadaan osallistuvissa jäsenvaltioissa olevien laitosten maksamista pakollisista vakausmaksuista. Olisi vahvistettava asianmukaiset säännöt kriisinratkaisuneuvoston talousarviosta, talousarvion laadinnasta, talousarvion laadintaa ja toteutusta koskevien sisäisten sääntöjen antamisesta sekä sisäisestä ja ulkoisesta tilintarkastuksesta.
(98)
Tämä asetus ei saisi vaikuttaa jäsenvaltioiden mahdollisuuteen periä maksuja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten hallintomenojen kattamiseksi.
(99)
Osallistuvat jäsenvaltiot ovat yhdessä sopineet varmistavansa, että osallistumattomille jäsenvaltioille maksetaan ripeästi takaisin korkoineen määrä, jonka osallistumaton jäsenvaltio on omina varoina maksanut, jos unionin talousarviota on käytetty sopimussuhteen ulkopuolisten vastuiden kattamiseen ja siihen liittyviin kustannuksiin tämän asetuksen mukaisia tehtäviä suoritettaessa. Osallistuvat jäsenvaltiot ovat tehneet sopimuksen tämän sitoumuksen täytäntöönpanosta.
(100)
On tilanteita, joissa käytettävien kriisinratkaisuvälineiden tehokkuus voi riippua yhteisön tai omaisuudenhoitoyhtiön lyhytaikaisen rahoituksen saatavuudesta, takauksien tarjoamisesta mahdollisille ostajille tai pääoman hankkimisesta omaisuudenhoitoyhtiölle. Huolimatta keskuspankkien roolista, joka niillä on rahoitusjärjestelmän maksuvalmiuden ylläpitäjinä myös häiriötilanteissa, on tärkeää perustaa kriisinratkaisurahasto, jotta tällaisiin tarkoitukseen tarvittavat varat otetaan kansallisista talousarvioista. Rahoitustoimialan olisi kokonaisuudessaan rahoitettava rahoitusjärjestelmän vakautus.
(101)
Olisi varmistettava, että kriisinratkaisurahastoa voidaan täysimittaisesti käyttää toimintansa jatkamiseen kykenemättömien laitosten kriisinratkaisuun. Sen vuoksi sitä ei saisi käyttää mihinkään muuhun tarkoitukseen kuin kriisinratkaisuvälineiden ja -valtuuksien tehokkaaseen täytäntöönpanoon. Lisäksi kriisinratkaisurahastoa olisi käytettävä ainoastaan sovellettavien kriisinratkaisutavoitteiden ja kriisinratkaisun periaatteiden mukaisesti. Näin ollen kriisinratkaisuneuvoston olisi varmistettava, että kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen osakkeenomistajat ja velkojat vastaavat ensisijaisesti kriisinratkaisuvälineiden käytön yhteydessä syntyvistä tappioista, kustannuksista ja muista menoista. Vain siinä tapauksessa, että osakkeenomistajien ja velkojien resurssit käytetään loppuun, kriisinratkaisurahaston olisi vastattava kriisinratkaisuvälineiden yhteydessä syntyvistä tappioista, kustannuksista ja muista menoista.
(102)
Lähtökohtaisesti rahoitusta olisi kerättävä rahoitusalalta ennen yksittäistä kriisinratkaisutoimea ja sellaisista toimista riippumatta. Jos ennakkorahoitus ei riitä kattamaan kriisinratkaisurahaston käytöstä aiheutuvia tappioita tai kustannuksia, olisi kerättävä täydentäviä vakausmaksuja kattamaan lisäkustannukset tai -tappiot. Lisäksi kriisinratkaisurahaston olisi voitava sopia lainojen ottamisesta tai muunlaisen tuen saamisesta laitoksilta, rahoituslaitoksilta tai muilta kolmansilta osapuolilta, jos ennakolliset vakausmaksut ja jälkikäteen suoritettavat vakausmaksut eivät ole välittömästi käytettävissä tai ne eivät riitä kattamaan rahaston käytöstä kriisinratkaisutoimiin aiheutuvia menoja.
(103)
Kaksinkertaisten maksujen välttämiseksi jäsenvaltioiden olisi voitava käyttää kansallisista pankeilta perityistä maksuista, veroista tai kriisinratkaisua varten tarkoitetuista vakausmaksuista, jotka on kerätty 17 päivän kesäkuuta 2010 ja 2 päivän heinäkuuta 2014 välisenä aikana, muodostuneita käytettävissä olevia varoja ennakollisia vakausmaksuja varten.
(104)
Jotta varat saavuttaisivat kriittisen massan ja jotta voitaisiin välttää myötäsykliset vaikutukset, joita syntyisi, jos kriisinratkaisurahaston olisi nojauduttava yksinomaan jälkikäteen suoritettaviin vakausmaksuihin järjestelmäkriisin vallitessa, kriisinratkaisurahaston etukäteen käytettävissä olevien varojen määrässä on ehdottomasti saavutettava ainakin tietty vähimmäistavoitetaso.
(105)
Kriisinratkaisurahaston tavoitetaso olisi vahvistettava tietyksi prosenttiosuudeksi kaikkien osallistuvissa jäsenvaltioissa toimiluvan saaneiden luottolaitosten suojattujen talletusten määrästä. Koska kyseisten laitosten velkojen kokonaismäärä olisi, kun otetaan huomioon kriisinratkaisurahaston toiminnat, asianmukaisempi vertailuarvo, komission olisi kuitenkin arvioitava, olisiko tarkoituksenmukaisempaa käyttää perusteena suojattuja talletuksia tai velkojen kokonaismäärää ja olisiko tulevaisuudessa otettava käyttöön kriisinratkaisurahastoa koskeva ehdoton vähimmäismäärä, säilyttäen samalla tasapuoliset toimintaedellytykset direktiivin 2014/59/EU kanssa.
(106)
Olisi vahvistettava sopiva määräaika kriisinratkaisurahaston tavoitetason saavuttamiselle. Kriisinratkaisuneuvoston olisi kuitenkin voitava mukauttaa vakausmaksujen keräämisaikaa, jotta voitaisiin ottaa huomioon kriisinratkaisurahastosta suoritettavat huomattavat maksut.
(107)
Kriisinratkaisurahaston tehokkaan ja riittävän rahoituksen varmistaminen on äärimmäisen tärkeää yhteisen kriisinratkaisumekanismin uskottavuuden kannalta. Kriisinratkaisuneuvoston valmiuksia hankkia kriisinratkaisurahastolle rahoitusta vaihtoehtoisista rahoituslähteistä olisi lisättävä tavalla, joka mahdollistaa rahoituskustannusten pitämisen mahdollisimman edullisina ja kriisinratkaisurahaston luottokelpoisuuden säilymisen. Kriisinratkaisuneuvoston olisi yhteistyössä osallistuvien jäsenvaltioiden kanssa välittömästi tämän asetuksen voimaantulon jälkeen toteutettava tarvittavat toimenpiteet sellaisten asianmukaisten menetelmien ja yksityiskohtaisten sääntöjen kehittämiseksi, joiden avulla voidaan parantaa kriisinratkaisurahaston lainanottokapasiteettia ja joiden olisi oltava olemassa tämän asetuksen soveltamispäivään mennessä.
(108)
Jos osallistuvat jäsenvaltiot ovat jo ottaneet käyttöön kansallisia kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyjä, niiden olisi voitava säätää, että kansallisten kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyjen käytettävissä olevia varoja, jotka on kerätty yhteisöiltä aiemmin ennakollisina vakausmaksuina, käytetään korvaamaan yhteisöille ennakollisia vakausmaksuja, jotka niiden olisi maksettava rahastoon. Tällainen hyvitys ei saisi vaikuttaa direktiivin 2014/49/EU mukaisiin jäsenvaltioiden velvoitteisiin.
(109)
Jotta voitaisiin varmistaa vakausmaksujen oikeudenmukainen laskeminen ja tarjota kannustimia toimia pienemmällä riskillä, kriisinratkaisurahastoon maksettavissa vakausmaksuissa olisi otettava huomioon luottolaitokselle aiheutuvan riskin suuruus direktiivin 2014/59/EU ja sen nojalla hyväksyttyjen delegoitujen säädösten mukaisesti.
(110)
Jotta voitaisiin varmistaa kriisinratkaisukustannusten asianmukainen jakautuminen talletussuojajärjestelmien ja kriisinratkaisurahaston kesken, talletussuojajärjestelmältä, johon kriisinratkaisun kohteena oleva laitos kuuluu, olisi edellytettävä enintään niiden tappioiden määrää vastaavan vakausmaksun maksamista, jotka olisivat koituneet sen kannettaviksi, jos yhteisö olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä.
(111)
Kriisinratkaisurahastossa olevien varojen arvon suojaamiseksi kyseiset määrät olisi sijoitettava riittävän turvallisiin, monipuolisiin ja likvideihin varoihin.
(112)
Kun sellaisen osallistuvan jäsenvaltion, jonka rahayksikkö ei ole euro, tiivis yhteistyö EKP:n kanssa päätetään asetuksen (EU) N:o 1024/2013 7 artiklan mukaisesti, on päätettävä asianomaiselta osallistuvalta jäsenvaltiolta kertyneiden vakausmaksujen oikeudenmukaisesta jakamisesta ottaen huomioon asianomaisen osallistuvan jäsenvaltion ja yhteisen kriisinratkaisurahaston edut.
(113)
Komissiolle olisi siirrettävä valta hyväksyä Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 290 artiklan mukaisesti säädösvallan siirron nojalla annettavia delegoituja säädöksiä, joissa määritetään kriisinratkaisurahastosta väärinkäytettyjen määrien takaisinperintäpäätöksen yhteydessä sovellettavan koron laskentaa koskevat säännöt ja taataan oikeus hyvään hallintoon ja oikeus tutustua tuensaajien asiakirjoihin perintämenettelyissä; määritetään kriisinratkaisurahastoon maksettavien vakausmaksujen laji ja seikat, joiden osalta niitä on maksettava, sekä vakausmaksujen määrän lasku- ja maksutapa; täsmennetään rekisteröinti-, kirjanpito- ja raportointisäännöt ja muut säännöt, joiden tarkoituksena on varmistaa, että vakausmaksut maksetaan täysimääräisesti ja ajallaan; määritetään vuotuiset vakausmaksut, jotka ovat tarpeen kriisinratkaisuneuvoston hallintomenojen kattamiseksi ennen kuin se on täysin toimintakykyinen; määritetään vakausmaksujärjestelmä laitoksille, jotka ovat saaneet toimiluvan sen jälkeen, kun kriisinratkaisurahasto on saavuttanut tavoitetasonsa; määritetään vakausmaksujen ajallisen jaksottamisen perusteet; määritetään perusteet, joiden mukaisesti määritetään se vuosimäärä, jolla alkuvaihetta tavoitetason saavuttamiseksi voidaan pidentää; määritetään vuotuisten vakausmaksujen vahvistamisperusteet, kun kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevat varat laskevat alle sen tavoitetason alkuvaiheen jälkeen; määritetään toimenpiteet, joilla vahvistetaan olosuhteet ja edellytykset, joiden mukaan yksittäiset laitokset voidaan väliaikaisesti vapauttaa vakausmaksujen suorittamisesta jälkikäteen; ja määritetään kriisinratkaisurahaston hallintoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt ja sen sijoitusstrategiaa koskevat yleiset periaatteet ja perusteet.
(114)
Neuvoston olisi direktiivin 2014/59/EU nojalla hyväksyttyjen delegoitujen säädösten muodostamassa kehyksessä hyväksyttävä täytäntöönpanosäädöksiä, joissa määritetään, miten kriisinratkaisurahastoon maksettavien yksittäisten vakausmaksujen laskentamenetelmää sovelletaan, sekä yksityiskohtaiset tekniset säännöt kiinteän vakausmaksun ja riskiprofiiliin mukautetun vakausmaksun laskemiseksi. Tällä menetelmällä olisi varmistettava, että yksittäisten vakausmaksujen laskentakaavan kiinteät ja riskiprofiiliin mukautetut osat lasketaan tavalla, joka on yhdenmukainen kriisinratkaisun periaatteiden ja direktiivin 2014/59/EU 103 artiklan 7 kohdan nojalla annettujen delegoitujen säädösten kanssa. Menetelmässä olisi otettava huomioon suhteellisuusperiaate luomatta vääristymiä jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden välille.
(115)
Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 290 artiklaa koskevan julistuksen N:o 39 mukaisesti komission olisi vakiintuneen käytäntönsä mukaisesti jatkettava jäsenvaltioiden nimittämien asiantuntijoiden kuulemista valmistellessaan tässä asetuksessa säädettyjä säädösvallan siirron nojalla annettavia säädöksiä. Tällä alalla on myös erityisen tärkeää, että komissio asiaa valmistellessaan toteuttaa tarvittaessa asianmukaiset kuulemiset EKP:n ja kriisinratkaisuneuvoston kanssa niiden toimivaltaan kuuluvissa asioissa.
(116)
Kriisinratkaisutoimet olisi annettava asianmukaisesti tiedoksi ja, jollei tässä asetuksessa säädetyistä harvoista poikkeuksista muuta johdu, julkistettava. Koska kriisinratkaisuneuvoston, kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten ja niiden ammatillisten neuvonantajien kriisinratkaisuprosessin aikana haltuunsa saamat tiedot ovat todennäköisesti arkaluonteisia, tietoihin olisi ennen kriisinratkaisupäätöksen julkistamista sovellettava salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia. On otettava huomioon, että kriisinratkaisusuunnitelmien sisältöä ja yksityiskohtia koskevalla tiedolla ja kyseisten suunnitelmien mahdollisen arvioinnin tuloksilla saattaa olla kauaskantoisia vaikutuksia erityisesti kyseisiin yrityksiin. Kaikenlaisella päätöksestä ennen sen tekemistä annetulla tiedolla, koski se sitten kriisinratkaisun edellytysten täyttymistä, tietyn välineen käyttöä tai mitä tahansa menettelyn aikaista toimea, on oletettava olevan vaikutuksia yleisiin ja yksityisiin etuihin, joihin kyseinen toimi liittyy. Tieto siitä, että kriisinratkaisuneuvosto ja kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset tutkivat tiettyä yhteisöä, voi olla riittävä aiheuttamaan kielteisiä vaikutuksia tähän yhteisöön. Sen vuoksi on välttämätöntä varmistaa, että käytettävissä on asianmukaisia menettelyjä, joiden avulla säilytetään luottamuksellisuus, kun on kyse tällaisesta tiedosta, kuten kriisinratkaisusuunnitelmien sisältö ja yksityiskohdat sekä niiden mahdollisten arviointien tulokset.
(117)
Kriisinratkaisuneuvoston työn luottamuksellisuuden säilyttämiseksi sen jäsenten ja henkilöstön sekä kriisinratkaisutehtäviä hoitavan, osallistuvien jäsenvaltioiden kanssa vaihdetun tai niiden lähettämän henkilöstön olisi noudatettava salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia myös tehtäviensä päättymisen jälkeen. Näitä vaatimuksia olisi sovellettava myös kriisinratkaisuneuvoston paikalla tehtäviä tarkastuksia suorittamaan valtuuttamiin muihin henkilöihin ja jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten paikalla tehtäviä tarkastuksia suorittamaan valtuuttamiin tai nimittämiin henkilöihin ja tarkkailijoihin, jotka kutsutaan kriisinratkaisuneuvoston täysistunnon ja johdon istunnon kokouksiin sekä osallistumattomien jäsenvaltioiden tarkkailijoihin, jotka osallistuvat sisäisiin kriisinratkaisuryhmiin. Jotta kriisinratkaisuneuvosto voisi hoitaa sille tällä asetuksella annetut tehtävät, sille olisi annettava lupa vaihtaa tietyin edellytyksin tietoja kansallisten tai unionin viranomaisten ja elinten kanssa.
(118)
Sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisuneuvosto sisällytetään Euroopan finanssivalvojien järjestelmään, asetusta (EU) N:o 1093/2010 olisi muutettava siten, että siinä vahvistettu toimivaltaisten viranomaisten määritelmä käsittää myös kriisinratkaisuneuvoston. Kriisinratkaisuneuvoston sisällyttäminen toimivaltaisiin viranomaisiin asetuksen (EU) N:o 1093/2010 nojalla vastaa EPV:lle kyseisen asetuksen 25 artiklan nojalla annettuja tehtäviä myötävaikuttaa ja osallistua aktiivisesti elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmien kehittämiseen ja yhteensovittamiseen ja pyrkiä helpottamaan toimintansa jatkamiseen kykenemättömien yhteisöjen ja konsernien ja erityisesti rajatylittävien konsernien kriisinratkaisua.
(119)
Kunnes kriisinratkaisuneuvosto on täysin toimintakykyinen, komission olisi vastattava sen alkuvaiheen toiminnasta, muun muassa väliaikaisesti tehtäviään hoitavan puheenjohtajan nimeämisestä antamaan luvan kaikkiin tarvittaviin maksuihin kriisinratkaisuneuvoston puolesta.
(120)
Yhteisessä kriisinratkaisumekanismissa kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto, komissio ja osallistuvien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaiset toimivat yhdessä. Unionin tuomioistuimella on toimivalta tutkia kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston ja komission antamien päätösten laillisuus Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 263 artiklan mukaisesti sekä näyttää toteen niiden sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu. Lisäksi unionin tuomioistuimella on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 267 artiklan mukaisesti toimivalta antaa kansallisten oikeusviranomaisten pyynnöstä ennakkoratkaisu unionin toimielimen, elimen tai laitoksen säädöksen pätevyydestä ja tulkinnasta. Kansallisilla oikeusviranomaisilla olisi oltava toimivalta kansallisen oikeuden mukaisesti tutkia osallistuvien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisten niille tällä asetuksella annettuja valtuuksia käyttäessään antamien päätösten laillisuus sekä näyttää toteen niiden sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu.
(121)
Tässä asetuksessa kunnioitetaan perusoikeuksia ja otetaan huomioon etenkin perusoikeuskirjassa tunnustetut oikeudet, vapaudet ja periaatteet, erityisesti omistusoikeus, oikeus henkilötietojen suojaan, elinkeinovapaus sekä oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen sekä oikeus puolustukseen, ja se olisi pantava täytäntöön mainittujen oikeuksien ja periaatteiden mukaisesti.
(122)
Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa tämän asetuksen tavoitteita, joita ovat tehokkaan ja toimivan yhteisen eurooppalaisen kriisinratkaisukehyksen käyttöönotto yhteisöjä varten ja kriisinratkaisusääntöjen yhdenmukaisen soveltamisen varmistaminen, vaan ne voidaan saavuttaa paremmin unionin tasolla. Sen vuoksi unioni voi toteuttaa toimenpiteitä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä asetuksessa ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
(123)
Komission olisi tarkasteltava tämän asetuksen soveltamista arvioidakseen sen vaikutusta sisämarkkinoihin ja määrittääkseen, tarvitaanko mitään muutoksia tai lisäkehitystyötä yhteisen kriisinratkaisumekanismin tehokkuuden ja vaikuttavuuden lisäämiseksi ja etenkin onko pankkiunionia täydennettävä yhdenmukaistamalla toimintansa jatkamiseen kykenemättömiä laitoksia koskevat maksukyvyttömyysmenettelyt unionin tasolla.
(124)
Kansallisella tasolla tämän asetuksen nojalla kerättyjen vakausmaksujen siirron olisi mahdollistettava kriisinratkaisurahaston tehokas toiminta ja näin ollen kriisinratkaisuvälineiden tehokas soveltaminen. Siksi kriisinratkaisuvälineitä ja vakausmaksuja koskevia tämän asetuksen säännöksiä olisi sovellettava 1 päivästä tammikuuta 2016. Joulukuusta 2015 alkaen tätä määräaikaa olisi voitava lykätä yhden kuukauden pituisilla jaksoilla, jos kansallisella tasolla kerättyjen vakausmaksujen siirron mahdollistavat edellytykset eivät ole täyttyneet,
OVAT HYVÄKSYNEET TÄMÄN ASETUKSEN:
I OSA
YLEISET SÄÄNNÖKSET
1 artikla
Kohde
Tässä asetuksessa vahvistetaan yhdenmukaiset säännöt ja yhdenmukainen menettely sellaisten 2 artiklassa tarkoitettujen yhteisöjen kriisinratkaisua varten, jotka ovat sijoittautuneet 4 artiklassa tarkoitettuihin osallistuviin jäsenvaltioihin.
Näitä yhdenmukaisia sääntöjä ja yhdenmukaista menettelyä soveltaa 42 artiklan mukaisesti perustettu kriisinratkaisuneuvosto yhdessä neuvoston ja komission sekä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa tällä asetuksella perustetun yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa. Yhteistä kriisinratkaisumekanismia tukee yhteinen kriisinratkaisurahasto, jäljempänä ’kriisinratkaisurahasto’.
Kriisinratkaisurahaston käytön ehtona on sellaisen osallistuvien jäsenvaltioiden välisen sopimuksen, jäljempänä ’sopimus’, voimaantulo, joka koskee kansallisella tasolla kerättävien varojen siirtämistä kriisinratkaisurahastoon ja kutakin osallistuvaa jäsenvaltiota vastaaviin kriisinratkaisurahaston kansallisiin rahasto-osuuksiin osoitettujen kansallisella tasolla kerättyjen eri varojen vaiheittaista yhdistämistä.
2 artikla
Soveltamisala
Tätä asetusta sovelletaan seuraaviin yhteisöihin:
a)
johonkin osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneet luottolaitokset;
b)
johonkin osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneet emoyritykset, mukaan lukien rahoitusalan holdingyhtiöt ja rahoitusalan sekaholdingyhtiöt, kun ne kuuluvat sellaisen konsolidoidun valvonnan piiriin, jota Euroopan keskuspankki, jäljempänä ’EKP’, harjoittaa asetuksen (EU) N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan g alakohdan mukaisesti;
c)
johonkin osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneet sijoituspalveluyritykset ja rahoituslaitokset, kun ne kuuluvat sellaisen konsolidoidun valvonnan piiriin, jota EKP harjoittaa asetuksen (EU) N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan g alakohdan mukaisesti niiden emoyritykseen nähden.
3 artikla
Määritelmät
1. Tässä asetuksessa tarkoitetaan
1)
’kansallisella toimivaltaisella viranomaisella’ asetuksen (EU) N:o 1024/2013 2 artiklan 2 alakohdassa määriteltyä kansallista toimivaltaista viranomaista;
2)
’toimivaltaisella viranomaisella’ asetuksen (EU) N:o 1093/2010 4 artiklan 2 alakohdan i alakohdassa määriteltyä toimivaltaista viranomaista;
3)
’kansallisella kriisinratkaisuviranomaisella’ osallistuvan jäsenvaltion direktiivin 2014/59/EU 3 artiklan mukaisesti nimeämää viranomaista;
4)
’asianomaisella kansallisella kriisinratkaisuviranomaisella’ sen osallistuvan jäsenvaltion kansallista kriisinratkaisuviranomaista, johon mikä tahansa yhteisö tai konserniyhteisö on sijoittautunut;
5)
’kriisinratkaisun edellytyksillä’ 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja edellytyksiä;
6)
’kriisinratkaisusuunnitelmalla’ 8 tai 9 artiklan mukaisesti laadittua suunnitelmaa;
7)
’konsernin kriisinratkaisusuunnitelmalla’ 8 ja 9 artiklan mukaisesti laadittua suunnitelmaa konsernin kriisinratkaisua varten;
8)
’kriisinratkaisutavoitteilla’ 14 artiklassa tarkoitettuja tavoitteita;
9)
’kriisinratkaisuvälineellä’ 22 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua kriisinratkaisuvälinettä;
10)
’kriisinratkaisutoimella’ päätöstä asettaa 2 artiklassa tarkoitettu yhteisö kriisinratkaisuun 18 artiklan nojalla, jonkin kriisinratkaisuvälineen soveltamista tai yhden tai useamman kriisinratkaisuvaltuuden käyttämistä;
11)
’suojatuilla talletuksilla’ direktiivin 2014/49/EU 2 artiklan 1 kohdan 5 alakohdassa määriteltyjä talletuksia;
12)
’suojakelpoisilla talletuksilla’ direktiivin 2014/49/EU 2 artiklan 1 kohdan 4 alakohdassa määriteltyjä suojakelpoisia talletuksia;
13)
’laitoksella’ luottolaitosta tai sijoituspalveluyritystä, joka kuuluu 2 artiklan c alakohdan mukaisesti konsolidoidun valvonnan piiriin;
14)
’kriisinratkaisun kohteena olevalla laitoksella’ 2 artiklassa tarkoitettua yhteisöä, jonka suhteen kriisinratkaisutoimi toteutetaan;
15)
’rahoituslaitoksella’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 26 alakohdassa määriteltyä rahoituslaitosta;
16)
’rahoitusalan holdingyhtiöllä’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 20 alakohdassa määriteltyä rahoitusalan holdingyhtiötä;
17)
’rahoitusalan sekaholdingyhtiöllä’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 21 alakohdassa määriteltyä rahoitusalan sekaholdingyhtiötä;
18)
’unionissa emoyrityksenä toimivalla rahoitusalan holdingyhtiöllä’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 31 alakohdassa määriteltyä EU:ssa emoyrityksenä toimivaa rahoitusalan holdingyhtiötä;
19)
’unionissa emoyrityksenä toimivalla laitoksella’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 29 alakohdassa määriteltyä EU:ssa emoyrityksenä toimivaa laitosta;
20)
’emoyrityksellä’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 15 alakohdan a alakohdassa määriteltyä emoyritystä;
21)
’tytäryrityksellä’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 16 alakohdassa määriteltyä tytäryritystä;
22)
’sivuliikkeellä’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 17 alakohdassa määriteltyä sivuliikettä;
23)
’konsernilla’ emoyritystä ja sen tytäryrityksiä, jotka ovat 2 artiklassa tarkoitettuja yhteisöjä;
24)
’rajatylittävällä konsernilla’ konsernia, johon kuuluu 2 artiklassa tarkoitettuja yhteisöjä, jotka ovat sijoittautuneet useampaan kuin yhteen jäsenvaltioon;
25)
ilmauksella ’konsolidoinnin perusteella’ ilmausta ’konsolidoidun aseman perusteella’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 47 alakohdassa esitetyn määritelmän mukaisesti;
26)
’konsolidointiryhmän valvojalla’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 41 alakohdassa määriteltyä konsolidointiryhmän valvojaa;
27)
’konsernitason kriisinratkaisuviranomaisella’ sen osallistuvan jäsenvaltion kriisinratkaisuviranomaista, johon osallistuvien jäsenvaltioiden korkeimmalla konsolidointitasolla konsolidoidun valvonnan piiriin direktiivin 2013/36/EU 111 artiklan mukaisesti kuuluva laitos tai emoyritys on sijoittautunut;
28)
’laitosten suojajärjestelmällä’ järjestelmää, joka täyttää asetuksen (EU) N:o 575/2013 113 artiklan 7 kohdassa tarkoitetut vaatimukset;
29)
’poikkeuksellisella julkisella rahoitustuella’ Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tämän asetuksen 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön tai konsernin, johon tällainen yhteisö kuuluu, toimintakyvyn, maksuvalmiuden tai vakavaraisuuden säilyttämiseksi tai palauttamiseksi ennalleen myönnettävää valtiontukea tai mitä tahansa muuta julkista ylikansallista rahoitustukea, joka kansallisella tasolla myönnettynä katsottaisiin valtiontueksi;
30)
’liiketoiminnan myynnillä’ menettelyä, jossa kriisinratkaisuviranomainen suorittaa 24 artiklan mukaisesti kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen liikkeeseen laskemien omistusinstrumenttien tai sen varojen, oikeuksien tai velkojen siirron ostajalle, joka ei ole omaisuudenhoitoyhtiö;
31)
’omaisuudenhoitoyhtiön käytöllä’ menettelyä, jossa kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen liikkeeseen laskemia omistusinstrumentteja tai sen varoja, oikeuksia tai velkoja siirretään 25 artiklan mukaisesti omaisuudenhoitoyhtiöön;
32)
’varojen erottelulla’ menettelyä, jossa suoritetaan 26 artiklan mukaisesti kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varojen, oikeuksien tai velkojen siirto erilliseen varainhoitoyhtiöön;
33)
’velkakirjojen arvon alaskirjauksella’ menettelyä, jossa käytetään 27 artiklan mukaisesti alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksia kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen velkoihin;
34)
’käytettävissä olevilla varoilla’ käteisvaroja, talletuksia, omaisuuseriä ja peruuttamattomia maksusitoumuksia, jotka ovat kriisinratkaisurahaston käytettävissä 76 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin tarkoituksiin;
35)
’tavoitetasolla’ käytettävissä olevien varojen määrää, joka on saavutettava 69 artiklan 1 kohdan mukaisesti;
36)
’sopimuksella’ vakausmaksujen siirtämisestä kriisinratkaisurahastoon ja niiden yhdistämisestä tehtyä sopimusta;
37)
’siirtymäkaudella’ ajanjaksoa, joka ulottuu 99 artiklan 2 ja 6 kohdan nojalla määritettävästä tämän asetuksen soveltamispäivästä kriisinratkaisurahaston rahoituksen tavoitetason saavuttamiseen tai 1 päivään tammikuuta 2024 saakka, sen mukaan, kumpi on aikaisempi;
38)
’rahoitusvälineellä’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 50 alakohdassa määriteltyä rahoitusvälinettä;
39)
’velkainstrumenteilla’, joukkovelkakirjoja ja muuta siirrettävissä olevaa velkaa sekä instrumentteja, jotka synnyttävät velkaa, instrumentteja, joilla velka tunnustetaan, ja instrumentteja, jotka antavat oikeuden hankkia velkainstrumentteja;
40)
’omilla varoilla’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 118 alakohdassa määriteltyjä omia varoja;
41)
’omia varoja koskevilla vaatimuksilla’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 92-98 artiklassa määriteltyjä vaatimuksia;
42)
’likvidaatiolla’ 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön varojen rahaksi muuttamista;
43)
’johdannaisella’ asetuksen (EU) N:o 648/2012 2 artiklan 5 alakohdassa määriteltyä johdannaista;
44)
’alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksilla’ 21 artiklassa tarkoitettuja valtuuksia;
45)
’ydinpääomainstrumenteilla’ pääomainstrumentteja, jotka täyttävät asetuksen (EU) N:o 575/2013 28 artiklan 1-4 kohdassa, 29 artiklan 1-5 kohdassa tai 31 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset;
46)
’ensisijaisen lisäpääoman instrumenteilla’ pääomainstrumentteja, jotka täyttävät asetuksen (EU) N:o 575/2013 52 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset;
47)
’toissijaisen pääoman instrumenteilla’ pääomainstrumentteja tai etuoikeudeltaan huonompia lainoja, jotka täyttävät asetuksen (EU) N:o 575/2013 63 artiklassa säädetyt edellytykset;
48)
’kokonaismäärällä’ kokonaismäärää, joka alentamiskelpoisista veloista on kriisinratkaisuviranomaisen arvion mukaan alaskirjattava tai muunnettava 27 artiklan 13 kohdan mukaisesti;
49)
’alentamiskelpoisilla veloilla’ niitä 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön velkoja ja pääomainstrumentteja, jotka eivät ole ydinpääomainstrumentteja, ensisijaisen lisäpääoman instrumentteja tai toissijaisen pääoman instrumentteja, joita ei ole rajattu velkakirjojen arvon alaskirjauksen soveltamisalan ulkopuolelle 27 artiklan 3 kohdan nojalla;
50)
’talletussuojajärjestelmällä’ talletussuojajärjestelmää, jonka jäsenvaltio on perustanut ja hyväksynyt direktiivin 2014/49/EU 4 artiklan mukaisesti;
51)
’kyseeseen tulevilla pääomainstrumenteilla’ ensisijaisen lisäpääoman instrumentteja ja toissijaisen pääoman instrumentteja;
52)
’katetulla joukkovelkakirjalainalla’ Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/65/EY (13) 52 artiklan 4 kohdassa tarkoitettua instrumenttia;
53)
’tallettajalla’ direktiivin 2014/49/EU 2 artiklan 1 kohdan 5 alakohdassa määriteltyä tallettajaa;
54)
’sijoittajalla’ Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/9/EY (14) 1 artiklan 4 alakohdassa tarkoitettua sijoittajaa.
2. Ellei tämän artiklan 1 kohdassa ole asiaankuuluvaa määritelmää, sovelletaan direktiivin 2014/59/EU 2 artiklassa tarkoitettuja määritelmiä. Ellei tämän artiklan 1 kohdassa tai direktiivin 2014/59/EU 2 artiklassa ole asiaankuuluvaa määritelmää, sovelletaan direktiivin 2013/36/EU 3 artiklassa tarkoitettuja määritelmiä.
4 artikla
Osallistuvat jäsenvaltiot
1. Asetuksen (EU) N:o 1024/2013 2 artiklassa tarkoitettujen osallistuvien jäsenvaltioiden katsotaan olevan osallistuvia jäsenvaltioita tätä asetusta sovellettaessa.
2. Jos jäsenvaltion ja EKP:n välinen tiivis yhteistyö keskeytetään tai päätetään asetuksen (EU) N:o 1024/2013 7 artiklan mukaisesti, kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet yhteisöt lakkaavat kuulumasta tämän asetuksen soveltamisalaan tiiviin yhteistyön keskeyttämistä tai päättämistä koskevan päätöksen soveltamispäivästä alkaen.
3. Kun sellaisen jäsenvaltion, jonka rahayksikkö ei ole euro, tiivis yhteistyö EKP:n kanssa päätetään asetuksen (EU) N:o 1024/2013 7 artiklan mukaisesti, kriisinratkaisuneuvosto päättää viimeistään kolmen kuukauden kuluessa tiiviin yhteistyön päättämistä koskevan päätöksen antamisesta yhteisymmärryksessä kyseisen jäsenvaltion kanssa niiden vakausmaksujen takaisinmaksua koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, jotka asianomainen jäsenvaltio on siirtänyt kriisinratkaisurahastoon, ja mahdollisista sovellettavista ehdoista.
Takaisinmaksu kattaa asianomaiselle jäsenvaltiolle kuuluvan rahasto-osuuden sen osan, jota yhdistäminen ei koske. Jos sopimuksessa määrätyn siirtymäkauden aikana yhdistämättömän osan takaisinmaksettavat määrät eivät ole riittäviä asianomaisen jäsenvaltion direktiivin 2014/59/EU mukaisen kansallisen rahoitusjärjestelyn perustamisen rahoittamiseksi, takaisinmaksu kattaa myös asianomaiselle jäsenvaltiolle kuuluvan rahasto-osuuden sen osan kokonaisuudessaan tai osittain, jota yhdistäminen koskee, sopimuksen mukaisesti taikka muuten siirtymäkauden jälkeen asianomaisen jäsenvaltion tiiviin yhteistyön aikana siirtämät vakausmaksut kokonaisuudessaan tai osittain siten, että määrä on riittävä kyseisen kansallisen rahoitusjärjestelyn rahoittamiseksi.
Arvioitaessa yhdistetystä osasta tai muuten siirtymäkauden jälkeen kriisinratkaisurahastosta takaisinmaksettavien varojen määrää on otettava huomioon seuraavat lisäperusteet:
a)
se, onko tiivis yhteistyö EKP:n kanssa päätetty vapaaehtoisesti asetuksen (EU) N:o 1024/2013 7 artiklan 6 mukaisesti vai ei;
b)
päättämisen ajankohtana käynnissä olevat kriisinratkaisutoimet;
c)
sen jäsenvaltion talouden suhdannevaihe, jota päättäminen koskee.
Takaisinmaksettavat määrät suoritetaan tiiviin yhteistyön kestoon suhteutetun rajoitetun määräajan kuluessa. Takaisinmaksettavista varoista vähennetään asianomaisen jäsenvaltion osuus niistä varoista, jotka on suoritettu kriisinratkaisurahastosta kriisinratkaisutoimiin tiiviin yhteistyön aikana.
4. Tätä asetusta sovelletaan edelleen kriisinratkaisumenettelyihin, jotka ovat käynnissä 2 kohdassa tarkoitetun päätöksen soveltamispäivänä.
5 artikla
Suhde direktiiviin 2014/59/EU ja sovellettavaan kansalliseen oikeuteen
1. Jos kriisinratkaisuneuvosto tämän asetuksen nojalla suorittaa tehtäviä ja käyttää valtuuksia, jotka direktiivin 2014/59/EU nojalla kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen on suoritettava tai joita sen on käytettävä, kriisinratkaisuneuvostoa pidetään tätä asetusta ja direktiiviä 2014/59/EU sovellettaessa asianomaisena kansallisena kriisinratkaisuviranomaisena tai, jos on kyse rajatylittävän konsernin kriisinratkaisusta, asianomaisena konsernitason kriisinratkaisuviranomaisena.
2. Kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio sekä tarvittaessa kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset tekevät päätöksiä asiaa koskevan unionin oikeuden ja erityisesti kaikki lainsäätämisjärjestyksessä ja muut kuin lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävät säädökset, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 290 ja 291 artiklassa tarkoitetut säädökset mukaan lukien, huomioon ottaen ja niitä noudattaen.
Kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio noudattavat EPV:n laatimia ja komission asetuksen (EU) N:o 1093/2010 10-15 artiklan mukaisesti hyväksymiä sitovia teknisiä sääntely- ja täytäntöönpanostandardeja sekä EPV:n mainitun asetuksen 16 artiklan mukaisesti antamia ohjeita ja suosituksia. Ne pyrkivät kaikin tavoin noudattamaan EPV:n mahdollisesti antamia ohjeita ja suosituksia, jotka liittyvät niille annettujen tehtävien kaltaisiin tehtäviin. Jos ne eivät noudata tai aio noudattaa tällaisia ohjeita tai suosituksia, EPV:lle ilmoitetaan asiasta mainitun asetuksen 16 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio tekevät yhteistyötä EPV:n kanssa mainitun asetuksen 25 ja 30 artiklan soveltamiseksi. EPV:n asetuksen (EU) N:o 1093/2010 19 artiklan mukaisesti tekemät päätökset koskevat myös kriisinratkaisuneuvostoa, jos direktiivissä 2014/59/EU säädetään tällaisista päätöksistä.
6 artikla
Yleiset periaatteet
1. Kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston, komission tai kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen toimissa, ehdotuksissa tai toimintalinjauksissa ei saa syrjiä yhteisöjä, tallettajia, sijoittajia tai muita unioniin sijoittautuneita velkojia niiden kansalaisuuden tai toimipaikan perusteella.
2. Kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston, komission tai kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen kaikki toimet, ehdotukset tai toimintalinjaukset yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa on toteutettava ottaen täysin huomioon sisämarkkinoiden yhtenäisyys ja eheys.
3. Tehtäessä päätöksiä tai toteutettaessa toimia, jotka voivat vaikuttaa useampaan kuin yhteen jäsenvaltioon, ja erityisesti tehtäessä vähintään kahteen jäsenvaltioon sijoittautuneita konserneja koskevia päätöksiä on otettava asianmukaisesti huomioon 14 artiklassa tarkoitetut kriisinratkaisutavoitteet ja kaikki seuraavat tekijät:
a)
niiden jäsenvaltioiden edut, joissa konserni toimii, ja erityisesti vaikutukset, joita mahdollisella päätöksellä tai toimella tai toimimatta jättämisellä on kyseisten jäsenvaltioiden ja kriisinratkaisurahaston rahoitusvakauteen, julkisiin varoihin, talouteen, rahoitusjärjestelyihin, talletussuojajärjestelmään tai sijoittajien korvausjärjestelmään;
b)
tavoite, joka koskee osallisina olevien eri jäsenvaltioiden etujen tasapainottamista sekä jäsenvaltion etujen epäoikeudenmukaisen rajoittamisen tai epäoikeudenmukaisen suojelemisen välttämistä;
c)
tarve minimoida kielteiset vaikutukset sen konsernin mihin tahansa osaan, johon kriisinratkaisun kohteena oleva 2 artiklassa tarkoitettu yhteisö kuuluu.
4. Tehtäessä päätöksiä tai toteutettaessa toimia, jotka koskevat erityisesti sekä osallistuviin että osallistumattomiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita yhteisöjä tai konserneja, on otettava huomioon mahdolliset kielteiset vaikutukset osallistumattomiin jäsenvaltioihin, kyseisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yhteisöt mukaan lukien.
5. Kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio ottavat tasapainoisesti huomioon 3 kohdassa mainitut tekijät ja 14 artiklassa vahvistetut kriisinratkaisutavoitteet kunkin tapauksen luonteen ja olosuhteiden mukaisesti sekä noudattavat komission Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan ja tämän asetuksen 19 artiklan nojalla tekemiä päätöksiä.
6. Kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston tai komission päätöksissä tai toimissa ei saa edellyttää jäsenvaltioita myöntämään poikkeuksellista julkista rahoitustukea eikä vaikuttaa jäsenvaltioiden valtiontaloutta koskevaan määräysvaltaan ja julkisten varojen käyttöä edellyttävään vastuuseen.
7. Jos kriisinratkaisuneuvosto tekee kansalliselle kriisinratkaisuviranomaiselle osoitetun päätöksen, kansallisella kriisinratkaisuviranomaisella on oikeus täsmentää toteutettavat toimenpiteet. Tällaisten täsmennysten on oltava kriisinratkaisuneuvoston kyseessä olevan päätöksen mukaisia.
7 artikla
Tehtävien jakaminen yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa
1. Kriisinratkaisuneuvosto on vastuussa yhteisen kriisinratkaisumekanismin tehokkaasta ja johdonmukaisesta toiminnasta.
2. Jollei 31 artiklan 1 kohdan säännöksistä muuta johdu, kriisinratkaisuneuvosto on vastuussa kriisinratkaisusuunnitelmien laatimisesta ja kaikkien kriisinratkaisuun liittyvien päätösten antamisesta seuraavien yhteisöjen tai konsernien osalta:
a)
edellä 2 artiklassa tarkoitetut konserniin kuulumattomat yhteisöt ja konsernit,
i)
joita pidetään merkittävinä asetuksen (EU) N:o 1024/2013 6 artiklan 4 kohdan mukaisesti tai
ii)
joiden osalta EKP on päättänyt asetuksen (EU) N:o 1024/2013 6 artiklan 5 kohdan b alakohdan mukaisesti käyttää suoraan kaikkia asiaankuuluvia toimivaltuuksia; ja
b)
muut rajatylittävät konsernit.
3. Muiden kuin 2 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien osalta kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset suorittavat seuraavat tehtävät ja ovat vastuussa niistä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kriisinratkaisuneuvoston toimivaltaa sille tällä asetuksella annetuista tehtävistä:
a)
kriisinratkaisusuunnitelmien hyväksyminen ja purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien arvioinnin suorittaminen 8 ja 10 artiklan mukaisesti sekä 9 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen;
b)
toimenpiteiden toteuttaminen varhaisen tilanteeseen puuttumisen aikana 13 artiklan 3 kohdan mukaisesti;
c)
yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltaminen tai kriisinratkaisusuunnitelmien laatimista koskevasta velvoitteesta vapauttaminen 11 artiklan mukaisesti;
d)
omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen vahvistaminen 12 artiklan mukaisesti;
e)
tässä asetuksessa tarkoitettujen kriisinratkaisupäätösten antaminen ja kriisinratkaisuvälineiden soveltaminen asiaankuuluvia menettelyjä ja suojatoimia noudattaen, edellyttäen, että kriisinratkaisutoimi ei edellytä kriisinratkaisurahaston käyttöä ja että se rahoitetaan yksinomaan 21 ja 24-27 artiklassa tarkoitettuja välineitä ja/tai talletussuojajärjestelmää käyttäen, 79 artiklan mukaisesti ja 31 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen;
f)
asiaankuuluvien pääomainstrumenttien alaskirjaus tai muuntaminen 21 artiklan nojalla ja 31 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen.
Jos kriisinratkaisutoimi edellyttää kriisinratkaisurahaston käyttöä, kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy kriisinratkaisumääräyksen.
Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on kriisinratkaisupäätöstä antaessaan otettava huomioon 9 artiklassa tarkoitettu kriisinratkaisusuunnitelma ja noudatettava sitä, paitsi jos ne arvioivat kulloistenkin olosuhteiden perusteella, että kriisinratkaisutavoitteet saavutetaan tehokkaammin toteuttamalla muita kuin kriisinratkaisusuunnitelman mukaisia toimia.
Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on tässä kohdassa tarkoitettuja tehtäviä suorittaessaan sovellettava tämän asetuksen asiaa koskevia säännöksiä. Tällöin kaikki 5 artiklan 2 kohdan, 6 artiklan 5 kohdan, 8 artiklan 6, 8, 12 ja 13 kohdan, 10 artiklan 1-10 kohdan, 11-14 artiklan, 15 artiklan 1, 2 ja 3 kohdan, 16 artiklan, 18 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan sekä 2 ja 6 kohdan, 20 artiklan, 21 artiklan 1-7 kohdan, 8 kohdan toisen alakohdan sekä 9 ja 10 kohdan, 22 artiklan 1, 3 ja 6 kohdan, 23 ja 24 artiklan, 25 artiklan 3 kohdan sekä 27 artiklan 1-15 kohdan ja 16 kohdan toisen alakohdan toisen virkkeen, kolmannen alakohdan ja neljännen alakohdan ensimmäisen, kolmannen ja neljännen virkkeen sekä 32 artiklan viittaukset kriisinratkaisuneuvostoon katsotaan myös viittauksiksi kansallisiin kriisinratkaisuviranomaisiin tämän kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettujen konsernien ja yhteisöjen osalta. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on tätä varten käytettävä niille sen kansallisen lainsäädännön mukaisesti annettuja valtuuksia, jolla direktiivi 2014/59/EU saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen edellytysten mukaisesti.
Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on ilmoitettava kriisinratkaisuneuvostolle tässä kohdassa tarkoitetuista toimenpiteistä, jotka on määrä toteuttaa, ja koordinoitava tiiviisti kriisinratkaisuneuvoston kanssa nämä toimenpiteet toteuttaessaan.
Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on toimitettava 9 artiklassa tarkoitetut kriisinratkaisusuunnitelmat sekä mahdolliset päivitykset kriisinratkaisuneuvostolle yhdessä 10 artiklan mukaisen kyseisen yhteisön tai konsernin purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien perustellun arvioinnin kanssa.
4. Mikäli tämän asetuksen mukaisten laadukkaiden kriisinratkaisukäytäntöjen johdonmukaisen soveltamisen kannalta on tarpeen, kriisinratkaisuneuvosto voi
a)
sen jälkeen, kun kansallinen kriisinratkaisuviranomainen on ilmoittanut tämän artiklan 3 kohdan mukaisesta toimenpiteestä 31 artiklan 1 kohdan nojalla, tilanteen kiireellisyyden huomioon ottaen asianmukaisen määräajan kuluessa antaa asianomaiselle kansalliselle kriisinratkaisuviranomaiselle varoituksen, jos kriisinratkaisuneuvosto katsoo, että mitä tahansa tämän artiklan 3 kohdassa tarkoitettua yhteisöä tai konsernia koskeva päätösluonnos ei ole tämän asetuksen tai sen 31 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen yleisten neuvojen mukainen;
b)
milloin tahansa, erityisesti jos sen a alakohdassa tarkoitettua varoitusta ei oteta asianmukaisesti huomioon, omasta aloitteestaan kyseistä kansallista kriisinratkaisuviranomaista kuultuaan tai kyseisen kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen pyynnöstä päättää käyttää suoraan kaikkia tämän asetuksen mukaisia asiaankuuluvia toimivaltuuksia myös minkä tahansa tämän artiklan 3 kohdassa tarkoitetun yhteisön tai konsernin osalta.
5. Sen estämättä, mitä tämän artiklan 3 kohdassa säädetään, osallistuvat jäsenvaltiot voivat päättää, että kriisinratkaisuneuvosto käyttää kaikkia sille tällä asetuksella annettuja asiaankuuluvia toimivaltuuksia ja hoitaa kaikkia sille tällä asetuksella annettuja tehtäviä niiden alueelle sijoittautuneiden yhteisöjen ja muiden kuin 2 kohdassa tarkoitettujen konsernien osalta. Tällöin tämän artiklan 3 ja 4 kohtaa, 9 artiklaa, 12 artiklan 2 kohtaa ja 31 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta. Jäsenvaltioiden, jotka aikovat käyttää tätä mahdollisuutta, on ilmoitettava asiasta kriisinratkaisuneuvostolle ja komissiolle. Ilmoitus tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
II OSA
ERITYISSÄÄNNÖKSET
I OSASTO
YHTEISEN KRIISINRATKAISUMEKANISMIN TOIMINNOT JA MENETTELYSÄÄNNÖT
1 LUKU
Kriisinratkaisun suunnittelu
8 artikla
Kriisinratkaisuneuvoston laatimat kriisinratkaisusuunnitelmat
1. Kriisinratkaisuneuvosto laatii ja hyväksyy 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien sekä 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernienkriisinratkaisusuunnitelmat, kun mainittujen kohtien soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät.
2. Kriisinratkaisuneuvosto laatii kriisinratkaisusuunnitelmat kuultuaan EKP:tä tai niiden osallistuvien jäsenvaltioiden asianomaisia kansallisia toimivaltaisia viranomaisia ja kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia, konsernitason kriisinratkaisuviranomainen mukaan lukien, joihin kyseiset yhteisöt ovat sijoittautuneet, sekä, siltä osin kuin se on merkittävien sivuliikkeiden osalta tarkoituksenmukaista, sellaisten osallistumattomien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisia, joissa sijaitsee merkittäviä sivuliikkeitä. Kriisinratkaisuneuvosto voi tätä varten vaatia kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia valmistelemaan ja toimittamaan kriisinratkaisuneuvostolle kriisinratkaisusuunnitelmien luonnokset ja konsernitason kriisinratkaisuviranomaista valmistelemaan ja toimittamaan kriisinratkaisuneuvostolle konsernin kriisinratkaisusuunnitelman luonnoksen.
3. Kriisinratkaisuneuvosto antaa ohjeita ja osoittaa ohjeistusta kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille tiettyjä yksittäisiä yhteisöjä tai konserneja koskevien kriisinratkaisusuunnitelmien luonnosten tai konsernin kriisinratkaisusuunnitelmien luonnosten valmistelemiseksi tämän artiklan vaikuttavan ja johdonmukaisen soveltamisen varmistamiseksi.
4. Sovellettaessa tämän artiklan 1 kohtaa kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on toimitettava kriisinratkaisuneuvostolle kaikki direktiivin 2014/59/EU 11 artiklan ja 13 artiklan 1 kohdan mukaisesti saamansa tiedot, jotka tarvitaan kriisinratkaisusuunnitelmien laadintaan ja täytäntöönpanoon, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän osaston 5 luvun soveltamista.
5. Kriisinratkaisusuunnitelmassa on esitettävä vaihtoehdot tässä asetuksessa tarkoitettujen kriisinratkaisuvälineiden ja -valtuuksien soveltamiseksi 1 kohdassa tarkoitettuihin yhteisöihin ja konserneihin.
6. Kriisinratkaisusuunnitelmassa on varauduttava kriisinratkaisutoimiin, jotka kriisinratkaisuneuvosto voi toteuttaa, jos 1 kohdassa tarkoitettu yhteisö tai konserni täyttää kriisinratkaisun edellytykset.
Jäljempänä 9 kohdassa tarkoitetut tiedot on luovutettava kyseiselle yhteisölle.
Laatiessaan kriisinratkaisusuunnitelmaa ja saattaessaan sen ajan tasalle kriisinratkaisuneuvoston tulee tunnistaa kaikki olennaiset purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteet ja, silloin, kun se on välttämätöntä ja oikeasuhteista, esittää pääpiirteissään ne asiaankuuluvat toimet, joilla näihin esteisiin voidaan puuttua 10 artiklan mukaisesti.
Kriisinratkaisusuunnitelmassa on otettava huomioon asianmukaiset skenaariot, mukaan lukien se, että toiminnan jatkamisen vaikeudet aiheuttanut tapahtuma voi olla täysi erillinen tai ilmetä laajemman rahoitusalan epävakauden tai koko järjestelmää koskevien tapahtumien aikana.
Kriisinratkaisusuunnitelmassa ei saa olettaa mitään seuraavista:
a)
poikkeuksellista julkista rahoitustukea paitsi 67 artiklan mukaisesti perustetun kriisinratkaisurahaston käyttämistä;
b)
keskuspankin hätärahoituksena antamaa maksuvalmiusapua; tai
c)
keskuspankin antamaa maksuvalmiusapua, joka annetaan epätavallisin vakuuksia, juoksuaikaa ja korkoa koskevin ehdoin.
7. Kriisinratkaisusuunnitelman on sisällettävä selvitys siitä, miten ja milloin laitos voi hakea pääsyä keskuspankin järjestelyjen niissä olosuhteissa, joiden varalta suunnitelma on laadittu, ja siinä on tunnistettava ne varat, joiden voidaan olettaa käyvän vakuudesta.
8. Kriisinratkaisuneuvosto voi edellyttää laitosten auttavan sitä suunnitelmien laatimisessa ja ajan tasalle saattamisessa.
9. Kutakin yhteisöä koskevassa kriisinratkaisusuunnitelmassa on esitettävä tarvittaessa ja mahdollisuuksien mukaan määrällisesti ilmaistuna
a)
tiivistelmä suunnitelman keskeisistä osista;
b)
tiivistelmä laitokseen edellisten sitä koskevien kriisinratkaisutietojen toimittamisen jälkeen kohdistuneista olennaisista muutoksista;
c)
sen osoittaminen, miten kriittiset toiminnot ja ydinliiketoiminta-alueet voidaan tarvittavissa määrin erotella oikeudellisesti ja taloudellisesti laitoksen muista toiminnoista sen jälkeen, kun laitos ei enää kykene jatkamaan toimintaansa;
d)
arvio suunnitelman jokaisen olennaisen osan toteuttamiseksi tarvittavasta ajasta;
e)
yksityiskohtainen kuvaus 10 artiklan mukaisesti tehdystä purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien arvioinnista;
f)
kuvaus 10 artiklan 7 kohdan nojalla edellytettävistä toimenpiteistä, joilla puututaan 10 artiklan mukaisesti tehdyn arvioinnin perusteella todettuihin purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteisiin tai poistetaan ne;
g)
kuvaus prosesseista, joilla määritetään laitoksen kriittisten toimintojen, ydinliiketoiminta-alueiden ja varojen arvo ja markkinoitavuus;
h)
yksityiskohtainen kuvaus järjestelyistä, joilla varmistetaan, että direktiivin 2014/59/EU 11 artiklan nojalla edellytetyt tiedot ovat ajan tasalla ja aina kriisinratkaisuviranomaisten käytettävissä;
i)
selvitys siitä, miten kriisinratkaisun vaihtoehdot voitaisiin rahoittaa olettamatta mitään seuraavista:
i)
poikkeuksellista julkista rahoitustukea paitsi 67 artiklan mukaisesti perustetun kriisinratkaisurahaston käyttämistä;
ii)
keskuspankin hätärahoituksena antamaa maksuvalmiusapua; tai
iii)
keskuspankin antamaa maksuvalmiusapua, joka annetaan epätavallisin vakuuksia, juoksuaikaa ja korkoa koskevin ehdoin antamaa maksuvalmiusapua;
j)
yksityiskohtainen kuvaus erilaisista kriisinratkaisustrategioista, joita voitaisiin soveltaa erilaisten skenaarioiden ja soveltuvien aikataulujen mukaisesti;
k)
kuvaus keskeisistä keskinäisistä riippuvaisuuksista;
l)
kuvaus vaihtoehdoista maksu- ja selvityspalvelujen ja muiden infrastruktuurien käytön jatkuvuuden ylläpitämiseksi sekä arvio asiakkaiden positioiden siirrettävyydestä;
m)
selvitys suunnitelman vaikutuksista laitoksen työntekijöihin, mukaan lukien arvio tähän liittyvistä kustannuksista, sekä kuvaus suunnitelluista menettelyistä henkilökunnan kuulemiseksi kriisinratkaisuprosessin aikana, ottaen tarvittaessa huomioon työmarkkinaosapuolten kanssa käytävää vuoropuhelua koskevat kansalliset järjestelmät;
n)
tiedotusvälineille ja yleisölle tiedottamista koskeva suunnitelma;
o)
12 artiklan mukainen omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus ja tarvittaessa määräaika kyseisen tason saavuttamiselle;
p)
tarvittaessa 12 artiklan mukainen omia varoja ja sopimusperusteisesti alaskirjattavia velkakirjoja koskeva vähimmäisvaatimus ja tarvittaessa määräaika kyseisen tason saavuttamiselle;
q)
kuvaus toiminnoista ja järjestelmistä, jotka ovat olennaisia laitoksen operatiivisten prosessien jatkuvan ylläpidon kannalta;
r)
soveltuvin osin kaikki laitoksen esittämät näkemykset kriisinratkaisusuunnitelmasta.
10. Konsernin kriisinratkaisusuunnitelman on sisällettävä suunnitelma koko unionissa emoyrityksenä toimivan, osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen johtaman konsernin kriisinratkaisua varten joko unionissa emoyrityksenä toimivan yrityksen tasolla tapahtuvan kriisinratkaisun tai tytäryritysten paloittelun ja kriisinratkaisun avulla. Konsernin kriisinratkaisusuunnitelmassa on eriteltävä toimenpiteet seuraavien yhteisöjen kriisinratkaisua varten:
a)
unionissa emoyrityksenä toimiva yritys;
b)
konserniin kuuluvat tytäryritykset, jotka ovat sijoittautuneet unioniin;
c)
2 artiklan b alakohdassa tarkoitetut yhteisöt; ja
d)
jäljempänä olevan 33 artiklan mukaisesti konserniin kuuluvat tytäryritykset, jotka ovat sijoittautuneet unionin ulkopuolelle.
11. Konsernin kriisinratkaisusuunnitelmassa on
a)
esitettävä konserniyhteisöjen osalta toteutettavat kriisinratkaisutoimet käyttäen 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuihin yhteisöihin ja tytäryrityksinä toimiviin laitoksiin kohdistuvia kriisinratkaisutoimia sekä tytäryrityksinä toimiviin laitoksiin kohdistuvia koordinoituja kriisinratkaisutoimia 6 kohdassa tarkoitetuissa skenaarioissa;
b)
tarkasteltava, missä määrin kriisinratkaisuvälineitä voitaisiin soveltaa ja kriisinratkaisuvaltuuksia käyttää unioniin sijoittautuneisiin konserniyhteisöihin koordinoidusti, mukaan lukien toimenpiteet, joiden avulla voidaan edesauttaa sitä, että kolmas osapuoli ostaisi konsernin kokonaisuudessaan taikka sen erillisiä liiketoiminta-alueita tai konsernin eri yhteisöjen tuottamia toimintoja taikka yksittäisiä konserniyhteisöjä, sekä eriteltävä koordinoidun kriisinratkaisun mahdolliset esteet;
c)
esitettävä yksityiskohtainen kuvaus 10 artiklan mukaisesti tehdystä purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien arvioinnista;
d)
esitettävä asianmukaiset yhteistyö- ja koordinointijärjestelyt kolmansien maiden asianomaisten viranomaisten kanssa ja niiden vaikutukset unionissa tapahtuvaan kriisinratkaisuun, siltä osin kuin konserniin sisältyy näihin kolmansiin maihin perustettuja yhteisöjä;
e)
esitettävä kriisinratkaisun edellytysten täyttyessä konsernin kriisinratkaisun edistämistä helpottavat toimet, mukaan lukien yksittäisten toimintojen tai liiketoiminta-alueiden oikeudellinen ja taloudellinen erottaminen;
f)
esitettävä konsernin kriisinratkaisutoimien rahoitusmahdollisuudet sekä niitä tilanteita varten, joissa olisi tarpeen turvautua kriisinratkaisurahaston ja direktiivin 2014/59/EU 100 artiklan mukaisesti perustettujen osallistumattomien jäsenvaltioiden rahoitusjärjestelyjen käyttöön, periaatteet rahoitusvastuun jakamiseksi osallistuvissa ja osallistumattomissa jäsenvaltioissa olevien rahoituslähteiden kesken. Suunnitelmassa ei saa olettaa mitään seuraavista:
i)
poikkeuksellista julkista rahoitustukea paitsi tämän asetuksen 67 artiklan mukaisesti perustetun kriisinratkaisurahaston ja direktiivin 2014/59/EU 100 artiklan mukaisesti perustettujen osallistumattomien jäsenvaltioiden rahoitusjärjestelyjen käyttämistä;
ii)
keskuspankin hätärahoituksena antamaa maksuvalmiusapua; tai
iii)
keskuspankin antamaa maksuvalmiusapua, joka annetaan epätavallisin vakuuksia, juoksuaikaa ja korkoa koskevin ehdoin antamaa.
Kyseiset periaatteet on vahvistettava tasapuolisin ja tasapainoisin perustein, ja niissä on erityisesti otettava huomioon direktiivin 2014/59/EU 107 artiklan 5 kohta ja vaikutus rahoitusvakauteen kaikissa asianomaisissa jäsenvaltioissa.
Konsernin kriisinratkaisusuunnitelmalla ei saa olla kohtuuttomia vaikutuksia mihinkään jäsenvaltioon.
12. Kriisinratkaisuneuvosto määrittää päivämäärän, johon mennessä ensimmäiset kriisinratkaisusuunnitelmat on laadittava. Kriisinratkaisusuunnitelmat ja konsernin kriisinratkaisusuunnitelmat on tarkistettava ja tarvittaessa saatettava ajan tasalle ainakin vuosittain ja jokaisen sellaisen yhteisön tai konsernin kriisinratkaisusuunnitelman kyseessä ollessa konsernin, kaikki konserniyhteisöt mukaan lukien, oikeudelliseen tai organisatoriseen rakenteeseen, liiketoimintaan tai rahoitusasemaan kohdistuneen sellaisen olennaisen muutoksen jälkeen, joka voisi vaikuttaa olennaisesti suunnitelman tehokkuuteen tai muuten vaatisi kriisinratkaisusuunnitelman tarkistamista.
Kriisinratkaisusuunnitelmien tarkistamiseksi tai ajan tasalle saattamiseksi ensimmäisen alakohdan mukaisesti laitokset, EKP tai kansalliset toimivaltaiset viranomaiset ilmoittavat kriisinratkaisuneuvostolle viipymättä kaikista muutoksista, joiden vuoksi kriisinratkaisusuunnitelmaa on tarkistettava tai se on saatettava ajan tasalle.
13. Kriisinratkaisuneuvosto toimittaa kriisinratkaisusuunnitelmat ja kaikki niihin tehdyt muutokset EKP:lle tai asianomaisille kansallisille toimivaltaisille viranomaisille.
9 artikla
Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten laatimat kriisinratkaisusuunnitelmat
1. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on laadittava ja hyväksyttävä kriisinratkaisusuunnitelmat muita kuin 7 artiklan 2 kohdassa, 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettuja yhteisöjä ja konserneja varten 8 artiklan 5-13 kohdan mukaisesti.
2. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on valmisteltava kriisinratkaisusuunnitelmat kuultuaan asianomaisia kansallisia toimivaltaisia viranomaisia sekä, siltä osin kuin se on merkittävien sivuliikkeiden osalta tarkoituksenmukaista, sellaisten osallistuvien ja osallistumattomien jäsenvaltioiden kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia, joissa sijaitsee merkittäviä sivuliikkeitä
10 artikla
Purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien arviointi
1. Laatiessaan ja saattaessaan ajan tasalle 8 artiklan mukaisia kriisinratkaisusuunnitelmia kriisinratkaisuneuvosto suorittaa kuultuaan toimivaltaisia viranomaisia mukaan lukien EKP:tä sekä, siltä osin kuin se on merkittävien sivuliikkeiden osalta tarkoituksenmukaista, sellaisten osallistumattomien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisia, joissa sijaitsee merkittäviä sivuliikkeitä, arvioinnin siitä, missä määrin laitokset ja konsernit ovat purkamis- tai uudelleenjärjestämiskelpoisia, olettamatta mitään seuraavista:
a)
poikkeuksellista julkista rahoitustukea paitsi 67 artiklan mukaisesti perustetun kriisinratkaisurahaston käyttämistä;
b)
keskuspankin hätärahoituksena antamaa maksuvalmiusapua; tai
c)
keskuspankin antamaa maksuvalmiusapua, joka annetaan epätavallisin vakuuksia, juoksuaikaa ja korkoa koskevin ehdoin.
2. EKP tai asianomainen kansallinen toimivaltainen viranomainen toimittaa elvytyssuunnitelman tai konsernin elvytyssuunnitelman kriisinratkaisuneuvostolle. Kriisinratkaisuneuvosto tarkastelee elvytyssuunnitelmaa havaitakseen elvytyssuunnitelmassa toimia, jotka saattaisivat vaikuttaa kielteisesti laitoksen tai konsernin purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksiin, ja esittää EKP:lle tai kansalliselle toimivaltaiselle viranomaiselle asiaa koskevia suosituksia.
3. Kriisinratkaisusuunnitelmaa laatiessaan kriisinratkaisuneuvosto arvioi, missä määrin kyseessä oleva yhteisö on tämän asetuksen mukaisesti purkamis- tai uudelleenjärjestämiskelpoinen. Yhteisö katsotaan purkamis- tai uudelleenjärjestämiskelpoiseksi, jos kriisinratkaisuneuvosto pystyy uskottavasti joko likvidoimaan yhteisön tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä tai toteuttamaan yhteisön kriisinratkaisun soveltaen siihen kriisinratkaisuvälineitä ja käyttäen kriisinratkaisuvaltuuksia välttäen mahdollisimman pitkälle aiheuttamasta merkittäviä haitallisia seurauksia sen jäsenvaltion, jossa yhteisö sijaitsee, tai muiden jäsenvaltioiden tai unionin rahoitusjärjestelmille, olipa kyse laajemmasta rahoitusalan epävakaudesta tai koko järjestelmän laajuisista tapahtumista, ja pyrkien varmistamaan yhteisön kriittisten toimintojen jatkuvuuden.
Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa EPV:lle hyvissä ajoin, jos laitosta ei katsota purkamis- tai uudelleenjärjestämiskelpoiseksi.
4. Konserni katsotaan purkamis- tai uudelleenjärjestämiskelpoiseksi, jos kriisinratkaisuneuvosto pystyy uskottavasti joko likvidoimaan konserniyhteisöt tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä tai toteuttamaan konserniyhteisöjen kriisinratkaisun soveltaen niiden osalta kriisinratkaisuvälineitä ja käyttäen kriisinratkaisuvaltuuksia välttäen mahdollisimman pitkälle aiheuttamasta merkittäviä haitallisia seurauksia niiden jäsenvaltioiden, joihin konserniyhteisöt ovat sijoittautuneet, muiden jäsenvaltioiden tai unionin rahoitusjärjestelmille, olipa kyse laajemmasta rahoitusalan epävakaudesta tai koko järjestelmän laajuisista tapahtumista, ja pyrkien varmistamaan konserniyhteisöjen kriittisten toimintojen jatkuvuuden, jos ne ovat helposti erotettavissa hyvissä ajoin tai muilla keinoin.
Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa EPV:lle hyvissä ajoin, jos konsernia ei katsota purkamis- tai uudelleenjärjestämiskelpoiseksi.
5. Edellä olevia 3, 4 ja 10 kohtaa sovellettaessa rahoitusjärjestelmälle aiheutuvilla merkittävillä haitallisilla seurauksilla tai rahoitusvakauteen kohdistuvalla uhalla tarkoitetaan tilannetta, jossa rahoitusjärjestelmä tosiasiallisesti tai mahdollisesti altistuu häiriölle, joka saattaa johtaa rahoitusvaikeuksiin, jotka ovat omiaan vaarantamaan sisämarkkinoiden taikka yhden tai useamman jäsenvaltion talouden tai rahoitusjärjestelmän moitteettoman toiminnan, tehokkuuden ja eheyden. Määrittäessään merkittäviä haitallisia seurauksia kriisinratkaisuneuvosto ottaa huomioon Euroopan järjestelmäriskikomitean varoitukset ja suositukset sekä EPV:n laatimat perusteet järjestelmäriskin määrittämiseksi ja mittaamiseksi.
6. Tässä artiklassa tarkoitetun arvioinnin yhteydessä kriisinratkaisuneuvosto arvioi direktiivin 2014/59/EU liitteessä olevassa C jaksossa eritellyt seikat.
7. Jos kriisinratkaisuneuvosto toimivaltaisia viranomaisia mukaan lukien EKP:tä kuultuaan toteaa 3 tai 4 kohdan mukaisesti tehdyn yhteisön tai konsernin purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien arvioinnin perusteella, että yhteisön tai konsernin purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksille on olennaisia esteitä, kriisinratkaisuneuvosto valmistelee yhteistyössä toimivaltaisten viranomaisten kanssa laitokselle tai emoyritykselle osoitetun selvityksen, jossa selvitetään kriisinratkaisuvälineiden tehokkaan soveltamisen ja kriisinratkaisuvaltuuksien käytön olennaiset esteet. Selvityksessä on tarkasteltava vaikutuksia laitoksen liiketoimintamalliin ja suositeltava oikeasuhteisia ja kohdennettuja toimenpiteitä, jotka kriisinratkaisuneuvoston mukaan ovat välttämättömiä tai asianmukaisia näiden esteiden poistamiseksi 10 kohdan mukaisesti.
8. Selvitys annetaan myös tiedoksi toimivaltaisille viranomaisille ja niiden osallistumattomien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisille, joissa sijaitsee konserniin kuulumattomien laitosten merkittäviä sivuliikkeitä. Selvityksessä on perusteltava kyseisen arvioinnin tai toteamuksen syyt ja ilmoitettava, millä tavoin kyseinen arviointi tai toteamus täyttää 6 artiklassa säädetyn oikeasuhteisen soveltamisen vaatimuksen.
9. Yhteisön tai emoyrityksen on neljän kuukauden kuluessa päivästä, jona se vastaanottaa selvityksen, ehdotettava kriisinratkaisuneuvostolle mahdollisia toimenpiteitä, joilla puututaan selvityksessä eriteltyihin olennaisiin esteisiin tai poistetaan ne. Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa yhteisön tai emoyrityksen mahdollisesti ehdottamat toimenpiteet toimivaltaisille viranomaisille, EPV:lle ja, jos kyse on sellaisten konserniin kuulumattomien laitosten merkittävistä sivuliikkeistä, jotka sijaitsevat osallistumattomissa jäsenvaltioissa, kyseisten jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisille.
10. Kriisinratkaisuneuvosto arvioi toimivaltaisia viranomaisia kuultuaan, voidaanko 9 kohdassa tarkoitetuilla toimenpiteillä tehokkaasti puuttua kyseisiin olennaisiin esteisiin tai poistaa ne. Jos yhteisön tai emoyrityksen ehdottamat toimenpiteet eivät tehokkaasti pienennä tai poista purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteitä, kriisinratkaisuneuvosto tekee toimivaltaisia viranomaisia ja tarvittaessa nimettyä makrovakausvalvonnasta vastaavaa viranomaista kuultuaan päätöksen, jossa ilmoitetaan, että ehdotetut toimenpiteet eivät tehokkaasti pienennä tai poista purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteitä, ja jossa ohjeistetaan kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia vaatimaan laitosta, emoyritystä tai kyseisen konsernin tytäryritystä toteuttamaan 11 kohdassa mainittuja toimenpiteitä.
Kriisinratkaisuneuvosto osoittaa vaihtoehtoisia toimenpiteitä esittäessään, että laitoksen ehdottamilla toimenpiteillä ei kyettäisi poistamaan purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteitä ja että ehdotetut vaihtoehtoiset toimenpiteet ovat oikeasuhteisia esteiden poistamiseksi. Kriisinratkaisuneuvosto ottaa huomioon kyseisten purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteiden rahoitusvakaudelle muodostaman uhkan ja toimenpiteiden vaikutukset laitoksen liiketoimintaan, sen vakauteen ja sen kykyyn edistää taloutta, rahoituspalvelujen sisämarkkinoihin sekä vaikutukset rahoitusvakauteen muissa jäsenvaltioissa ja koko unionissa.
Kriisinratkaisuneuvosto ottaa huomioon myös tarpeen välttää sellaiset kyseiseen laitokseen tai konserniin kohdistuvat vaikutukset, jotka olisivat suurempia kuin on välttämätöntä purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien esteen poistamiseksi tai jotka olisivat suhteettomia.
11. Edellä olevan 10 kohdan soveltamiseksi kriisinratkaisuneuvosto ohjeistaa tarvittaessa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia toteuttamaan mitkä tahansa seuraavista toimenpiteistä, joiden puitteissa ne voivat
a)
vaatia yhteisöä tarkistamaan konsernin sisäisiä rahoitusjärjestelyjä tai arvioimaan niiden puuttumisen tai laatimaan palvelusopimuksia (joko konsernin sisällä tai kolmansien osapuolten kanssa), jotka kattavat kriittisten toimintojen tarjoamisen;
b)
vaatia yhteisöä rajoittamaan yksittäisten riskien tai kokonaisriskin enimmäismäärää;
c)
vaatia kriisinratkaisun kannalta merkityksellisiä erityisiä tai yleisiä lisätietoja;
d)
vaatia yhteisöä luopumaan tietyistä varoista;
e)
vaatia yhteisöä rajoittamaan tai lopettamaan yksittäisiä nykyisiä tai ehdotettuja toimintoja;
f)
rajoittaa tai estää uusien tai olemassa olevien liiketoiminta-alueiden kehittäminen tai uusien tai olemassa olevien tuotteiden myyminen;
g)
vaatia muutoksia yhteisön tai minkä tahansa suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevan konserniyhteisön oikeudellisiin tai toiminnallisiin rakenteisiin tarkoituksena vähentää monitahoisuutta sen varmistamiseksi, että kriittiset toiminnot voidaan oikeudellisesti ja toiminnallisesti erottaa muista toiminnoista kriisinratkaisuvälineitä soveltaen;
h)
velvoittaa yhteisö perustamaan jäsenvaltiossa emoyrityksenä toimiva rahoitusalan holdingyhtiö tai unionissa emoyrityksenä toimiva rahoitusalan holdingyhtiö;
i)
velvoittaa yhteisö laskemaan liikkeeseen alentamiskelpoisia velkoja 12 artiklassa säädettyjen vaatimusten täyttämiseksi;
j)
velvoittaa yhteisö muita toteuttamaan muita toimenpiteitä täyttääkseen 12 artiklassa tarkoitetut vaatimukset, muun muassa pyrkimällä erityisesti neuvottelemaan uudelleen liikkeeseen laskemiensa alentamiskelpoisten velkojen, ensisijaisen lisäpääoman instrumenttien tai toissijaisen pääoman instrumenttien ehdot sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisuneuvoston mahdollinen päätös alaskirjata asianomainen velka tai instrumentti tai muuntaa sitä voitaisiin panna täytäntöön sen lainkäyttöalueen lainsäädännön mukaisesti, jota kyseiseen velkaan tai instrumenttiin sovelletaan.
Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on tarvittaessa toteutettava suoraan ensimmäisen ala kohdan a-j alakohdassa tarkoitetut toimenpiteet.
12. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on pantava kriisinratkaisuneuvoston ohjeet täytäntöön 29 artiklan mukaisesti.
13. Edellä olevien 10 ja 11 kohdan nojalla tehtävän päätöksen on täytettävä seuraavat vaatimukset:
a)
siinä on perusteltava kyseisen arvioinnin tai toteamuksen syyt;
b)
siinä on ilmoitettava, millä tavoin kyseinen arviointi tai toteamus täyttää 10 kohdassa säädetyn oikeasuhteisen soveltamisen vaatimuksen.
11 artikla
Yksinkertaistetut velvoitteet tiettyjä laitoksia varten
1. Kriisinratkaisuneuvosto voi omasta aloitteestaan kansallista kriisinratkaisuviranomaista kuultuaan tai kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen ehdotuksesta soveltaa yksinkertaistettuja velvoitteita 8 artiklassa tarkoitettujen kriisinratkaisusuunnitelmien laadintaan tai myöntää vapautuksen näiden suunnitelmien laadinnasta tämän artiklan 3-9 kohdan mukaisesti.
2. Kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset voivat ehdottaa kriisinratkaisuneuvostolle yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamista laitoksiin tai konserneihin 3 ja 4 kohdan nojalla tai vapautusta kriisinratkaisusuunnitelmien laadinnasta 7 kohdan nojalla. Ehdotus on perusteltava, ja sen tueksi on esitettävä kaikki merkityksellinen asiakirja-aineisto.
3. Saadessaan tämän artiklan 2 kohdan mukaisen ehdotuksen yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamisesta tai toimiessaan omasta aloitteestaan kriisinratkaisuneuvosto arvioi kyseisen laitoksen tai kyseisen konsernin ja soveltaa yksinkertaistettuja velvoitteita, jos laitoksen tai konsernin kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa ei todennäköisesti aiheudu 10 artiklan 5 kohdassa tarkoitetulla tavalla merkittäviä haitallisia seurauksia rahoitusjärjestelmälle tai rahoitusvakauteen kohdistuvaa uhkaa.
Tätä varten kriisinratkaisuneuvosto ottaa huomioon seuraavat seikat:
a)
laitoksen tai konsernin liiketoiminnan luonne, osakkeenomistusrakenne, oikeudellinen muoto, riskiprofiili, koko, oikeudellinen asema, sidokset muihin laitoksiin tai yleensä rahoitusjärjestelmään sekä laitoksen tai konsernin toiminnan laajuus ja monitahoisuus;
b)
sen kuuluminen laitosten suojajärjestelmään tai asetuksen (EU) N:o 575/2013 113 artiklan 7 kohdassa tarkoitettuun muuhun osuustoiminnalliseen keskinäiseen yhteisvastuujärjestelmään;
c)
mahdollinen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/65/EU (15) 4 artiklan 1 kohdan 2 alakohdassa määriteltyjen sijoituspalvelujen tai -toiminnan harjoittaminen; ja
d)
se, olisiko sen kykenemättömyydellä jatkaa toimintaansa sekä sitä seuraavalla, tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisella likvidaatiolla todennäköisesti merkittäviä kielteisiä vaikutuksia rahoitusmarkkinoihin, muihin laitoksiin, rahoitusolosuhteisiin tai koko talouteen.
Kriisinratkaisuneuvosto suorittaa ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun arvioinnin kuultuaan tarvittaessa makrovakausvalvonnasta vastaavaa kansallista viranomaista ja tarvittaessa Euroopan järjestelmäriskikomiteaa.
4. Soveltaessaan yksinkertaistettuja velvoitteita kriisinratkaisuneuvosto määrittää seuraavat seikat:
a)
8 artiklassa tarkoitettujen kriisinratkaisusuunnitelmien sisältö ja yksityiskohdat;
b)
päivä, jolloin ensimmäisten kriisinratkaisusuunnitelmien on viimeistään oltava laadittuina, sekä se, kuinka usein kriisinratkaisusuunnitelmat saatetaan ajan tasalle, mikä voi tapahtua harvemmin kuin mitä 8 artiklan 12 kohdassa säädetään;
c)
laitoksilta tämän asetuksen 8 artiklan 9 kohdan ja direktiivin 2014/59/EU liitteessä olevan B jakson mukaisesti edellytettävien tietojen sisältö ja yksityiskohdat;
d)
tämän asetuksen 10 artiklassa ja direktiivin 2014/59/EU liitteessä olevassa C jaksossa tarkoitetun purkamis- tai uudelleenjärjestämismahdollisuuksien arvioinnin tarkkuus.
5. Yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltaminen ei yksinään vaikuta kriisinratkaisuneuvoston valtuuksiin toteuttaa kriisinratkaisutoimia.
6. Yksinkertaistettuja velvoitteita sovellettaessa kriisinratkaisuneuvosto voi milloin tahansa määrätä täysimääräisiä yksinkertaistamattomia velvoitteita, jos yksinkertaistettuihin velvoitteisiin oikeuttaneita olosuhteita ei enää ole olemassa.
7. Saadessaan tämän artiklan 2 kohdan mukaisen ehdotuksen kriisinratkaisusuunnitelmien laadintaa koskevasta vapautuksesta tai toimiessaan omasta aloitteestaan kriisinratkaisuneuvosto myöntää tämän artiklan 3 kohdan mukaisesti vapautuksen kriisinratkaisusuunnitelmien laadintaa koskevan velvoitteen soveltamisesta keskusyhteisöön kuuluville laitoksille, jotka ovat kansallisessa oikeudessa kokonaan tai osittain vapautettu vakavaraisuusvaatimuksista asetuksen (EU) N:o 575/2013 10 artiklan mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän asetuksen 9 ja 31 artiklan soveltamista.
Kun vapautus myönnetään ensimmäisen alakohdan mukaisesti, kriisinratkaisusuunnitelmien laadintaa koskevaa velvoitetta sovelletaan konsolidoinnin perusteella keskusyhteisöön ja siihen asetuksen (EU) N:o 575/2013 10 artiklassa tarkoitetulla tavalla liittyneisiin laitoksiin. Tätä varten kaikkiin tässä luvussa oleviin konserneja koskeviin viittauksiin on luettava mukaan keskusyhteisö ja siihen asetuksen (EU) N:o 575/2013 10 artiklassa tarkoitetulla tavalla liittyneet laitokset ja niiden tytäryritykset, ja kaikkiin direktiivin 2013/36/EU 111 artiklan nojalla konsolidoidun valvonnan piiriin kuuluvia emoyrityksiä tai laitoksia koskeviin viittauksiin on luettava mukaan keskusyhteisö.
8. Laitoksiin, joita EKP valvoo suoraan asetuksen (EU) N:o 1024/2013 6 artiklan 4 kohdan mukaisesti tai jotka muodostavat merkittävän osan jonkin osallistuvan jäsenvaltion rahoitusjärjestelmästä, sovelletaan erillisiä kriisinratkaisusuunnitelmia.
Tätä kohtaa sovellettaessa laitoksen toiminnan on katsottava muodostavan merkittävän osan kyseisen osallistuvan jäsenvaltion rahoitusjärjestelmästä, jos:
a)
sen varojen kokonaisarvo on yli 30 000 000 000 euroa; tai
b)
sen kokonaisvarojen osuus sijoittautumisjäsenvaltion bruttokansantuotteesta on yli 20 prosenttia, paitsi jos sen varojen kokonaisarvo on alle 5 000 000 000 euroa.
9. Jos yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamista tai vapautuksen myöntämistä 2 kohdan mukaisesti ehdottanut kansallinen kriisinratkaisuviranomainen katsoo, että yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamista tai vapautuksen myöntämistä koskeva päätös on peruttava, sen on tehtävä tästä ehdotus kriisinratkaisuneuvostolle. Tuolloin kriisinratkaisuneuvosto tekee päätöksen ehdotetusta perumisesta ja ottaa tässä yhteydessä kaikilta osin huomioon kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen esittämät perustelut perumiselle 3 kohdassa tai 7 ja 8 kohdassa tarkoitettujen tekijöiden ja olosuhteiden perusteella.
10. Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa EPV:lle siitä, miten se soveltaa tätä artiklaa.
12 artikla
Omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus
1. Kriisinratkaisuneuvosto määrittää toimivaltaisia viranomaisia mukaan lukien EKP:tä kuultuaan 4 kohdassa tarkoitetun, alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksien alaisia omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen, joka 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien sekä soveltuvin osin 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien on jatkuvasti täytettävä, kun kyseisten kohtien soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät.
2. Laatiessaan 9 artiklan mukaisia kriisinratkaisusuunnitelmia kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on toimivaltaisia viranomaisia kuultuaan määritettävä 4 kohdassa tarkoitettu alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksien alaisia omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus, joka 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen on jatkuvasti täytettävä. Tällöin sovelletaan 31 artiklassa säädettyä menettelyä.
3. Jotta voidaan varmistaa tämän artiklan tehokas ja johdonmukainen soveltaminen, kriisinratkaisuneuvosto antaa ohjeita ja osoittaa ohjeistusta kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille tietyistä yhteisöistä tai konserneista.
4. Omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus lasketaan omien varojen ja alentamiskelpoisten velkojen määränä, joka ilmaistaan prosenttiosuutena laitoksen velkojen ja omien varojen kokonaismäärästä.
Ensimmäistä alakohtaa sovellettaessa johdannaissopimuksista aiheutuneet velat luetaan mukaan velkojen kokonaismäärään siten, että vastapuolen nettoutusoikeudet tunnustetaan täysimääräisesti.
5. Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, kriisinratkaisuneuvosto vapauttaa omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen täyttämistä jatkuvasti koskevasta velvoitteesta katetuilla joukkovelkakirjalainoilla rahoitetut kiinnitysluottolaitokset, jotka kansallisen oikeuden mukaisesti eivät saa ottaa vastaan talletuksia, koska
a)
nämä laitokset puretaan niitä varten säädettyjä kansallisia maksukyvyttömyysmenettelyjä tai muuntyyppisiä direktiivin 2014/59/EU 38, 40 tai 42 artiklan mukaisesti täytäntöön pantavia menettelyjä noudattaen; ja
b)
tällaisin kansallisin maksukyvyttömyysmenettelyin tai muuntyyppisin menettelyin pyritään varmistamaan, että näiden laitosten velkojat, mukaan lukien tapauksen mukaan katettujen joukkovelkakirjalainojen haltijat, kantavat tappioita siten, että kriisinratkaisutavoitteet täytetään.
6. Edellä 2 kohdassa tarkoitettu omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus ei saa ylittää sitä omien varojen ja alentamiskelpoisten velkojen määrää, joka on riittävä sen varmistamiseksi, että velkakirjojen arvon alaskirjausta sovellettaessa 4 artiklassa tarkoitetun laitoksen tai emoyrityksen sekä kyseisen laitoksen tai emoyrityksen perimmäisen emoyrityksen ja kyseisen perimmäisen emoyrityksen konsolidoituun tilinpäätökseen sisältyvän minkä tahansa laitoksen tai rahoituslaitoksen tappiot voitaisiin kattaa ja edellä mainittujen yhteisöjen ydinpääoman suhde voitaisiin palauttaa tarvittavalle tasolle, jolla ne kykenevät edelleenkin täyttämään toimiluvalle asetetut ehdot ja suorittamaan toiminnot, joita varten niille on myönnetty toimilupa direktiivin 2013/36/EU tai vastaavan lainsäädännön nojalla, ja jolla markkinoiden luottamus 2 artiklassa tarkoitettuun laitokseen tai emoyritykseen sekä kyseisen laitoksen tai emoyrityksenperimmäiseen emoyritykseen ja kyseisen perimmäisen emoyrityksen konsolidoituun tilinpäätökseen sisältyvään mihin tahansa laitokseen tai rahoituslaitokseen voidaan säilyttää riittävänä.
Jos kriisinratkaisusuunnitelmassa ennakoidaan, että alentamiskelpoisten velkojen tietyt luokat saatetaan rajata 27 artiklan 5 kohdan mukaisen velkakirjojen arvon alaskirjauksen ulkopuolelle tai että alentamiskelpoisten velkojen tietyt luokat saatetaan siirtää vastaanottajalle täysimääräisesti osittaisella siirrolla, 4 kohdassa tarkoitettu omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus ei saa ylittää omien varojen ja alentamiskelpoisten velkojen määrää, joka on tarpeen sen varmistamiseksi, että 2 artiklassa tarkoitetulla laitoksella tai emoyrityksellä on riittävästi muita alentamiskelpoisia velkoja varmistamaan, että 2 artiklassa tarkoitetun laitoksen tai emoyrityksen sekä kyseisen laitoksen tai emoyrityksen perimmäisen emoyrityksen ja kyseisen perimmäisen emoyrityksen konsolidoituun tilinpäätökseen sisältyvän minkä tahansa laitoksen tai rahoituslaitoksen tappiot voitaisiin kattaa ja edellä mainittujen yhteisöjen ydinpääoman suhde voitaisiin palauttaa tarvittavalle tasolle, jolla ne kykenevät edelleenkin täyttämään toimiluvalle asetetut ehdot ja suorittamaan toiminnot, joita varten niille on myönnetty toimilupa direktiivin 2013/36/EU tai vastaavan lainsäädännön nojalla ja jotta markkinoiden luottamus laitokseen tai emoyritykseen ja kyseisen laitoksen tai emoyrityksen perimmäiseen emoyritykseen sekä kyseisen perimmäisen emoyrityksen konsolidoituun tilinpäätökseen sisältyvään mihin tahansa laitokseen tai rahoituslaitokseen voidaan säilyttää riittävänä.
Edellä 4 kohdassa tarkoitettu omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus ei saa olla pienempi kuin asetuksen (EU) N:o 575/2013 ja direktiivin 2013/36/EU mukaisten omia varoja ja puskureita koskevien vaatimusten kokonaismäärä.
7. Jotta voidaan tämän artiklan 6 kohdassa säädetyissä rajoissa varmistaa, että 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön kriisinratkaisu voidaan toteuttaa soveltamalla kriisinratkaisuvälineitä, tarvittaessa myös velkakirjojen arvon alaskirjausta, kriisinratkaisutavoitteiden mukaisesti, tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettu määritys on tehtävä seuraavien perusteiden mukaisesti:
a)
2 artiklassa tarkoitetun laitoksen ja emoyrityksen koko, rahoitusmalli ja riskiprofiili;
b)
se, missä määrin talletussuojajärjestelmästä voitaisiin rahoittaa kriisinratkaisua 79 artiklan mukaisesti;
c)
se, missä määrin 2 artiklassa tarkoitetun laitoksen ja emoyrityksen kykenemättömyydellä jatkaa toimintaansa olisi 10 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuja merkittäviä haitallisia seurauksia rahoitusjärjestelmälle tai missä määrin se uhkaisi rahoitusvakautta, jos häiriöt leviäisivät muihin laitoksiin sen vuoksi, että laitoksella on sidoksia muihin laitoksiin tai muuhun rahoitusjärjestelmään.
8. Määrityksessä on esitettävä omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus, jota laitosten on noudatettava yksittäisen laitoksen tasolla ja jota emoyritysten on noudatettava konsolidoidulla tasolla. Osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneeseen, unionissa emoyrityksenä toimivaan yritykseen konsolidoidulla tasolla sovellettavasta omien varojen ja alentamiskelpoisten velkojen kokonaismäärää koskevasta vähimmäisvaatimuksesta päättää kriisinratkaisuneuvosto konsolidointiryhmän valvojaa kuultuaan 7 kohdassa säädettyjä perusteita noudattaen, kuten myös siitä, onko konsernin kolmannessa maassa toimivat tytäryritykset purettava erikseen konsernin kriisinratkaisusuunnitelman mukaisesti.
9. Kriisinratkaisuneuvosto asettaa omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen, jota sovelletaan konserniin kuuluviin yksittäisiin tytäryrityksiin. Nämä omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevat vähimmäisvaatimukset asetetaan tytäryrityksen kannalta asianmukaiselle tasolle ottaen huomioon:
a)
7 kohdassa luetellut perusteet, erityisesti tytäryrityksen koko, liiketoimintamalli ja riskiprofiili, mukaan lukien sen omat varat; ja
b)
konsernille asetettu konsolidoitu vaatimus.
10. Kriisinratkaisuneuvosto voi päättää vapauttaa yksittäisen emoyrityksenä toimivan laitoksen omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen noudattamisesta, jos direktiivin 2014/59/EU 45 artiklan 11 kohdan a ja b alakohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät. Kriisinratkaisuneuvosto voi päättää vapauttaa yksittäisen tytäryrityksen omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen noudattamisesta, jos direktiivin 2014/59/EU 45 artiklan 12 kohdan a, b ja c alakohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät.
11. Kriisinratkaisuneuvosto voi omasta aloitteestaan kansallista kriisinratkaisuviranomaista kuultuaan tai kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen ehdotuksesta päättää, että 1 kohdassa tarkoitettu omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskeva vähimmäisvaatimus täyttyy osittain konsolidoidulla tai yksittäisen laitoksen tasolla sopimusperusteisesti alaskirjattavien instrumenttien avulla, noudattaen täysimääräisesti 5 kohdan ensimmäisessä ja toisessa alakohdassa sekä 7 kohdassa säädettyjä perusteita.
12. Jotta sopimusperusteisesti alaskirjattavaa instrumenttia voidaan pitää 11 kohdan mukaisena, kriisinratkaisuneuvoston on vakuututtava siitä, että
a)
instrumentti sisältää sopimusehdon, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvoston päättäessä, että velkakirjojen arvon alaskirjausta sovelletaan kyseiseen laitokseen instrumentti alaskirjataan tai muunnetaan vaadittavassa määrin ennen muiden alentamiskelpoisten velkojen alaskirjaamista tai muuntamista; ja
b)
instrumenttiin sovelletaan etusijajärjestystä koskevaa sitovaa sopimusta, sitoumusta tai säännöstä, jonka mukaan tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä se on muita alentamiskelpoisia velkoja huonommassa asemassa eikä sitä voida maksaa takaisin, ellei muita tuolloin jäljellä olevia alentamiskelpoisia tuolloin jäljellä olevia velkoja ole suoritettu.
13. Kriisinratkaisuneuvosto suorittaa tämän artiklan 1 kohdassa ja soveltuvin osin tämän artiklan 11 kohdassa tarkoitetun määrityksen samanaikaisesti 8 artiklan mukaisten kriisinratkaisusuunnitelmien laatimisen ja ajan tasalle saattamisen kanssa.
14. Kriisinratkaisuneuvosto osoittaa määrityksensä tuloksen kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on pantava kriisinratkaisuneuvoston ohjeet täytäntöön 29 artiklan mukaisesti. Kriisinratkaisuneuvosto vaatii kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia todentamaan ja varmistamaan, että laitokset ja emoyritykset täyttävät jatkuvasti tämän artiklan 1 kohdassa säädetyn omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen.
15. Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa EKP:lle ja EPV:lle kutakin laitosta ja emoyritystä varten 1 kohdan mukaisesti määrittämästään omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevasta vähimmäisvaatimuksesta ja soveltuvin osin 11 kohdassa säädetyistä vaatimuksista.
16. Alentamiskelpoiset velat, mukaan lukien etuoikeudeltaan huonommat velkainstrumentit ja etuoikeudeltaan huonommat lainat, joita ei lueta ensisijaisen lisäpääoman instrumenteiksi eikä toissijaisen pääoman instrumenteiksi, on sisällytettävä 1 kohdassa tarkoitettuun omien varojen ja alentamiskelpoisten velkojen määrään vain, jos ne täyttävät seuraavat edellytykset:
a)
instrumentti on laskettu liikkeeseen, ja se on kokonaan maksettu;
b)
velka ei ole velkaa laitokselle itselleen eikä sillä ole laitoksen itsensä antamaa vakuutta tai takausta;
c)
laitos ei ole rahoittanut joko suoraan tai välillisesti instrumenttien ostoa;
d)
velan jäljellä oleva maturiteetti on vähintään yksi vuosi;
e)
velka ei ole aiheutunut johdannaissopimuksesta;
f)
velka ei ole aiheutunut talletuksesta, joka hyötyy direktiivin 2014/59/EU 108 artiklan mukaisen maksukyvyttömyyttä koskevan kansallisen etusijajärjestyksen suomasta edusta.
Ensimmäisen alakohdan d alakohdan soveltamiseksi silloin, kun velka antaa omistajalleen oikeuden aikaiseen takaisinmaksuun, velan maturiteetin on oltava ensimmäinen päivä, josta lähtien oikeus on olemassa.
17. Jos velkaa säännellään kolmannen maan lainsäädännöllä, kriisinratkaisuneuvosto voi ohjeistaa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia vaatimaan laitosta osoittamaan, että kriisinratkaisuneuvoston päätös velan alaskirjaamisesta tai muuntamisesta olisi tehokas kyseisen kolmannen maan lainsäädännön nojalla, kun otetaan huomioon velan sopimusehdot, kriisinratkaisumenettelyjen tunnustamista koskevat kansainväliset sopimukset ja muut asiaankuuluvat seikat. Jos kriisinratkaisuneuvosto ei ole vakuuttunut siitä, että kyseisen kolmannen maan lainsäädännön mukainen päätös olisi tehokas, velkaa ei oteta huomioon omien varojen ja alentamiskelpoisia velkoja koskevaa vähimmäisvaatimusta laskettaessa.
18. Jos komissio antaa direktiivin 2014/59/EU 45 artiklan 18 kohdan nojalla säädösehdotuksen, se antaa tarvittaessa säädösehdotuksen tämän asetuksen muuttamisesta vastaavasti.
2 LUKU
Varhainen puuttuminen
13 artikla
Varhainen puuttuminen
1. EKP ilmoittaa tai kansallisten toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava kriisinratkaisuneuvostolle kaikista toimenpiteistä, jotka ne vaativat laitosta tai konsernia toteuttamaan tai jotka ne toteuttavat itse asetuksen (EU) N:o 1024/2013 16 artiklan, direktiivin 2014/59/EU 27 artiklan 1 kohdan taikka 28 tai 29 artiklan tai direktiivin 2013/36/EU 104 artiklan nojalla.
Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa komissiolle kaikista ensimmäisen alakohdan mukaisesti saamistaan tiedoista.
2. Kriisinratkaisuneuvosto voi siitä päivästä, jona se on vastaanottanut 1 kohdassa tarkoitetut tiedot, valmistella kyseisen laitoksen tai konsernin kriisinratkaisua, sanotun kuitenkaan rajoittamatta unionin muun lainsäädännön mukaisia EKP:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten valtuuksia.
Sovellettaessa ensimmäistä alakohtaa EKP valvoo tai asianomaisen kansallisen toimivaltaisen viranomaisen on valvottava tiiviisti yhteistyössä kriisinratkaisuneuvoston kanssa laitoksen tai emoyrityksen olosuhteita sekä sitä, miten laitos tai emoyritys noudattaa niitä varhaisen puuttumisen toimenpiteitä, jotka sitä on vaadittu toteuttamaan.
EKP antaa tai asianomaisen kansallisen toimivaltaisen viranomaisen on annettava kriisinratkaisuneuvostolle kaikki tarvittavat tiedot kriisinratkaisusuunnitelman ajan tasalle saattamiseksi ja laitoksen mahdollisen kriisinratkaisun valmistelemiseksi sekä laitoksen varojen ja velkojen arvottamiseksi 20 artiklan 1-15 kohdan mukaisesti.
3. Kriisinratkaisuneuvostolla on valtuudet vaatia laitosta tai emoyritystä ottamaan yhteyttä mahdollisiin ostajiin laitoksen kriisinratkaisun valmistelemiseksi noudattaen direktiivin 2014/59/EU 39 artiklan 2 kohdassa vahvistettuja perusteita ja tämän asetuksen 88 artiklassa säädettyjä salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia.
Kriisinratkaisuneuvostolla on myös valtuudet vaatia asianomaista kansallista kriisinratkaisuviranomaista laatimaan alustava kriisinratkaisumääräys kyseistä laitosta tai konsernia varten.
Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa EKP:lle, asianomaisille kansallisille toimivaltaisille viranomaisille ja asianomaisille kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille tämän kohdan mukaisesti toteuttamistaan toimista.
4. Jos EKP aikoo tai kansalliset toimivaltaiset viranomaiset aikovat määrätä laitokselle tai konsernille lisätoimenpiteitä asetuksen (EU) N:o 1024/2013 16 artiklan, direktiivin 2014/59/EU 27 artiklan 1 kohdan taikka 28 tai 29 artiklan tai direktiivin 2013/36/EU 104 artiklan nojalla ennen kuin laitos tai konserni on noudattanut kokonaan ensimmäistä kriisinratkaisuneuvostolle ilmoitettua toimenpidettä, ne ilmoittavat asiasta kriisinratkaisuneuvostolle ennen tällaisten lisätoimenpiteiden määräämistä kyseiselle laitokselle tai konsernille.
5. EKP tai kansallinen toimivaltainen viranomainen, kriisinratkaisuneuvosto ja asianomaiset kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset varmistavat, että 4 kohdassa tarkoitettu lisätoimenpide ja kaikki kriisinratkaisuneuvoston toimet, joiden tavoitteena on valmistella kriisinratkaisua 2 kohdan mukaisesti, ovat yhdenmukaisia.
3 LUKU
Kriisinratkaisu
14 artikla
Kriisinratkaisutavoitteet
1. Kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio sekä tarvittaessa kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset ottavat 18 artiklassa tarkoitetun kriisinratkaisumenettelyn mukaisesti toimiessaan oman toimivaltansa puitteissa huomioon kriisinratkaisutavoitteet, valitsevat kriisinratkaisuvälineet ja valitsevat kriisinratkaisuvaltuudet, joiden avulla niiden näkemyksen mukaan parhaiten voidaan saavuttaa kunkin tapauksen olosuhteiden kannalta merkitykselliset kriisinratkaisutavoitteet.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut kriisinratkaisutavoitteet ovat seuraavat:
a)
varmistaa kriittisten toimintojen jatkuvuus;
b)
välttää merkittävien haitallisten vaikutusten aiheutuminen rahoitusvakaudelle, erityisesti estämällä häiriöiden leviäminen muun muassa markkinoiden perusrakenteisiin ja ylläpitämällä markkinakuria;
c)
suojata julkisia varoja huolehtimalla siitä, että turvautuminen poikkeukselliseen julkiseen rahoitustukeen on mahdollisimman vähäistä;
d)
suojata direktiivin 2014/49/EU soveltamisalaan kuuluvia tallettajia ja direktiivin 97/9/EY soveltamisalaan kuuluvia sijoittajia;
e)
suojata asiakkaiden varoja ja omaisuutta.
Edellä mainittuihin tavoitteisiin pyrkiessään kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto, komissio ja tapauksen mukaan kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset pyrkivät pitämään kriisinratkaisun kustannukset mahdollisimman alhaisina ja välttämään arvon alentumista, paitsi jos se on välttämätöntä kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi.
3. Jollei tämän asetuksen säännöksistä muuta johdu, kaikki kriisinratkaisutavoitteet ovat yhtä merkittäviä ja niiden välille on luotava asianmukainen tasapaino kunkin tapauksen luonteen ja olosuhteiden mukaisesti.
15 artikla
Kriisinratkaisua koskevat yleiset periaatteet
1. Kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto, komissio ja tarvittaessa kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset toteuttavat 18 artiklassa tarkoitetun kriisinratkaisumenettelyn mukaisesti toimiessaan kaikki asianmukaiset toimenpiteet sen takaamiseksi, että kriisinratkaisutoimi toteutetaan seuraavia periaatteita noudattaen:
a)
tappioista vastaavat ensin kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen osakkeenomistajat;
b)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen velkojat vastaavat tappioista osakkeenomistajien jälkeen noudattaen 17 artiklan mukaista saamistensa etusijajärjestystä, jollei tässä asetuksessa nimenomaisesti toisin säädetä;
c)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen ylin hallintoelin ja toimiva johto vaihdetaan, lukuun ottamatta tapauksia, joissa katsotaan, että olosuhteista johtuen koko ylimmän hallintoelimen ja toimivan johdon tai niiden osan jatkaminen tehtävässään on tarpeen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi;
d)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen ylin hallintoelin ja toimiva johto antavat kaiken tarvittavan tuen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi;
e)
luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt asetetaan kansallisen oikeuden mukaisesti siviili- ja rikosoikeudelliseen vastuuseen kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa;
f)
samaan luokkaan kuuluvia velkojia käsitellään yhdenmukaisella tavalla, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä;
g)
velkojille ei saa aiheutua suurempia tappioita kuin mitä niille olisi aiheutunut, jos 2 artiklassa tarkoitettu yhteisö olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä 29 artiklassa määriteltyjen suojatoimien mukaisesti;
h)
suojattujen talletusten suoja on täydellinen; ja
i)
kriisinratkaisutoimi toteutetaan tässä asetuksessa määriteltyjen suojatoimien mukaisesti.
2. Jos laitos on konserniyhteisö, kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio toimivat kriisinratkaisuvälineiden soveltamisesta ja kriisinratkaisuvaltuuksien käytöstä päättäessään siten, että muille konserniyhteisöille ja koko konsernille aiheutuvat vaikutukset sekä haitalliset vaikutukset rahoitusvakauteen unionissa ja sen jäsenvaltioissa ja erityisesti maissa, joissa konserni toimii, jäävät mahdollisimman vähäisiksi, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 14 artiklan soveltamista.
3. Jos tämän asetuksen 2 artiklassa tarkoitettuun yhteisöön sovelletaan liiketoiminnan myyntiä, omaisuudenhoitoyhtiön käyttöä tai varojen erottelua, kyseisen yhteisön katsotaan neuvoston direktiivin 2001/23/EY (16) 5 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa olevan konkurssimenettelyn tai muun samankaltaisen maksukyvyttömyysmenettelyn kohteena.
4. Päättäessään kriisinratkaisuvälineiden soveltamisesta ja kriisinratkaisuvaltuuksien käytöstä kriisinratkaisuneuvosto ohjeistaa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia tapauksen mukaan pitämään työntekijöiden edustajat ajan tasalla ja kuulemaan heitä.
Tämä ei vaikuta työntekijöiden edustusta ylimmissä hallintoelimissä koskevien kansallisten oikeuden tai käytännön säännösten soveltamiseen.
16 artikla
Rahoituslaitosten ja emoyritysten kriisinratkaisu
1. Kriisinratkaisuneuvosto päättää osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneeseen rahoituslaitokseen kohdistuvasta kriisinratkaisutoimesta, kun 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät sekä rahoituslaitoksen että konsolidoidun valvonnan piiriin kuuluvan emoyrityksen osalta.
2. Kriisinratkaisuneuvosto toteuttaa 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuun emoyritykseen kohdistuvan kriisinratkaisutoimen, kun 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät sekä emoyrityksen että yhden tai useamman tytäryrityksenä toimivan laitoksen osalta tai, jos tytäryritys ei ole sijoittautunut unioniin, kun kolmannen maan viranomainen on todennut, että se täyttää kriisinratkaisun edellytykset kyseisen kolmannen maan lainsäädännön mukaisesti.
3. Poiketen siitä, mitä 2 kohdassa säädetään, kriisinratkaisuneuvosto voi huolimatta siitä, ettei emoyritys täytä 18 artiklan 1 kohdassa säädettyjä edellytyksiä, päättää kyseiseen emoyritykseen kohdistuvasta kriisinratkaisutoimesta, kun yksi tai useampi sen tytäryrityksenä toimivista laitoksista täyttää 18 artiklan 1, 4 ja 5 kohdassa säädetyt edellytykset ja niiden varat ja velat ovat sellaiset, että niiden kykenemättömyys jatkaa toimintaansa uhkaisi laitosta tai koko konsernia, ja kun emoyritykseen kohdistuva kriisinratkaisutoimi on tarpeen, jotta tällaisten tytäryrityksenä toimivien laitosten tai koko konsernin kriisinratkaisu voidaan toteuttaa. Jos kansallinen kriisinratkaisuviranomainen ilmoittaa kriisinratkaisuneuvostolle, että jäsenvaltion maksukyvyttömyyslainsäädännössä säädetään konsernien käsittelystä kokonaisuutena, ja emoyritykseen kohdistuva kriisinratkaisutoimi on tarpeen, jotta tällaisten tytäryrityksenä toimivien laitosten tai koko konsernin kriisinratkaisu voidaan toteuttaa, kriisinratkaisuneuvosto voi myös päättää emoyritykseen kohdistuvasta kriisinratkaisutoimesta.
Tämän kohdan ensimmäisen alakohdan soveltamiseksi kriisinratkaisuneuvosto voi arvioidessaan 18 artiklan 1 kohdan edellytysten täyttymistä yhden tai useamman tytäryrityksenä toimivan laitoksen osalta jättää ottamatta huomioon konsernin sisäisiä pääoman tai tappioiden siirtoja yhteisöjen kesken, mukaan lukien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien käyttö.
17 artikla
Saamisten etusijajärjestys
1. Sovellettaessa velkakirjojen arvon alaskirjausta tämän asetuksen 2 artiklassa tarkoitettuun yhteisöön kriisinratkaisuneuvosto tai komissio päättää tai soveltuvin osin kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on päätettävä alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksien käytöstä, mukaan lukien mahdollinen tämän asetuksen 27 artiklan 5 kohdan soveltaminen, ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on käytettävä kyseisiä valtuuksia direktiivin 2014/59/EU 47 ja 48 artiklan mukaisesti ja niiden kansallisessa lainsäädännössä, mukaan lukien mainitun direktiivin 108 artiklan saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annetut säännökset, säädetyn saamisten käänteisen etusijajärjestyksen mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän asetuksen 27 artiklan 3 kohdan mukaista velkojen rajaamista velkakirjojen arvon alaskirjauksen ulkopuolelle.
2. Osallistuvien jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle ja kriisinratkaisuneuvostolle 2 artiklassa tarkoitettuihin yhteisöihin kohdistuvien saamisten etusijajärjestyksestä kansallisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä kunkin vuoden 1 päivänä heinäkuuta tai välittömästi, jos järjestys muuttuu.
Sovellettaessa velkakirjojen arvon alaskirjausta asianomainen talletussuojajärjestelmä vastaa veloista 79 artiklassa säädettyjen ehtojen mukaisesti.
18 artikla
Kriisinratkaisumenettely
1. Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy 6 kohdan mukaisen kriisinratkaisumääräyksen 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja yhteisöjä ja konserneja sekä 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettuja yhteisöjä ja konserneja varten, kun näiden kohtien soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät, ainoastaan, kun se arvioi johdon istunnossaan saadessaan neljännen alakohdan mukaisen ilmoituksen tai omasta aloitteestaan, että seuraavat edellytykset täyttyvät:
a)
yhteisö on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa;
b)
ottaen huomioon ajoitus ja muut asiaankuuluvat olosuhteet ei voida kohtuudella olettaa, että yhteisön kykenemättömyys jatkaa toimintaansa on estettävissä kohtuullisessa ajassa millään yhteisöön kohdistuvilla vaihtoehtoisilla yksityisen sektorin toimenpiteillä, mukaan lukien laitosten suojajärjestelmien toimenpiteet, tai valvontatoimella, mukaan lukien varhaisen tilanteeseen puuttumisen toimenpiteet tai kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus tai muuntaminen 21 artiklan mukaisesti;
c)
kriisinratkaisutoimi on 5 kohdan mukaisesti yleisen edun kannalta välttämätön.
EKP arvioi ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitetun edellytyksen täyttymisen kuultuaan kriisinratkaisuneuvostoa. Kriisinratkaisuneuvosto voi johdon istunnossaan tehdä tällaisen arvioinnin ainoastaan sen jälkeen, kun se on ensin ilmoittanut EKP:lle aikomuksestaan, ja ainoastaan, jos EKP ei tee kyseistä arviointia kolmen kalenteripäivän kuluessa tämän tiedon vastaanottamisesta. EKP antaa kriisinratkaisuneuvostolle viipymättä kaikki asiaan liittyvät tiedot, joita kriisinratkaisuneuvosto pyytää arviointiaan varten.
Jos EKP arvioi, että ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitettu edellytys täyttyy ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun yhteisön tai konsernin osalta, se ilmoittaa tämän arvioinnin viipymättä komissiolle ja kriisinratkaisuneuvostolle.
Kriisinratkaisuneuvosto arvioi johdon istunnossaan tai tapauksen mukaan kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset arvioivat ensimmäisen alakohdan b alakohdassa tarkoitetun edellytyksen täyttymisen tiiviissä yhteistyössä EKP:n kanssa. EKP voi myös ilmoittaa kriisinratkaisuneuvostolle tai asianomaisille kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille, että se katsoo kyseisessä alakohdassa säädetyn edellytyksen täyttyvän.
2. Jos on saatu 1 kohdan mukainen ilmoitus tai jos kriisinratkaisuneuvosto aikoo tehdä arvioinnin 1 kohdan nojalla omasta aloitteestaan 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun yhteisön tai konsernin osalta, kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa arvionsa viipymättä EKP:lle, sanotun kuitenkaan rajoittamatta EKP:n luottolaitoksiin liittyvien valvontatehtävien suorittamista suoraan asetuksen (EU) N:o 1024/2013 6 artiklan 5 kohdan b alakohdan nojalla.
3. Toimenpiteen toteuttaminen asetuksen (EU) N:o 1024/2013 16 artiklan, direktiivin 2014/59/EU 27 artiklan 1 kohdan taikka 28 tai 29 artiklan tai direktiivin 2013/36/EU 104 artiklan nojalla ei ole edellytys kriisinratkaisutoimen toteuttamiselle.
4. Edellä olevan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan soveltamiseksi yhteisön on katsottava olevan kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, jos se on yhdessä tai useammassa seuraavista tilanteista:
a)
yhteisö rikkoo tai sen voidaan objektiivisten tosiseikkojen perusteella todeta lähitulevaisuudessa rikkovan toimiluvan voimassaolon jatkamiselle asetettuja vaatimuksia siten, että EKP:n olisi perusteltua peruuttaa lupa, muun muassa koska yhteisö on kärsinyt tai todennäköisesti kärsii tappioita, jotka kuluttavat sen kaikki omat varat tai merkittävän osan niistä;
b)
yhteisön varat ovat tai niiden voidaan objektiivisten tosiseikkojen perusteella todeta lähitulevaisuudessa olevan pienemmät kuin sen velat;
c)
yhteisö ei kykene tai sen voidaan objektiivisten tosiseikkojen perusteella todeta lähitulevaisuudessa olevan kykenemätön maksamaan velkojaan tai suorittamaan muita vastuitaan eräpäivään mennessä;
d)
poikkeuksellinen julkinen rahoitustuki on tarpeen, lukuun ottamatta kuitenkaan tapauksia, joissa vakavan häiriön korjaamiseksi jäsenvaltion taloudessa ja rahoitusvakauden säilyttämiseksi poikkeuksellinen julkinen rahoitustuki on jossakin seuraavista muodoista:
i)
valtion takaus keskuspankkien tarjoamille maksuvalmiusjärjestelyille keskuspankkien ehtojen mukaisesti;
ii)
valtion takaus hiljattain liikkeeseen lasketuille veloille; tai
iii)
omien varojen lisäys tai pääomainstrumenttien hankinta sellaiseen hintaan ja sellaisin ehdoin, joista ei aiheudu yhteisölle etua, kun tämän kohdan ensimmäisen alakohdan a, b tai c alakohdassa tarkoitetut tilanteet ja 21 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tilanteet eivät kummatkaan vallitse silloin, kun julkinen tuki myönnetään.
Kussakin ensimmäisen alakohdan d alakohdan i, ii ja iii alakohdassa tarkoitetussa tapauksessa kyseisissä alakohdissa tarkoitetut takaukset tai vastaavat toimenpiteet on rajoitettava vakavaraisiin yhteisöihin ja ne on lopullisesti hyväksyttävä unionin valtiontukikehyksen mukaisesti. Kyseisten toimenpiteiden on oltava luonteeltaan ennalta varautuvia ja väliaikaisia sekä oikeasuhteisia vakavan häiriön seurausten korjaamiseksi, eikä niitä saa käyttää niiden tappioiden kattamiseen, joita yhteisö on kärsinyt tai todennäköisesti kärsii lähitulevaisuudessa.
Ensimmäisen alakohdan d alakohdan iii alakohdan mukaiset tukitoimenpiteet on rajoitettava lisäyksiin, jotka ovat tarpeen, jotta voidaan puuttua EKP:n, EPV:n tai kansallisten viranomaisten toteuttamien, kansallisella, unionin tai yhteisen valvontamekanismin tasolla sovellettavien stressitestien, omaisuuserien laadun tarkastelujen tai vastaavien menettelyjen perusteella todettuihin pääomavajeisiin, jotka toimivaltainen viranomainen soveltuvin osin on vahvistanut.
Jos komissio antaa direktiivin 2014/59/EU 32 artiklan 4 kohdan nojalla säädösehdotuksen, se antaa tarvittaessa säädösehdotuksen tämän asetuksen muuttamisesta vastaavasti.
5. Tämän artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohtaa sovellettaessa kriisinratkaisutoimea on pidettävä yleisen edun mukaisena, jos se on tarpeen yhden tai useamman sellaisen 14 artiklassa tarkoitetun kriisinratkaisutavoitteen saavuttamiseksi, jota ei voitaisi saavuttaa samassa laajuudessa tavanomaisten maksukyvyttömyysmenettelyjen mukaisella yhteisön likvidaatiolla, ja jos kriisinratkaisutoimi on oikeassa suhteessa kyseisiin tavoitteisiin.
6. Jos kaikki 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät, kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy kriisinratkaisumääräyksen. Kriisinratkaisumääräyksessä on
a)
asetettava yhteisö kriisinratkaisuun;
b)
määritettävä 22 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen kriisinratkaisuvälineiden soveltaminen kriisinratkaisun kohteena olevaan laitokseen, erityisesti mahdollinen velkakirjojen arvon alaskirjauksen soveltamisalan ulkopuolelle rajaaminen 27 artiklan 5 ja 14 kohdan mukaisesti;
c)
määritettävä kriisinratkaisurahaston 76 artiklan mukainen kriisinratkaisutoimea tukeva käyttö 19 artiklan nojalla tehdyn komission päätöksen mukaisesti.
7. Kriisinratkaisuneuvosto toimittaa kriisinratkaisumääräyksen komissiolle välittömästi sen jälkeen, kun se on hyväksytty.
Komissio joko tukee kriisinratkaisumääräystä 24 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on toimittanut sen sille, tai vastustaa kriisinratkaisumääräystä sen harkinnanvaraisten näkökohtien osalta tapauksissa, jotka eivät kuulu tämän kohdan kolmannen alakohdan soveltamisalaan.
Komissio voi 12 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on toimittanut sille kriisinratkaisumääräyksen, ehdottaa neuvostolle, että se
a)
vastustaa kriisinratkaisumääräystä sillä perusteella, että kriisinratkaisuneuvoston hyväksymä kriisinratkaisumääräys ei täytä 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua yleistä etua koskevaa perustetta;
b)
hyväksyy kriisinratkaisuneuvoston hyväksymässä kriisinratkaisumääräyksessä vahvistetun kriisinratkaisurahaston määrän olennaisen muutoksen tai vastustaa sitä.
Kolmatta alakohtaa sovellettaessa neuvosto tekee päätöksensä yksinkertaisella enemmistöllä.
Kriisinratkaisumääräys voi tulla voimaan ainoastaan, jos neuvosto tai komissio ei vastusta sitä 24 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on toimittanut sen.
Neuvosto tai tapauksen mukaan komissio perustelee vastustusta koskevien valtuuksiensa käytön.
Jos neuvosto on 24 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on toimittanut sille kriisinratkaisumääräyksen, hyväksynyt komission ehdotuksen kriisinratkaisumääräyksen muuttamiseksi kolmannen alakohdan b alakohdassa tarkoitetun perusteen nojalla tai jos komissio on vastustanut sitä toisen alakohdan mukaisesti, kriisinratkaisuneuvosto muuttaa kriisinratkaisumääräystä kahdeksan tunnin kuluessa esitettyjen perustelujen mukaisesti.
Kun kriisinratkaisuneuvoston hyväksymän kriisinratkaisumääräyksen mukaan tietyt velat rajataan ulkopuolelle 27 artiklan 5 kohdassa tarkoitetuissa poikkeuksellisissa tilanteissa ja kun ulkopuolelle rajaaminen edellyttää rahoitusta kriisinratkaisurahastosta tai vaihtoehtoisesta rahoituslähteestä, komissio voi sisämarkkinoiden eheyden turvaamiseksi kieltää ehdotetun ulkopuolelle rajaamisen tai vaatia siihen muutoksia esittämällä riittävät perusteet, jotka liittyvät 27 artiklassa ja komission direktiivin 2014/59/EU 44 artiklan 11 kohdan nojalla hyväksymässä delegoidussa säädöksessä säädettyjen vaatimusten rikkomiseen.
8. Jos neuvosto vastustaa laitoksen asettamista kriisinratkaisuun sillä perusteella, että 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu yleistä etua koskeva peruste ei täyty, kyseinen yhteisö likvidoidaan asianmukaisesti sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
9. Kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että asianomaiset kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset toteuttavat tarvittavat kriisinratkaisutoimet pannakseen kriisinratkaisumääräyksen täytäntöön. Kriisinratkaisumääräys osoitetaan asianomaisille kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille, ja siinä ohjeistetaan kyseisiä viranomaisia, joiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet pannakseen 29 artiklan mukaisesti kriisinratkaisumääräys täytäntöön käyttämällä kriisinratkaisuvaltuuksia. Jos käytössä on valtiontukea tai kriisinratkaisurahaston tukea, kriisinratkaisuneuvosto noudattaa komission kyseisestä tuesta tekemää päätöstä.
10. Komissiolla on valtuudet saada kriisinratkaisuneuvostolta kaikki tiedot, joita se pitää merkityksellisinä tämän asetuksen mukaisten tehtäviensä hoitamisessa. Kriisinratkaisuneuvostolla on valtuudet saada tämä osaston 5 luvun mukaisesti keneltä tahansa henkilöltä tiedot, jotka se tarvitsee kriisinratkaisutoimen valmisteluun ja kriisinratkaisutoimea koskevaan päätöksentekoon, mukaan lukien päivitykset ja täydennykset kriisinratkaisusuunnitelmissa ja konsernin kriisinratkaisusuunnitelmissa esitettyihin tietoihin.
19 artikla
Valtiontuki ja kriisinratkaisurahaston tuki
1. Jos kriisinratkaisutoimeen sisältyy Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan mukaisen valtiontuen tai tämän artiklan 3 kohdan mukaisen kriisinratkaisurahaston tuen myöntäminen, kriisinratkaisumääräys voidaan hyväksyä tämän asetuksen 18 artiklan 6 kohdan mukaisesti vasta sen jälkeen, kun komissio on antanut myönteisen tai ehdollisen päätöksen siitä, soveltuuko kyseisen tuen käyttö sisämarkkinoille.
Unionin toimielimet toimivat niille tämän asetuksen 18 artiklan nojalla annettuja tehtäviä suorittaessaan direktiivin 2014/59/EU 3 artiklan 3 kohdassa vahvistettujen periaatteiden mukaisesti ja julkistavat asianmukaisesti kaikki tähän liittyvää sisäistä organisaatiotaan koskevat merkitykselliset tiedot.
2. Jos kriisinratkaisuneuvosto katsoo saadessaan tämän asetuksen 18 artiklan 1 kohdan mukaisen ilmoituksen tai toimiessaan omasta aloitteestaan, että kriisinratkaisutoimet voivat olla Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, se pyytää asianomaista osallistuvaa jäsenvaltiota tai asianomaisia osallistuvia jäsenvaltioita ilmoittamaan suunnitelluista toimenpiteistä viipymättä komissiolle Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa komissiolle tapauksista, joissa se pyytää yhtä tai useampaa jäsenvaltiota tekemään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 3 kohdan mukaisen ilmoituksen.
3. Siltä osin kuin kriisinratkaisuneuvoston ehdottamaan kriisinratkaisutoimeen sisältyy kriisinratkaisurahaston käyttö, kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa komissiolle kriisinratkaisurahaston ehdotetusta käytöstä. Kriisinratkaisuneuvoston ilmoitukseen on sisällyttävä kaikki tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta komissio voi tehdä tämän kohdan mukaiset arvionsa.
Komissio käynnistää tämän kohdan mukaisen ilmoituksen perusteella alustavan tutkinnan, jonka aikana komissio voi pyytää kriisinratkaisuneuvostolta lisätietoja. Komissio arvioi, vääristäisikö kriisinratkaisurahaston käyttö tai uhkaisiko se vääristää kilpailua suosimalla edunsaajaa tai mitä tahansa muuta yritystä, jolloin se ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Komissio soveltaa kriisinratkaisurahaston käyttöön Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklassa vahvistettuja valtiontukisääntöjen soveltamista koskevia perusteita. Kriisinratkaisuneuvosto antaa komissiolle tiedot, joita komissio katsoo tarvitsevansa kyseisen arvion tekemiseksi.
Jos komissiolla on vakavia epäilyjä kriisinratkaisurahaston käytön soveltuvuudesta sisämarkkinoille tai jos kriisinratkaisuneuvosto ei ole antanut tarvittavia tietoja toisen alakohdan mukaisen komission pyynnön perusteella, komissio aloittaa perusteellisen tutkinnan ja ilmoittaa asiasta kriisinratkaisuneuvostolle. Komissio julkaisee perusteellisen tutkinnan aloittamista koskevan päätöksensä Euroopan unionin virallisessa lehdessä. Kriisinratkaisuneuvosto, mikä tahansa jäsenvaltio taikka mikä tahansa henkilö, yritys tai yhteenliittymä, jonka etuihin kriisinratkaisurahaston käyttö saattaa vaikuttaa, voi esittää komissiolle huomautuksia ilmoituksessa mahdollisesti vahvistettavan määräajan kuluessa. Kriisinratkaisuneuvosto voi esittää huomautuksia jäsenvaltioiden ja asianosaisten kolmansien osapuolten esittämistä huomautuksista komission mahdollisesti vahvistaman määräajan kuluessa. Komissio tekee tutkintajakson päättyessä arvion siitä, soveltuuko kriisinratkaisurahaston käyttö sisämarkkinoille.
Tehdessään arviota ja suorittaessaan tutkintaa tämän kohdan mukaisesti komissio noudattaa kaikkia Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 109 artiklan nojalla hyväksyttyjä asiaankuuluvia asetuksia sekä asiaankuuluvia tiedonantoja, ohjeita ja toimenpiteitä, jotka komissio hyväksyy valtiontukeen liittyvien, arvioinnin ajankohtana voimassa olevien perussopimusten määräysten soveltamiseksi. Mainittuja toimenpiteitä sovellettaessa viittaukset tuen ilmoittamisesta vastaavaan jäsenvaltioon katsotaan viittauksiksi kriisinratkaisuneuvostoon ja tehdään kaikki muut tarvittavat muutokset.
Komissio hyväksyy kriisinratkaisurahaston käytön soveltuvuutta sisämarkkinoille koskevan päätöksen, joka osoitetaan kriisinratkaisuneuvostolle ja asianomaisen jäsenvaltion tai asianomaisten jäsenvaltioiden kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille. Kyseisessä päätöksessä voidaan vahvistaa edunsaajaa koskevia ehtoja, sitoumuksia tai velvoitteita.
Päätöksessä voidaan vahvistaa velvoitteita myös kriisinratkaisuneuvostolle, asianomaisen osallistuvan jäsenvaltion tai asianomaisten osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille tai edunsaajalle, jotta päätöksen noudattamista voidaan seurata. Tähän voi sisältyä vaatimuksia edustajan tai muun riippumattoman henkilön nimittämisestä avustamaan seurannassa. Edustaja tai muu riippumaton henkilö voi suorittaa komission päätöksessä mahdollisesti määritettäviä toimintoja.
Tämän kohdan nojalla annettu päätös julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Komissio voi antaa kriisinratkaisuneuvostolle osoitetun kielteisen päätöksen, jossa se päättää, että kriisinratkaisurahaston ehdotettu käyttö ei sovellu sisämarkkinoille eikä sitä voida toteuttaa kriisinratkaisuneuvoston ehdottamassa muodossa. Vastaanotettuaan tällaisen päätöksen kriisinratkaisuneuvosto harkitsee uudelleen kriisinratkaisumääräystään ja valmistelee tarkistetun kriisinratkaisumääräyksen.
4. Jos komissiolla on vakavia epäilyjä siitä, noudatetaanko sen 3 kohdan mukaista päätöstä, se suorittaa tarvittavan tutkinnan. Tätä varten komissio voi käyttää sillä 3 kohdan neljännessä alakohdassa tarkoitettujen asetusten ja muiden toimenpiteiden perusteella käytettävissä olevia valtuuksia ja se noudattaa mainittuja asetuksia ja toimenpiteitä.
5. Jos komissio suorittamansa tutkinnan perusteella ja annettuaan asianosaisille tiedoksi, että ne voivat esittää huomautuksia, katsoo, että 3 kohdan mukaista päätöstä ei ole noudatettu, se antaa asianomaisen osallistuvan jäsenvaltion kansalliselle kriisinratkaisuviranomaiselle päätöksen, jossa edellytetään, että mainittu viranomainen perii takaisin virheellisesti käytetyt määrät komission vahvistaman määräajan kuluessa. Takaisinperintäpäätöksen nojalla takaisin perittävä kriisinratkaisurahaston tuki sisältää komission vahvistaman asianmukaisen koron, ja se maksetaan kriisinratkaisuneuvostolle.
Kriisinratkaisuneuvosto maksaa kriisinratkaisurahastoon ensimmäisen alakohdan mukaisesti saadut määrät ja ottaa kyseiset määrät huomioon määrittäessään vakausmaksuja 70 ja 71artiklan mukaisesti.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetussa takaisinperintämenettelyssä on otettava huomioon perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistettu oikeus hyvään hallintoon ja edunsaajilla oleva 42 artiklassa vahvistettu oikeus tutustua asiakirjoihin.
6. Kriisinratkaisuneuvosto toimittaa komissiolle vuosikertomuksen, jossa arvioidaan, onko kriisinratkaisurahastoa käytetty tämän artiklan 3 kohdan mukaisen päätöksen mukaisesti, ja jonka laadinnassa kriisinratkaisuneuvosto käyttää 34 artiklan mukaisia valtuuksiaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta komission tämän artiklan 3 kohdan mukaisessa päätöksessään mahdollisesti vahvistamien ilmoitusvelvoitteiden soveltamista.
7. Millä tahansa jäsenvaltiolla taikka millä tahansa henkilöllä, yrityksellä tai yhteenliittymällä, jonka etuihin kriisinratkaisurahaston käyttö saattaa vaikuttaa, ja erityisesti 2 artiklassa tarkoitetuilla yhteisöillä on oikeus ilmoittaa komissiolle epäillystä kriisinratkaisurahaston virheellisestä, tämän artiklan 3 kohdan mukaisen päätöksen vastaisesta käytöstä.
8. Siirretään komissiolle valta hyväksyä 93 artiklan mukaisesti delegoituja säädöksiä yksityiskohtaisista menettelysäännöistä, jotka koskevat
a)
edellä olevan 5 kohdan mukaisen takaisinperintäpäätöksen perusteella sovellettavan koron laskentaa,
b)
keinoja, joilla taataan 5 kohdassa tarkoitettu oikeus hyvään hallintoon ja oikeus tutustua asiakirjoihin.
9. Kun komissio katsoo kriisinratkaisuneuvoston suosituksen perusteella tai omasta aloitteestaan, että kriisinratkaisuvälineiden ja -toimien soveltaminen ei täytä perusteita, joiden mukaisesti sen 3 kohdan mukainen alkuperäinen päätös on tehty, se voi tarkastella uudelleen tällaista päätöstä ja hyväksyä asianmukaiset muutokset.
10. Poiketen siitä, mitä 3 kohdassa säädetään, neuvosto voi jäsenvaltion pyynnöstä yksimielisesti päättää, että kriisinratkaisurahaston käyttöä pidetään sisämarkkinoille soveltuvana, jos tällainen päätös on poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi perusteltu. Jos neuvosto ei kuitenkaan ole esittänyt kantaansa seitsemän päivän kuluessa mainitun pyynnön esittämisestä, komissio tekee päätöksen asiassa.
11. Osallistuvien jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden kansallisilla kriisinratkaisuviranomaisilla on tarvittavat valtuudet, jotta voidaan varmistaa 3 kohdan mukaisessa komission päätöksessä vahvistettujen edellytysten noudattaminen ja periä 5 kohdan mukaisen komission päätöksen nojalla takaisin virheellisesti käytetyt määrät.
20 artikla
Arvostus kriisinratkaisua varten
1. Ennen kriisinratkaisutoimesta päättämistä tai kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien käyttämistä kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön varojen ja velkojen oikeudenmukaisen, varovaisen ja realistisen arvostuksen tekee henkilö, joka on riippumaton viranomaisista, myös kriisinratkaisuneuvostosta ja kansallisesta kriisinratkaisuviranomaisesta, ja asianomaisesta yhteisöstä.
2. Jollei 15 kohdasta muuta johdu, arvostus on katsottava lopulliseksi, jos kaikki 1 ja 4-9 kohdassa säädetyt vaatimukset täyttyvät.
3. Jos 1 kohdan mukainen riippumaton arvostus ei ole mahdollinen, kriisinratkaisuneuvosto voi tehdä 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön varojen ja velkojen tilapäisen arvostuksen tämän artiklan 10 kohdan mukaisesti.
4. Arvostuksen tavoitteena on sellaisen 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön varojen ja velkojen arvon arvioiminen, joka täyttää 16 ja 18 artiklassa säädetyt kriisinratkaisun edellytykset.
5. Arvostuksen tarkoituksena on oltava se, että
a)
se tuottaa tietoa perustellun toteamuksen tekemiseksi siitä, täyttyvätkö kriisinratkaisun edellytykset tai pääomainstrumenttien alaskirjauksen tai muuntamisen edellytykset;
b)
se tuottaa tietoa, jos kriisinratkaisun edellytykset täyttyvät, perustellun päätöksen tekemiseksi 2 artiklassa tarkoitettua yhteisöä koskevan asianmukaisen kriisinratkaisutoimen toteuttamisesta;
c)
se tuottaa tietoa kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksia käytettäessä perustellun päätöksen tekemiseksi omistusinstrumenttien mitätöimisen tai laimentamisen laajuudesta sekä kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjauksen tai muuntamisen laajuudesta;
d)
se tuottaa tietoa velkakirjojen arvon alaskirjausta käytettäessä perustellun päätöksen tekemiseksi alentamiskelpoisten velkojen alaskirjauksen tai muuntamisen laajuudesta;
e)
se tuottaa tietoa omaisuudenhoitoyhtiötä tai varojen erottelua käytettäessä perustellun päätöksen tekemiseksi siirrettävistä varoista, oikeuksista, veloista taikka omistusinstrumenteista sekä perustellun päätöksen tekemiseksi kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle taikka tapauksen mukaan omistusinstrumenttien omistajille maksettavan vastikkeen arvosta;
f)
se tuottaa tietoa liiketoimintaa myytäessä perustellun päätöksen tekemiseksi siirrettävistä varoista, oikeuksista, veloista taikka omistusinstrumenteista sekä auttaa kriisinratkaisuneuvostoa saamaan oikean käsityksen siitä, mitkä ovat 24 artiklan 2 kohdan b alakohtaa sovellettaessa käytettävät kaupalliset ehdot;
g)
se kaikissa tapauksissa varmistaa, että mahdolliset tappiot, jotka kohdistuvat 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön varoihin, otetaan kokonaisuudessaan huomioon sovellettaessa kriisinratkaisuvälineitä tai käytettäessä kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksia.
6. Unionin valtiontukikehyksen soveltamista rajoittamatta arvostuksen on soveltuvin osin perustuttava varovaisiin oletuksiin, mukaan lukien maksukyvyttömyysaste ja tappioiden laajuus. Arvostuksessa ei saa olettaa mitään mahdollista 2 artiklassa tarkoitetulle yhteisölle tulevaa poikkeuksellista julkista rahoitustukea, keskuspankin hätärahoituksena antamaa maksuvalmiusapua taikka keskuspankin antamaa maksuvalmiusapua, joka annetaan epätavallisin vakuuksia, juoksuaikaa ja korkoa koskevin ehdoin siitä ajankohdasta alkaen, jona kriisinratkaisutoimi toteutetaan tai kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksia käytetään. Arvostuksessa on lisäksi otettava huomioon, että jos kriisinratkaisuvälinettä sovelletaan,
a)
kriisinratkaisuneuvosto voi saada korvauksen kaikista asianmukaisesti aiheutuneista kohtuullisista kustannuksista kriisinratkaisun kohteena olevalta laitokselta 22 artiklan 6 kohdan mukaisesti;
b)
kriisinratkaisurahasto voi periä korkoa tai maksuja kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle myönnetyistä lainoista tai takauksista 76 artiklan mukaisesti.
7. Arvostusta on täydennettävä seuraavilla 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön kirjanpidosta saatavilla tiedoilla:
a)
päivitetty tase ja selvitys 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön rahoitusasemasta;
b)
analyysi ja arvio varojen kirjanpitoarvosta;
c)
luettelo 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön kirjanpidosta ilmenevistä taseeseen kirjatuista ja taseen ulkopuolisista maksamattomista veloista sekä merkinnät vastaavista luotoista ja 17 artiklan mukaisesta saamisten etusijajärjestyksestä.
8. Tämän artiklan 5 kohdan e ja f alakohdassa tarkoitettujen päätösten perustelemiseksi tämän artiklan 7 kohdan b alakohdassa mainittuja tietoja voidaan tarpeen mukaan täydentää analyysilla ja arviolla 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön varojen ja velkojen markkina-arvosta.
9. Arvostuksessa on ilmoitettava velkojien jaottelu luokkiin niiden saamisten 17 artiklan mukaisen etusijajärjestyksen mukaisesti, ja arvioitava kohtelu, joka kunkin osakkeenomistajien ja velkojien luokan olisi ennakoitu saavan, jos 2 artiklassa tarkoitettu yhteisö olisi purettu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Mainittu arviointi ei saa vaikuttaa 15 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitetun periaatteen, jonka mukaan velkojat eivät saa jäädä kriisinratkaisussa huonompaan asemaan, soveltamiseen.
10. Jos kiireellisten olosuhteiden vuoksi ei ole mahdollista noudattaa 7 ja 9 kohdassa säädettyjä vaatimuksia tai jos sovelletaan 3 kohtaa, on tehtävä tilapäinen arvostus. Tilapäisen arvostuksen on oltava 4 kohdassa säädettyjen vaatimusten mukainen ja, siltä osin kuin kulloisissakin olosuhteissa on kohtuudella mahdollista, 1, 7 ja 9 kohdassa säädettyjen vaatimusten mukainen.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuun tilapäiseen arvostukseen on sisällyttävä puskuri lisätappioita varten sekä asianmukaiset perustelut.
11. Arvostus, joka ei ole kaikkien 1 ja 4-9 kohdassa säädettyjen vaatimusten mukainen, on katsottava tilapäiseksi, kunnes 1 kohdassa tarkoitettu riippumaton henkilö on tehnyt arvostuksen, jossa on noudatettu täysin kaikkia kyseisissä kohdissa säädettyjä vaatimuksia. Tämä jälkikäteen suoritettava lopullinen arvostus on tehtävä niin pian kuin se on käytännössä mahdollista. Se voidaan tehdä erillään 16, 17 ja 18 kohdassa tarkoitetusta arvostuksesta, tai sama riippumaton henkilö voi tehdä kummatkin arvostukset samanaikaisesti siten, että arvostukset kuitenkin ovat toisistaan erilliset.
Jälkikäteen suoritettavan lopullisen arvostuksen tarkoituksena on
a)
varmistaa, että mahdolliset tappiot, jotka kohdistuvat 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön varoihin, otetaan kokonaisuudessaan huomioon kyseisen yhteisön kirjanpidossa;
b)
tuottaa tietoa perustellun päätöksen tekemiseksi velkojien saamisten palauttamiseksi tai maksetun vastikkeen arvon lisäämiseksi tämän artiklan 12 kohdan mukaisesti.
12. Jos jälkikäteen suoritettavassa lopullisessa arvostuksessa 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön varojen nettoarvo arvioidaan korkeammaksi kuin tilapäisessä arvostuksessa, kriisinratkaisuneuvosto voi pyytää, että kansallinen kriisinratkaisuviranomainen
a)
käyttää valtuuksiaan lisätä niiden velkojien tai kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien omistajien saamisten arvoa, jotka on alaskirjattu velkakirjojen arvon alaskirjauksen yhteydessä;
b)
ohjeistaa omaisuudenhoitoyhtiötä tai erillistä varainhoitoyhtiötä suorittamaan uuden vastikemaksun varojen, oikeuksien tai velkojen osalta kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle tai tapauksen mukaan omistusinstrumenttien osalta kyseisten instrumenttien omistajille.
13. Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, 10 ja 11 kohdan mukaisesti tehty tilapäinen arvostus on kriisinratkaisuneuvostolle pätevä peruste päättää kriisinratkaisutoimista, myös ohjeistaa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia ottamaan toimintansa jatkamiseen kykenemätön laitos määräysvaltaansa, tai päättää käyttää kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksia.
14. Kriisinratkaisuneuvosto vahvistaa ja ylläpitää järjestelyjä sen varmistamiseksi, että 27 artiklan mukaisen velkakirjojen arvon alaskirjauksen soveltamiseksi tehtävä arviointi ja tämän artiklan 1-15 kohdassa tarkoitettu arvostus perustuvat mahdollisimman ajantasaiseen ja kattavaan tietoon kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varoista ja veloista.
15. Arvostus on olennainen osa päätöstä kriisinratkaisuvälineen soveltamisesta tai kriisinratkaisuvaltuuden käytöstä tai päätöstä pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien käytöstä. Itse arvostukseen ei voida hakea muutosta erikseen, mutta siihen voidaan hakea muutosta yhdessä kriisinratkaisuneuvoston päätöksen kanssa.
16. Sen arvioimiseksi, olisiko osakkeenomistajia ja velkojia kohdeltu paremmin, jos kriisinratkaisun kohteena oleva laitos olisi asetettu tavanomaiseen maksukyvyttömyysmenettelyyn, kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että 1 kohdassa tarkoitettu riippumaton henkilö tekee arvostuksen mahdollisimman pian kriisinratkaisutoimen tai -toimien toteuttamisen jälkeen. Kyseinen arvostus on tehtävä erillään 1-15 kohdan mukaisesti tehtävästä arvostuksesta.
17. Edellä olevan 16 kohdan mukaisessa arvostuksessa on määritettävä
a)
se, miten osakkeenomistajia ja velkojia tai asiaankuuluvia talletussuojajärjestelmiä olisi kohdeltu, jos kriisinratkaisun kohteena oleva laitos, jonka suhteen kriisinratkaisutoimi tai -toimet on toteutettu, olisi asetettu tavanomaiseen maksukyvyttömyysmenettelyyn kriisinratkaisutoimen toteuttamista koskevan päätöksen tekemisen ajankohtana;
b)
se, miten osakkeenomistajia ja velkojia on tosiasiallisesti kohdeltu kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen kriisinratkaisun yhteydessä; ja
c)
se, eroaako tämän kohdan a alakohdassa tarkoitettu kohtelu tämän kohdan b alakohdassa tarkoitetusta kohtelusta.
18. Edellä olevan 16 kohdan mukaisessa arvostuksessa on
a)
oletettava, että kriisinratkaisun kohteena oleva laitos, jonka suhteen kriisinratkaisutoimi tai -toimet on toteutettu, olisi asetettu tavanomaiseen maksukyvyttömyysmenettelyyn kriisinratkaisutoimen toteuttamista koskevan päätöksen tekemisen ajankohtana;
b)
oletettava, että kriisinratkaisutoimea tai -toimia ei ole toteutettu;
c)
jätettävä huomioimatta kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle mahdollisesti myönnetty poikkeuksellinen julkinen rahoitustuki.
21 artikla
Pääomainstrumenttien alaskirjaus ja muuntaminen
1. Kriisinratkaisuneuvosto käyttää valtuuksia alaskirjata tai muuntaa kyseeseen tulevia pääomainstrumentteja 18 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien sekä 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien osalta, kun näiden kohtien soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät, ainoastaan silloin, kun se arvioi johdon istunnossaan saatuaan toisen alakohdan mukaisen ilmoituksen tai omasta aloitteestaan, että yksi tai useampi seuraavista edellytyksistä täyttyy:
a)
edellä 16 ja 18 artiklassa säädettyjen kriisinratkaisun edellytysten on todettu täyttyneen ennen kuin mitään kriisinratkaisutoimea on toteutettu;
b)
yhteisö ei ole enää toimintakykyinen, jollei kyseeseen tulevia pääomainstrumentteja alaskirjata tai muunneta omaksi pääomaksi;
c)
jos kyseeseen tulevat pääomainstrumentit on laskenut liikkeeseen tytäryritys ja jos nämä kyseeseen tulevat pääomainstrumentit on hyväksytty omia varoja koskevien vaatimusten täyttämiseksi yksittäisen tytäryrityksen tasolla ja konsolidoidulla tasolla, konserni ei ole enää toimintakykyinen, jollei kyseisten instrumenttien suhteen käytetä alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksia;
d)
jos kyseeseen tulevat pääomainstrumentit on laskenut liikkeeseen emoyritys ja jos nämä kyseeseen tulevat pääomainstrumentit on hyväksytty omia varoja koskevien vaatimusten täyttämiseksi yksittäisen emoyrityksen tasolla tai konsolidoidulla tasolla, konserni ei ole enää toimintakykyinen, jollei kyseisten instrumenttien suhteen käytetä alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksia;
e)
yhteisö tai konserni pyytää poikkeuksellista julkista rahoitustukea, lukuun ottamatta 18 artiklan 4 kohdan d alakohdan iii alakohdassa säädettyjä tilanteita.
EKP arvioi ensimmäisen alakohdan a, a a ja a b alakohdassa tarkoitetut edellytykset kuultuaan kriisinratkaisuneuvostoa. Myös kriisinratkaisuneuvosto voi tehdä tällaisen arvioinnin johdon istunnossaan.
2. Arvioitaessa, onko yhteisö tai konserni toimintakykyinen, kriisinratkaisuneuvosto voi johdon istunnossaan tehdä tällaisen arvion ainoastaan sen jälkeen, kun se on ensin ilmoittanut EKP:lle aikomuksestaan, ja ainoastaan, jos EKP ei tee kyseistä arviota kolmen kalenteripäivän kuluessa tällaisen tiedon vastaanottamisesta. EKP antaa kriisinratkaisuneuvostolle viipymättä kaikki asiaan liittyvät tiedot, joita kriisinratkaisuneuvosto pyytää arviointiaan varten.
3. Tämä artiklan 1 kohdan soveltamiseksi on katsottava, että 2 artiklassa tarkoitettu yhteisö tai konserni ei ole enää toimintakykyinen, ainoastaan, jos kumpikin seuraavista edellytyksistä täyttyy:
a)
kyseinen yhteisö tai konserni on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa;
b)
kun otetaan huomioon ajoitus ja muut asiaankuuluvat olosuhteet, ei voida kohtuudella olettaa, että yhteisön tai konsernin kykenemättömyys jatkaa toimintaansa on estettävissä kohtuullisessa ajassa millään muulla toimenpiteellä, kuten vaihtoehtoisilla yksityisen sektorin toimenpiteillä tai valvontatoimella (mukaan lukien varhaisen tilanteeseen puuttumisen toimenpiteet), kuin kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjauksella tai muuntamisella erillisenä toimenpiteenä tai yhdessä kriisinratkaisutoimen kanssa.
4. Tämän artiklan 3 kohdan a alakohdan soveltamiseksi yhteisön on katsottava olevan kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, jos se on yhdessä tai useammassa 18 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuista tilanteista.
5. Edellä olevan 3 kohdan a alakohdan soveltamiseksi konsernin on katsottava olevan kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, jos konserni rikkoo tai sen voidaan objektiivisten tosiseikkojen perusteella ennakoida lähitulevaisuudessa rikkovan konsolidoituja vakavaraisuusvaatimuksia siten, että EKP:n tai kansallisen toimivaltaisen viranomaisen olisi perusteltua toteuttaa toimia, muun muassa koska konserni on kärsinyt tai todennäköisesti kärsii tappioita, jotka kuluttavat sen kaikki omat varat tai merkittävän osan niistä.
6. Tytäryrityksen liikkeeseen laskemia kyseeseen tulevia pääomainstrumentteja ei saa alaskirjata suuremmassa määrin eikä muuntaa direktiivin 2014/59/EU 59 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla huonommin ehdoin kuin mitä etusijajärjestyksessä samalla sijalla olevia pääomainstrumentteja on alaskirjattu tai muunnettu emoyrityksen tasolla.
7. Jos yksi tai useampi 1 kohdassa tarkoitetuista edellytyksistä täyttyy, kriisinratkaisuneuvosto päättää 18 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen, onko kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksia käytettävä erikseen vai 18 artiklan mukaisen menettelyn mukaisesti yhdessä kriisinratkaisutoimen kanssa.
8. Kun kriisinratkaisuneuvosto toteaa tämän asetuksen 18 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen, että yksi tai useampi tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista edellytyksistä täyttyy mutta tämän asetuksen 18 artiklan 1 kohdan mukaiset kriisinratkaisun edellytykset eivät täyty, se ohjeistaa viipymättä kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia käyttämään alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksia direktiivin 2014/59/EU 59 ja 60 artiklan mukaisesti.
Kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että ennen kuin kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset käyttävät kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksia, 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön tai konsernin varojen ja velkojen arvostus toteutetaan 20 artiklan 1-15 kohdan mukaisesti. Arvostusta käytetään pohjana laskettaessa kyseeseen tuleviin pääomainstrumentteihin tappioiden kattamiseksi sovellettavaa alaskirjausta ja kyseeseen tuleviin pääomainstrumentteihin 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön tai konsernin pääomapohjan vahvistamiseksi sovellettavaa muuntamisen tasoa.
9. Jos yksi tai useampi tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista edellytyksistä täyttyy ja myös 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut edellytykset täyttyvät, sovelletaan 18 artiklan 6, 7 ja 8 kohdassa säädettyä menettelyä.
10. Kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset käyttävät alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksia viipymättä 17 artiklan mukaisen saamisten etusijajärjestyksen mukaisesti sekä niin, että saadaan seuraavat tulokset:
a)
ydinpääoman eriä alennetaan ensin suhteessa tappioihin ja enintään niiden määrää vastaavasti;
b)
ensisijaisen lisäpääoman instrumenttien pääoma alaskirjataan tai muunnetaan ydinpääoman instrumenteiksi tai toteutetaan kumpikin toimenpide siinä määrin kuin on tarpeen 14 artiklassa tarkoitettujen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi tai enintään kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien määrää vastaavasti sen mukaan, kumpi on alhaisempi;
c)
toissijaisen pääoman instrumenttien pääoma alaskirjataan tai muunnetaan ydinpääoman instrumenteiksi tai toteutetaan kumpikin toimenpide siinä määrin kuin on tarpeen 14 artiklassa tarkoitettujen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi tai enintään kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien määrää vastaavasti sen mukaan, kumpi on alhaisempi.
11. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on pantava kriisinratkaisuneuvoston ohjeet täytäntöön ja alaskirjattava tai muunnettava kyseeseen tulevat pääomainstrumentit 29 artiklan mukaisesti.
22 artikla
Kriisinratkaisuvälineitä koskevat yleiset periaatteet
1. Jos kriisinratkaisuneuvosto päättää soveltaa kriisinratkaisuvälinettä 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun yhteisöön tai konserniin tai 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettuun yhteisöön tai konserniin ja jos kriisinratkaisutoimi johtaisi velkojille lankeaviin tappioihin tai velkojien saamisten muuntamiseen, kriisinratkaisuneuvosto ohjeistaa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia käyttämään kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksia 21 artiklan mukaisesti välittömästi ennen kriisinratkaisuvälineen soveltamista tai yhtä aikaa sen kanssa.
2. Edellä 18 kohdan 6 kohdan b alakohdassa tarkoitetut kriisinratkaisuvälineet ovat seuraavat:
a)
liiketoiminnan myynti;
b)
omaisuudenhoitoyhtiön käyttö;
c)
varojen erottelu;
d)
velkakirjojen arvon alaskirjaus.
3. Hyväksyessään 18 artiklan 6 kohdan mukaista kriisinratkaisumääräystä kriisinratkaisuneuvosto ottaa huomioon seuraavat tekijät:
a)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varat ja velat 20 artiklan mukaisen arvostuksen perusteella;
b)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen likviditeettitilanne;
c)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen franchise-arvon markkinoitavuus markkinoiden kilpailuolosuhteiden ja taloudellisten olosuhteiden perusteella;
d)
käytettävissä oleva aika.
4. Kriisinratkaisuvälineitä on sovellettava 14 artiklassa vahvistettujen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi 15 artiklassa vahvistettujen kriisinratkaisun periaatteiden mukaisesti. Niitä voidaan soveltaa joko yksittäin tai minä tahansa yhdistelmänä, lukuun ottamatta kuitenkaan varojen erottelua, jota voidaan soveltaa ainoastaan toisen kriisinratkaisuvälineen kanssa.
5. Kun tämän artiklan 2 kohdan a tai b alakohdassa tarkoitettuja kriisinratkaisuvälineitä käytetään siirtämään ainoastaan osa kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varoista, oikeuksista tai veloista, jäljelle jäävä 2 artiklassa tarkoitettu yhteisö, josta varat, oikeudet tai velat on siirretty, on purettava tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä.
6. Kriisinratkaisuneuvosto voi saada korvauksen kaikista kohtuullisista kustannuksista, jotka ovat asianmukaisesti aiheutuneet kriisinratkaisuvälineiden tai -valtuuksien käytöstä, yhdellä tai useammalla seuraavista tavoista:
a)
vähennyksenä kaikista vastikkeista, joita vastaanottaja on maksanut kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle tai tapauksen mukaan omistusinstrumenttien omistajille;
b)
kriisinratkaisun kohteena olevasta laitoksesta etuoikeutettuna velkojana; tai
c)
omaisuudenhoitoyhtiön tai erillisen varainhoitoyhtiön lakkauttamisesta syntyneestä mahdollisesta tuotosta etuoikeutettuna velkojana.
Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kriisinratkaisurahaston käytön yhteydessä saama mahdollinen tuotto on maksettava kriisinratkaisuneuvostolle.
23 artikla
Kriisinratkaisumääräys
Kriisinratkaisuneuvoston 18 artiklan mukaisesti hyväksymässä kriisinratkaisumääräyksessä vahvistetaan mahdollisten valtiontuesta tai kriisinratkaisurahaston tuesta tehtyjen päätösten mukaisesti kriisinratkaisun kohteena olevaan laitokseen sovellettavien kriisinratkaisuvälineiden yksityiskohdat, jotka koskevat ainakin 24 artiklan 2 kohdassa, 25 artiklan 2 kohdassa, 26 artiklan 2 kohdassa ja 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä, jotka, kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset toteuttavat osaksi kansallista lainsäädäntöä saatettujen direktiivin 2014/59/EU asiaa koskevien säännösten mukaisesti, ja määritetään kriisinratkaisurahastosta käytettävät määrät sekä tarkoitukset, joihin kriisinratkaisurahastoa käytetään.
Kriisinratkaisumääräyksessä esitetään ne kriisinratkaisutoimet, jotka kriisinratkaisuneuvoston olisi toteutettava unionissa emoyrityksenä toimivan yrityksen tai osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yksittäisten konserniin kuuluvien yhteisöjen suhteen 14 artiklassa tarkoitettujen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi ja 15 artiklassa tarkoitettujen kriisinratkaisun periaatteiden noudattamiseksi.
Kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio ottavat kriisinratkaisumääräystä hyväksyessään huomioon 8 artiklassa tarkoitetun kriisinratkaisusuunnitelman ja konsernin kriisinratkaisusuunnitelman ja noudattavat sitä, paitsi jos kriisinratkaisuneuvosto arvioi kulloistenkin olosuhteiden perusteella, että kriisinratkaisutavoitteet saavutetaan tehokkaammin toteuttamalla muita kuin kriisinratkaisusuunnitelmassa tarkoitettuja toimia.
Kriisinratkaisuneuvosto voi kriisinratkaisuprosessin aikana tarvittaessa muuttaa kriisinratkaisumääräystä ja saattaa sen ajan tasalle tapauksen olosuhteiden mukaisesti. Muuttamisessa ja ajan tasalle saattamisessa sovelletaan 18 artiklassa säädettyä menettelyä.
Kriisinratkaisumääräyksessä määrätään tarpeen mukaan lisäksi, että kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset voivat tarvittaessa nimittää erityisjohtajan kriisinratkaisun kohteena olevaan laitokseen direktiivin 2014/59/EU 35 artiklan nojalla. Kriisinratkaisuneuvosto voi vahvistaa, että kaikille konserniin kuuluville yhteisöille nimitetään sama erityisjohtaja, kun tämä on tarpeen sen ratkaisemiseksi, miten kyseisten yhteisöjen taloudellinen vakaus voidaan palauttaa.
24 artikla
Liiketoiminnan myynti
1. Liiketoiminnan myynti muodostuu kriisinratkaisumääräyksessä seuraavien siirtämisestä ostajalle, joka ei ole omaisuudenhoitoyhtiö:
a)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen liikkeeseen laskemat omistusinstrumentit; tai
b)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen kaikki tai mitkä tahansa varat, oikeudet tai velat.
2. Kriisinratkaisumääräyksessä vahvistetaan liiketoiminnan myynnin osalta seuraavat:
a)
instrumentit, varat, oikeudet ja velat, jotka kansallinen kriisinratkaisuviranomainen siirtää direktiivin 2014/59/EU 38 artiklan 1 ja 7-11 kohdan mukaisesti;
b)
kaupalliset ehdot, joissa on otettu huomioon olosuhteet ja kriisinratkaisuprosessissa aiheutuneet kustannukset ja menot ja joiden mukaisesti kansallinen kriisinratkaisuviranomainen suorittaa siirron direktiivin 2014/59/EU 38 artiklan 2, 3 ja 4 kohdan mukaisesti;
c)
se, voiko kansallinen kriisinratkaisuviranomainen käyttää siirtovaltuuksia useammin kuin kerran direktiivin 2014/59/EU 38 artiklan 5 ja 6 kohdan mukaisesti;
d)
järjestelyt, joilla kansallinen kriisinratkaisuviranomainen markkinoi kyseistä yhteisöä tai kyseisiä instrumentteja, varoja, oikeuksia ja velkoja direktiivin 2014/59/EU 39 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti;
e)
se, heikentävätkö kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen noudattamat markkinointivaatimukset todennäköisesti tämän artiklan 3 kohdan mukaisesti kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamista.
3. Kriisinratkaisuneuvosto toteuttaa liiketoiminnan myynnin noudattamatta 2 kohdan e alakohdassa säädettyjä markkinointivaatimuksia, jos se katsoo, että kyseisten vaatimusten noudattaminen todennäköisesti heikentää yhden tai useamman kriisinratkaisutavoitteen saavuttamista, ja erityisesti, jos seuraavat edellytykset täyttyvät:
a)
se katsoo, että kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen kykenemättömyydestä tai todennäköisestä kykenemättömyydestä jatkaa toimintaansa aiheutuu merkittävä uhka rahoitusvakaudelle tai että se pahentaa tätä uhkaa; ja
b)
se katsoo, että näiden vaatimusten noudattaminen todennäköisesti heikentää liiketoiminnan myynnin tuloksellisuutta pyrittäessä poistamaan mainittu uhka tai saavuttamaan 14 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu kriisinratkaisutavoite.
25 artikla
Omaisuudenhoitoyhtiön käyttö
1. Omaisuudenhoitoyhtiön käyttö muodostuu kriisinratkaisumääräyksessä minkä tahansa seuraavista siirtämisestä omaisuudenhoitoyhtiölle:
a)
kriisinratkaisun kohteena olevan yhden tai useamman laitoksen liikkeeseen laskemat omistusinstrumentit; tai
b)
kriisinratkaisun kohteena olevan yhden tai useamman laitoksen kaikki tai mitkä tahansa varat, oikeudet tai velat.
2. Kriisinratkaisumääräyksessä vahvistetaan omaisuudenhoitoyhtiön käytön osalta seuraavat:
a)
instrumentit, varat, oikeudet ja velat, jotka kansallinen kriisinratkaisuviranomainen siirtää omaisuudenhoitoyhtiölle direktiivin 2014/59/EU 40 artiklan 1-12 kohdan mukaisesti;
b)
järjestelyt, joilla kansallinen kriisinratkaisuviranomainen perustaa omaisuudenhoitoyhtiön, hoitaa sitä ja lakkauttaa sen direktiivin 2014/59/EU 41 artiklan 1, 2, 3 ja 5-9 kohdan mukaisesti;
c)
järjestelyt, joilla kansallinen kriisinratkaisuviranomainen markkinoi omaisuudenhoitoyhtiötä tai sen varoja tai velkoja direktiivin 2014/59/EU 41 artiklan 4 kohdan mukaisesti.
3. Kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen omaisuudenhoitoyhtiölle siirtämien velkojen kokonaisarvo ei ylitä kriisinratkaisun kohteena olevasta laitoksesta siirrettyjen tai muista lähteistä peräisin olevien oikeuksien ja varojen kokonaisarvoa.
26 artikla
Varojen erottelu
1. Varojen erottelu muodostuu kriisinratkaisumääräyksessä kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen tai omaisuudenhoitoyhtiön varojen, oikeuksien tai velkojen siirtämisestä yhteen tai useampaan erilliseen varainhoitoyhtiöön.
2. Kriisinratkaisumääräyksessä vahvistetaan varojen erottelun osalta seuraavat:
a)
varat, oikeudet ja velat, jotka kansallinen kriisinratkaisuviranomainen siirtää erilliseen varainhoitoyhtiöön direktiivin 2014/59/EU 42 artiklan 1-5 ja 8-13 kohdan mukaisesti;
b)
vastike, jota vastaan kansallinen kriisinratkaisuviranomainen siirtää varat, oikeudet ja velat erilliseen varainhoitoyhtiöön, tämän asetuksen 20 artiklassa vahvistettujen periaatteiden ja direktiivin 2014/59/EU 42 artiklan 7 kohdan sekä unionin valtiontukikehyksen mukaisesti.
Ensimmäisen alakohdan b alakohta ei estä asettamasta vastikkeelle nimellistä tai negatiivista arvoa.
27 artikla
Velkakirjojen arvon alaskirjaus
1. Velkakirjojen arvon alaskirjausta voidaan soveltaa mitä tahansa seuraavaa tarkoitusta varten:
a)
kriisinratkaisun edellytykset täyttävän tämän asetuksen 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön pääoman vahvistaminen riittävässä määrin, jotta voidaan palauttaa laitoksen tai yhteisön kyky noudattaa toimiluvan ehtoja (siltä osin kuin kyseisiä ehtoja sovelletaan yhteisöön), ja jatkaa toimintoja, joita varten se on saanut toimiluvan direktiivin 2013/36/EU tai direktiivin 2014/65/EU nojalla, jos kyseinen yhteisö on saanut toimiluvan näiden direktiivien nojalla, ja jotta voidaan säilyttää markkinoiden luottamus laitokseen tai yhteisöön riittävänä;
b)
saamisten tai velkainstrumenttien pääoman muuntaminen omaksi pääomaksi tai alentaminen silloin, kun ne siirretään
i)
omaisuudenhoitoyhtiöön sen pääomittamiseksi; tai
ii)
käytettäessä liiketoiminnan myyntiä tai varojen erottelua.
Kriisinratkaisumääräyksessä vahvistetaan velkakirjojen arvon alaskirjauksen osalta seuraavat:
a)
kokonaismäärä, jolla alentamiskelpoisten velkojen arvoa on vähennettävä tai muunnettava 13 kohdan mukaisesti;
b)
velat, jotka voidaan 5-14 kohdan mukaisesti rajata alaskirjauksen ulkopuolelle;
c)
16 kohdan mukaisesti toimitettavan liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelman tavoitteet ja vähimmäissisältö.
2. Velkakirjojen arvon alaskirjausta voidaan soveltaa 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa mainittua tarkoitusta varten vain, jos yhdessä muiden asiaankuuluvien toimenpiteiden kanssa, mukaan lukien 16 artiklassa vaaditun liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelman mukaisesti toteutetut toimenpiteet, voidaan asiaankuuluvien kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamisen lisäksi kohtuudella odottaa, että sillä voidaan palauttaa kyseisen yhteisön taloudellinen vakaus ja pitkän aikavälin elinkelpoisuus.
Jos ensimmäisessä alakohdassa säädetyt edellytykset eivät täyty, sovelletaan soveltuvin osin mitä tahansa 22 artiklan 2 kohdan a, b ja c alakohdassa tarkoitettua kriisinratkaisuvälinettä ja mainitun kohdan d alakohdassa tarkoitettua velkakirjojen arvon alaskirjausta.
3. Velkakirjojen arvon alaskirjausta tai muuntamista ei sovelleta seuraaviin velkoihin riippumatta siitä, säännelläänkö niitä jäsenvaltion tai kolmannen maan lainsäädännössä:
a)
suojatut talletukset;
b)
vakuudelliset velat, mukaan lukien katetut joukkovelkakirjalainat ja suojaustarkoituksessa käytettyjen rahoitusinstrumenttien muodossa olevat velat, jotka muodostavat vakuuspoolin erottamattoman osan ja jotka ovat kansallisen oikeuden mukaisesti samalla tavalla vakuudellisia kuin katetut joukkovelkakirjalainat;
c)
velat, jotka aiheutuvat siitä, että tämän asetuksen 2 artiklassa tarkoitetun laitoksen tai yhteisön hallussa on asiakkaan varoja tai asiakkaan rahaa, mukaan lukien direktiivin 2009/65/EY 1 artiklan 2 kohdassa määriteltyjen yhteissijoitusyritysten tai Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/61/EU (17) 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määriteltyjen vaihtoehtoisten sijoitusrahastojen puolesta hallussa pidetyt varat tai hallussa pidetty raha, edellyttäen, että asiakas on suojattu sovellettavan maksukyvyttömyyslainsäädännön nojalla;
d)
velat, jotka aiheutuvat varainhoitosuhteesta 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön (varainhoitaja) ja toisen henkilön (edunsaaja) välillä, edellyttäen, että edunsaaja on suojattu sovellettavan maksukyvyttömyys- tai siviililainsäädännön nojalla;
e)
velat, joiden alkuperäinen maturiteetti on alle seitsemän päivää ja joiden edunsaajana on laitos, joka ei ole samaan konserniin kuuluva yhteisö;
f)
velat, joiden jäljellä oleva maturiteetti on alle seitsemän päivää ja joiden edunsaajina ovat Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/26/EY (18) mukaisesti nimetyt järjestelmät tai järjestelmien ylläpitäjät tai niiden osapuolet ja jotka aiheutuvat tällaiseen järjestelmään osallistumisesta;
g)
velat, joiden edunsaajana on jokin seuraavista:
i)
työntekijä kertyneen palkan, eläke-etuuden tai muun kiinteän palkkion osalta, lukuun ottamatta palkkion muuttuvaa osaa, jota ei säännellä työehtosopimuksella;
ii)
kaupallinen velkoja, joka tarjoaa 2 artiklassa tarkoitetulle laitokselle tai yhteisölle sen jokapäiväisen toiminnan kannalta keskeisiä tavaroita ja palveluja, mukaan lukien IT-palvelut, yleishyödylliset palvelut sekä tilojen vuokraus, huolto ja ylläpito;
iii)
vero- ja sosiaaliturvaviranomainen, edellyttäen, että kyseiset velat ovat etuoikeutettuja sovellettavan lainsäädännön nojalla;
iv)
talletussuojajärjestelmät, jotka muodostuvat direktiivin 2014/49/EU mukaisesti maksettavista kannatusmaksuista.
Ensimmäisen alakohdan g alakohdan i alakohtaa ei sovelleta direktiivin 2013/36/EU 92 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen olennaista riskinottoa edellyttävissä tehtävissä toimivien henkilöiden palkkion muuttuvaan osaan.
4. Tämän artiklan 3 kohdassa tarkoitettu velkakirjojen arvon alaskirjauksen soveltamisala ei estä käyttämästä näitä valtuuksia tapauksen mukaan vakuudellisen velan tai sellaisen velan, jonka vakuudeksi on annettu pantti tai kiinnitys, siihen osaan, jota vakuutena käytettyjen varojen, pantin tai kiinnityksen tai muun vakuuden arvo ei riitä kattamaan, tai talletuksen siihen osaan, joka ylittää direktiivin 2014/49/EU 6 artiklassa säädetyn talletussuojan tason.
Kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että kaikki tiettyyn katettujen joukkovelkakirjalainojen vakuuspooliin liittyvät vakuudeksi annetut varat säilyvät koskemattomina ja pidetään erillään ja riittävästi rahoitettuina.
Kriisinratkaisuneuvosto ohjeistaa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia rajoittamaan tämän asetuksen 10 artiklan 11 kohdan b alakohdan mukaisesti yhteisöjen ja konsernien purkamis- ja uudelleenjärjestämismahdollisuuksien varmistamiseksi sitä, missä määrin muut laitokset pitävät hallussaan velkakirjojen arvon alaskirjauksen toteuttamiseksi alentamiskelpoisia velkoja, lukuun ottamatta samaan konserniin kuuluvien yhteisöjen hallussa olevia velkoja, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asetuksen (EU) N:o 575/2013 ja direktiivin 2013/36/EU asiakasriskejä koskevia sääntöjä.
5. Poikkeuksellisissa tilanteissa, kun käytetään velkakirjojen arvon alaskirjausta, tietyt velat voidaan rajata tai osittain rajata alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien soveltamisalan ulkopuolelle, jos
a)
kyseisen velan osalta velkakirjojen arvon alaskirjausta ei ole mahdollista suorittaa kohtuullisessa ajassa asianomaisen kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen vilpittömistä pyrkimyksistä huolimatta;
b)
ulkopuolelle rajaaminen on ehdottoman välttämätöntä ja oikeasuhteista kriittisten toimintojen ja ydinliiketoiminta-alueiden jatkuvuuden varmistamiseksi niin, että säilytetään kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen kyky jatkaa kriittisiä toimintoja, palveluja ja transaktioita;
c)
ulkopuolelle rajaaminen on ehdottoman välttämätöntä ja oikeasuhteista sellaisen laajan häiriöiden leviämisen välttämiseksi erityisesti luonnollisten henkilöiden sekä mikroyritysten ja pienten ja keskisuurten yritysten hallussa olevien suojakelpoisten talletusten osalta, joka haittaisi vakavasti rahoitusmarkkinoiden ja niiden perusrakenteiden toimintaa tavalla, josta voisi aiheutua vakavia häiriöitä jäsenvaltioiden tai unionin taloudelle; tai
d)
velkakirjojen arvon alaskirjauksen soveltaminen näihin velkoihin johtaisi kyseisten velkojen arvon sellaiseen alentumiseen, että siitä muille velkojille koituvat tappiot olisivat suuremmat kuin jos kyseiset velat rajattaisiin velkakirjojen arvon alaskirjauksen ulkopuolelle.
Jos alentamiskelpoinen velka tai alentamiskelpoisten velkojen luokka rajataan tai osittain rajataan alaskirjauksen ulkopuolelle tämän kohdan nojalla, muihin alentamiskelpoisiin velkoihin sovellettavaa alaskirjaus- tai muuntamistasoa voidaan korottaa kyseisten rajausten huomioon ottamiseksi edellyttäen, että muihin alentamiskelpoisiin velkoihin sovellettava alaskirjaus- ja muuntamistaso on 15 artiklan 1 kohdan g alakohdassa esitetyn periaatteen mukainen.
6. Jos alentamiskelpoista velkaa tai alentamiskelpoisten velkojen luokkaa, joka on rajattu tai osittain rajattu alaskirjauksen ulkopuolelle 5 kohdan nojalla, ja tappioita, jotka olisivat langenneet näistä veloista, ei ole siirretty täysimääräisesti muille velkojille, kriisinratkaisurahastosta voidaan antaa kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle rahoitusta, jotta voidaan tehdä jompikumpi tai molemmat seuraavista:
a)
kattaa tappiot, joita ei ole katettu alentamiskelpoisilla veloilla, ja palauttaa kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varojen nettoarvo nollaksi 13 kohdan a alakohdan mukaisesti;
b)
ostaa kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen omistusinstrumentteja tai pääomainstrumentteja laitoksen pääomapohjan vahvistamiseksi 13 kohdan b alakohdan mukaisesti.
7. Kriisinratkaisurahastosta voidaan antaa 6 kohdassa tarkoitettua rahoitusta ainoastaan, jos
a)
osakkeenomistajat ja kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien ja muiden alentamiskelpoisten velkojen omistajat ovat alaskirjauksella, muuntamisella tai muulla tavoin suorittaneet rahoitusosuuden tappioiden kattamiseksi ja pääomapohjan vahvistamiseksi määrän, joka on vähintään 8 prosenttia kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen velkojen kokonaismäärästä, omat varat mukaan lukien, kriisinratkaisutoimen suorittamisen ajankohtana 20 artiklan 1-15 kohdassa säädetyn arvostuksen mukaisesti mitattuna; ja
b)
kriisinratkaisurahaston rahoitusosuus ei ylitä 5:tä prosenttia kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen velkojen kokonaismäärästä, omat varat mukaan lukien, kriisinratkaisutoimen suorittamisen ajankohtana 20 artiklan 1-15 kohdassa säädetyn arvostuksen mukaisesti mitattuna.
8. Tämän artiklan 7 kohdassa tarkoitettu kriisinratkaisurahaston rahoitusosuus voidaan rahoittaa
a)
kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevalla määrällä, joka on kerätty tämän asetuksen 2 artiklassa tarkoitetuilta yhteisöiltä vakausmaksuina direktiivissä 2014/59/EU ja tämän asetuksen 67 artiklan 4 kohdassa sekä 70 ja 71 artiklassa säädettyjen sääntöjen mukaisesti;
b)
vaihtoehtoisista rahoituslähteistä kerätyillä määrillä 73 ja 74 artiklan mukaisesti, jos tämän kohdan a alakohdassa tarkoitetut määrät eivät riitä.
9. Poikkeuksellisissa tilanteissa voidaan pyrkiä saamaan lisärahoitusta vaihtoehtoisista rahoituslähteistä sen jälkeen, kun
a)
edellä 7 kohdan b alakohdassa säädetty 5 prosentin raja on saavutettu; ja
b)
kaikki vakuudettomat, etuoikeudettomat velat, jotka eivät ole suojakelpoisia talletuksia, on alaskirjattu tai muunnettu täysimääräisesti.
10. Vaihtoehtoisesti tai lisäksi, jos 9 kohdan a ja b alakohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät, voidaan suorittaa rahoitusosuus varoista, jotka on peritty ennakollisina vakausmaksuina 70 artiklan mukaisesti ja joita ei ole vielä käytetty.
11. Sovellettaessa tätä asetusta ei sovelleta direktiivin 2014/59/EU 44 artiklan 8 kohtaa.
12. Tehtäessä 5 kohdassa tarkoitettua päätöstä on otettava asianmukaisesti huomioon:
a)
periaate, jonka mukaan tappioiden olisi langettava ensisijaisesti kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen osakkeenomistajien ja sen jälkeen yleensä velkojien maksettaviksi etusijajärjestyksessä;
b)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen kapasiteetti tappioiden kattamiseen, jos velka tai velkaluokka jätetään alaskirjauksen ulkopuolelle; ja
c)
tarve säilyttää riittävät varat kriisinratkaisun rahoitusta varten.
13. Kriisinratkaisuneuvosto arvioi 20 artiklan 1-15 kohdan mukaisen arvostuksen perusteella kokonaismäärän seuraavista:
a)
tapauksen mukaan määrän, jolla alentamiskelpoiset velat on alaskirjattava sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varojen nettoarvo on nolla; ja
b)
tapauksen mukaan määrän, jolla alentamiskelpoisia velkoja on muunnettava osakkeiksi tai muuntyyppisiksi pääomainstrumenteiksi ydinpääoman suhteen palauttamiseksi, kun on kyseessä joko:
i)
kriisinratkaisun kohteena oleva laitos; tai
ii)
omaisuudenhoitoyhtiö.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetussa arvioinnissa on vahvistettava määrä, jolla alentamiskelpoisten velkojen arvoa on kirjattava alas tai alentamiskelpoisia velkoja on muunnettava kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen ydinpääoman suhteen palauttamiseksi tai tapauksen mukaan omaisuudenhoitoyhtiön suhteen vahvistamiseksi, ottaen huomioon 76 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla mahdollisesti tehty suoritus kriisinratkaisurahastosta pääoman lisäämiseksi, ja markkinoiden riittävän luottamuksen säilyttämiseksi kriisinratkaisun kohteena olevaan laitokseen tai omaisuudenhoitoyhtiöön ja sen varmistamiseksi, että se voi edelleen noudattaa toimiluvan ehtoja vähintään yhden vuoden ajan ja jatkaa toimintoja, joita varten se on saanut toimiluvan direktiivin 2013/36/EU tai direktiivin 2014/65/EU nojalla.
Jos kriisinratkaisuneuvosto aikoo käyttää 26 artiklassa tarkoitettua varojen erottelua, siinä määrässä, jonka verran alentamiskelpoisia velkoja on vähennettävä, on otettava huomioon soveltuvin osin erillisen varainhoitoyhtiön pääomatarpeiden huolellinen arvio.
14. Edellä olevan 5 kohdan mukaisia alaskirjauksen ulkopuolelle rajaamisia voidaan soveltaa joko velan rajaamiseksi kokonaan alaskirjauksen ulkopuolelle tai kyseiseen velkaan sovellettavan alaskirjauksen laajuuden rajoittamiseksi.
15. Alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksissa on noudatettava tämän asetuksen 17 artiklassa säädettyä saamisten etusijajärjestystä koskevia vaatimuksia.
16. Kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen on viipymättä toimitettava kriisinratkaisuneuvostolle liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelma, joka on saatu direktiivin 2014/59/EU 52 artiklan 1, 2 ja 3 kohdan mukaisesti ylimmältä hallintoelimeltä tai kyseisen direktiivin 72 artiklan 1 kohdan nojalla nimitetyltä yhdeltä tai useammalta henkilöltä.
Asianomaisen kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen on kahden viikon kuluessa päivästä, jona liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelma on toimitettu, toimitettava kriisinratkaisuneuvostolle kyseisestä suunnitelmasta tekemänsä arviointi. Kriisinratkaisuneuvosto arvioi kuukauden kuluessa päivästä, jona liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelma on toimitettu, millä todennäköisyydellä suunnitelman toteuttaminen palauttaa 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön pitkän aikavälin elinkelpoisuuden. Arviointi on tehtävä yhteisymmärryksessä kansallisen toimivaltaisen viranomaisen tai tapauksen mukaan EKP:n kanssa.
Jos kriisinratkaisuneuvosto on vakuuttunut, että suunnitelman avulla päästäisiin kyseiseen tavoitteeseen, se antaa kansalliselle kriisinratkaisuviranomaiselle luvan hyväksyä suunnitelma direktiivin 2014/59/EU 52 artiklan 7 kohdan mukaisesti. Jos kriisinratkaisuneuvosto ei katso, että suunnitelman avulla päästäisiin kyseiseen tavoitteeseen, se ohjeistaa kansallista kriisinratkaisuviranomaista ilmoittamaan ylimmälle hallintoelimelle tai mainitun direktiivin 72 artiklan 1 kohdan mukaisesti nimitetylle yhdelle tai useammalle henkilölle huomioistaan ja vaatii muuttamaan suunnitelmaa niin, että huomiot saadaan käsiteltyä mainitun direktiivin 52 artiklan 8 kohdan mukaisesti. Kummassakin tapauksessa tämä on tehtävä yhteisymmärryksessä kansallisen toimivaltaisen viranomaisen tai tapauksen mukaan EKP:n kanssa.
Ylimmän hallintoelimen tai direktiivin 2014/59/EU 72 artiklan 1 kohdan mukaisesti nimitetyn yhden tai useamman henkilön on kahden viikon kuluttua päivästä, jona kyseinen ilmoitus on vastaanotettu, toimitettava muutettu suunnitelma kansalliselle kriisinratkaisuviranomaiselle hyväksyttäväksi. Kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen on toimitettava kriisinratkaisuneuvostolle muutettu suunnitelma ja kyseisestä suunnitelmasta tekemänsä arviointi. Kriisinratkaisuneuvosto arvioi muutetun suunnitelman ja ohjeistaa kansallista kriisinratkaisuviranomaista ilmoittamaan ylimmälle hallintoelimelle tai direktiivin 2014/59/EU 72 artiklan 1 kohdan mukaisesti nimitetylle yhdelle tai useammalle henkilölle viikon kuluessa, katsooko se muutetun suunnitelman poistavan ilmoitetut huolenaiheet vai tarvitaanko muita muutoksia.
Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa konsernin liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelmasta EPV:lle.
28 artikla
Kriisinratkaisuneuvoston harjoittama seuranta
1. Kriisinratkaisuneuvosto seuraa tiiviisti, miten kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset panevat täytäntöön kriisinratkaisumääräyksen. Tätä varten kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on
a)
tehtävä yhteistyötä kriisinratkaisuneuvoston kanssa ja avustettava sitä sen seurantatehtävän suorittamisessa;
b)
annettava kriisinratkaisuneuvoston vahvistamin säännöllisin määräajoin kriisinratkaisumääräyksen täytäntöönpanoa, kriisinratkaisuvälineiden soveltamista ja kriisinratkaisuvaltuuksien käyttöä koskevat tarkat, luotettavat ja täydelliset tiedot, joita kriisinratkaisuneuvosto saattaa pyytää, mukaan lukien tiedot seuraavista:
i)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen, omaisuudenhoitoyhtiön ja erillisen varainhoitoyhtiön toiminta ja rahoitustilanne;
ii)
se, miten osakkeenomistajia ja velkojia olisi kohdeltu, jos kriisinratkaisun kohteena oleva laitos olisi asetettu tavanomaiseen maksukyvyttömyysmenettelyyn;
iii)
käynnissä olevat tuomioistuinkäsittelyt, jotka liittyvät kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varojen likvidaatioon, kriisinratkaisupäätöksen riitauttamiseen ja arvostukseen tai osakkeenomistajien tai velkojien tekemiin korvaushakemuksiin;
iv)
arvioijien, hallinnonhoitajien, kirjanpitäjien, asianajajien ja muiden sellaisten ammattihenkilöiden nimittäminen, erottaminen ja korvaaminen, joita voidaan tarvita avustamaan kansallista kriisinratkaisuviranomaista, sekä näiden henkilöiden tehtävien suorittaminen;
v)
mahdolliset muut asiat, jotka ovat merkityksellisiä kriisinratkaisumääräyksen täytäntöönpanon kannalta, mukaan lukien direktiivissä 2014/59/EU säädettyjen suojatoimien mahdollinen rikkominen, ja joihin kriisinratkaisuneuvosto saattaa viitata;
vi)
se, missä määrin ja millä tavalla kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset käyttävät direktiivin 2014/59/EU 63-72 artiklassa tarkoitettuja valtuuksiaan;
vii)
27 artiklan 16 kohdassa tarkoitetun liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelman taloudellinen elinkelpoisuus, toteutettavuus ja täytäntöönpano.
Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on toimitettava kriisinratkaisuneuvostolle loppukertomus kriisinratkaisumääräyksen täytäntöönpanosta.
2. Kriisinratkaisuneuvosto voi toimitettujen tietojen perusteella antaa kansallisille kriisinratkaisuviranomaiselle ohjeita mistä tahansa kriisinratkaisumääräyksen täytäntöönpanoon liittyvästä näkökohdasta ja erityisesti 23 artiklassa mainituista seikoista ja kriisinratkaisuvaltuuksien käytöstä.
3. Kriisinratkaisumääräystä voidaan muuttaa, kun se on tarpeen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi. Tällöin sovelletaan 18 artiklassa säädettyä menettelyä.
29 artikla
Tämän asetuksen mukaisten päätösten täytäntöönpano
1. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on toteutettava toimet, joita tässä asetuksessa tarkoitettujen päätösten täytäntöönpano edellyttää, erityisesti käyttämällä määräysvaltaa 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien suhteen sekä 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien suhteen, kun näiden kohtien soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät, toteuttamalla direktiivin 2014/59/EU 35 tai 72 artiklan mukaiset tarvittavat toimenpiteet ja varmistamalla, että mainitussa direktiivissä säädettyjä suojatoimia noudatetaan. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on pantava täytäntöön kaikki kriisinratkaisuneuvoston niille osoittamat päätökset.
Jollei tästä asetuksesta muuta johdu, niiden on tätä varten käytettävä sen kansallisen lainsäädännön mukaisia valtuuksiaan, jolla direktiivi 2014/59/EU saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, kansallisessa lainsäädännössä vahvistettujen edellytysten mukaisesti. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on annettava kriisinratkaisuneuvostolle täydellinen ilmoitus näiden valtuuksien käytöstä. Kaikissa niiden toteuttamissa toimissa on noudatettava tämän asetuksen nojalla annettuja kriisinratkaisuneuvoston päätöksiä.
Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on kyseisiä päätöksiä täytäntöön pannessaan varmistettava, että direktiivissä 2014/59/EU säädettyjä sovellettavia suojatoimia noudatetaan.
2. Jos kansallinen kriisinratkaisuviranomainen ei ole pannut täytäntöön kriisinratkaisuneuvoston tämän asetuksen nojalla antamaa päätöstä tai ei ole noudattanut sitä tai on pannut sen täytäntöön tavalla, joka vaarantaa jonkin 14 artiklan mukaisen kriisinratkaisutavoitteen saavuttamisen tai kriisinratkaisumääräyksen tehokkaan täytäntöönpanon, kriisinratkaisuneuvosto voi määrätä kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen
a)
18 artiklan mukaisen toimen kyseessä ollessa siirtämään kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen tietyt oikeudet, varat tai velat toiselle henkilölle;
b)
18 artiklan mukaisen toimen kyseessä ollessa vaatimaan kaikkien sellaisten velkainstrumenttien muuntamista, joihin sisältyy sopimusehto muuntamisesta 21 artiklassa säädetyissä tilanteissa;
c)
toteuttamaan kaikki muut tarvittavat toimet kyseisen päätöksen noudattamiseksi.
Kriisinratkaisuneuvosto antaa ensimmäisen alakohdan c alakohdassa tarkoitetun päätöksen vain, jos toimenpide poistaa merkittävässä määrin asianomaiseen kriisinratkaisutavoitteeseen tai kriisinratkaisumääräyksen tehokkaaseen täytäntöönpanoon kohdistuvan uhan.
Ennen kuin kriisinratkaisuneuvosto päättää toimenpiteen määräämisestä, se ilmoittaa asianomaisille kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille ja komissiolle toimenpiteestä, jonka se aikoo toteuttaa. Ilmoitukseen on sisällyttävä yksityiskohtaiset tiedot suunnitelluista toimenpiteistä, kyseisten toimenpiteiden perustelut ja yksityiskohtaiset tiedot siitä, milloin toimenpiteiden on määrä tulla voimaan.
Ilmoitus on tehtävä viimeistään 24 tuntia ennen kuin toimenpiteiden on määrä tulla voimaan. Poikkeuksellisissa tilanteissa silloin, kun 24 tunnin määräaikaa ei ole mahdollista noudattaa, kriisinratkaisuneuvosto voi tehdä ilmoituksen myöhemmin kuin 24 tuntia ennen kuin toimenpiteiden on määrä tulla voimaan.
3. Kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen on noudatettava kaikkia 2 kohdassa tarkoitettuja päätöksiä. Nämä päätökset ovat ensisijaisia kaikkiin kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten samasta asiasta aiemmin tekemiin päätöksiin nähden.
4. Toteuttaessaan sellaisia kysymyksiä koskevaa toimea, joista on annettu päätös 2 kohdan nojalla, kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on noudatettava kyseistä päätöstä.
5. Kriisinratkaisuneuvosto julkaisee omalla virallisella verkkosivustollaan joko jäljennöksen kriisinratkaisumääräyksestä tai ilmoituksen, jossa esitetään tiivistetysti kriisinratkaisutoimen vaikutukset ja erityisesti vähittäisasiakkaisiin kohdistuvat vaikutukset. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on noudatettava direktiivin 2014/59/EU 83 artiklassa säädettyjä sovellettavia menettelyllisiä velvoitteita.
4 LUKU
Yhteistyö
30 artikla
Yhteistyövelvoite ja tietojenvaihto yhteisessä kriisinratkaisumekanismissa
1. Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa komissiolle kaikista toimista, jotka se toteuttaa kriisinratkaisun valmistelemiseksi. Neuvoston ja komission jäsenten sekä neuvoston ja komission henkilöstön on noudatettava kriisinratkaisuneuvostolta saamiensa tietojen osalta 88 artiklassa säädettyjä salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia.
2. Hoitaessaan kukin omia tehtäviään tämän asetuksen nojalla kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto, komissio, EKP sekä kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset ja kansalliset toimivaltaiset viranomaiset tekevät tiivistä yhteistyötä erityisesti 8-29 artiklan mukaisissa kriisinratkaisun suunnittelussa, varhaisessa tilanteeseen puuttumisessa ja kriisinratkaisussa. Ne toimittavat toisilleen kaikki tiedot, joita ne tarvitsevat tehtäviensä suorittamiseen.
3. EKP:n tai kansallisten toimivaltaisten viranomaisten on toimitettava kriisinratkaisuneuvostolle ja kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille konsernin rahoitustukisopimukset, joille ne ovat myöntäneet luvan, sekä niihin mahdollisesti tehdyt muutokset.
4. EKP voi kutsua tätä asetusta sovellettaessa kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtajan osallistumaan tarkkailijana asetuksen (EU) N:o 1024/2013 19 artiklan mukaisesti perustettuun EKP:n valvontaelimeen. Kriisinratkaisuneuvosto voi nimittää toisen edustajan puheenjohtajan tilalle tätä varten, jos se katsotaan asianmukaiseksi.
5. Tätä asetusta sovellettaessa kriisinratkaisuneuvosto nimittää edustajan, joka osallistuu direktiivin 2014/59/EU 127 artiklan mukaisesti perustettuun EPV:n kriisinratkaisukomiteaan.
6. Kriisinratkaisuneuvosto pyrkii tekemään tiivistä yhteistyötä Euroopan rahoitusvakausvälineen (ERVV) ja Euroopan vakausmekanismin (EVM) tai muiden mahdollisten julkisen rahoitustuen välineiden kanssa erityisesti 27 artiklan 9 kohdassa tarkoitetuissa poikkeuksellisissa tilanteissa ja silloin, kun tällaisesta välineestä on myönnetty tai todennäköisesti myönnetään suoraa tai välillistä rahoitustukea osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneille yhteisöille.
7. Kriisinratkaisuneuvosto tekee tarvittaessa EKP:n ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten kanssa yhteisymmärryspöytäkirjan, jossa kuvataan yleisesti, miten ne tekevät keskenään 2 ja 4 kohdan mukaista yhteistyötä suorittaessaan unionin lainsäädännön mukaisia tehtäviään. Yhteisymmärryspöytäkirjaa tarkastellaan säännöllisesti uudelleen, ja se julkaistaan, jollei salassapitovelvollisuutta koskevista vaatimuksista muuta johdu.
31 artikla
Yhteistyö yhteisessä kriisinratkaisumekanismissa
1. Kriisinratkaisuneuvosto suorittaa tehtävänsä tiiviissä yhteistyössä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa. Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy ja julkistaa yhteistyössä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa kehyksen tämän artiklan täytäntöönpanon käytännön menettelyjen järjestämistä varten.
Jotta voidaan varmistaa tämän artiklan vaikuttava ja johdonmukainen soveltaminen, kriisinratkaisuneuvosto
a)
antaa kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille ohjeita ja yleisiä neuvoja, joiden mukaisesti kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset suorittavat tehtävät ja antavat kriisinratkaisupäätökset;
b)
voi milloin tahansa käyttää 34-37 artiklassa tarkoitettuja valtuuksia;
c)
voi pyytää tilapäiseltä tai jatkuvalta pohjalta kansallisilta kriisinratkaisuviranomaisilta tietoja niiden 7 artiklan 3 kohdan nojalla suorittamien tehtävien tuloksista;
d)
saa kansallisilta kriisinratkaisuviranomaisilta päätösluonnokset, joista se voi esittää näkemyksensä, ja se ilmoittaa erityisesti ne päätösluonnokseen sisältyvät seikat, jotka eivät ole tämän asetuksen tai kriisinratkaisuneuvoston yleisten neuvojen mukaisia.
Arvioitaessa kriisinratkaisusuunnitelmia kriisinratkaisuneuvosto voi pyytää kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia toimittamaan kriisinratkaisuneuvostolle kaikki niiden direktiivin 2014/59/EU 11 artiklan ja 13 artiklan 1 kohdan mukaisesti saamat tarvittavat tiedot, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän osaston 5 luvun soveltamista.
2. Direktiivin 2014/59/EU 13 artiklan 4-10 kohtaa ja 88-92 artiklaa ei sovelleta kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välisiin suhteisiin. Direktiivin 2014/59/EU 45 artiklan 9-13 kohdan säännöksiä, jotka koskevat yhteistä päätöstä ja sen puuttuessa tehtyä päätöstä, ei sovelleta. Niiden sijasta sovelletaan tämän asetuksen asiaankuuluvia säännöksiä.
32 artikla
Osallistumattomien jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden kuuleminen ja yhteistyö niiden kanssa
1. Jos konserniin kuuluu osallistuviin ja osallistumattomiin jäsenvaltioihin tai kolmansiin maihin sijoittautuneita yhteisöjä, kriisinratkaisuneuvosto edustaa osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia direktiivin 2014/59/EU 7, 8, 12, 13, 16, 18, 55 ja 88-92 artiklan mukaisesti osallistumattomien jäsenvaltioiden tai kolmansien maiden kuulemisessa ja niiden kanssa tehtävässä yhteistyössä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tässä asetuksessa edellytettyä neuvoston tai komission antamaa hyväksyntää.
Jos konserniin kuuluu osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneita yhteisöjä sekä osallistumattomiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita tytäryrityksiä tai niissä sijaitsevia merkittäviä sivuliikkeitä, kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa tapauksen mukaan osallistumattomien jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille ja/tai kriisinratkaisuviranomaisille kaikista konsernin kannalta merkityksellisistä 8, 10, 11, 12 ja 13 artiklassa tarkoitetuista suunnitelmista, päätöksistä tai toimenpiteistä.
2. Kriisinratkaisuneuvosto, EKP ja osallistumattomien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaiset ja toimivaltaiset viranomaiset tekevät yhteisymmärryspöytäkirjoja, joissa kuvataan yleisesti, miten ne tekevät keskenään yhteistyötä suorittaessaan direktiivin 2014/59/EU mukaisia tehtäviään.
Kriisinratkaisuneuvosto tekee yhteisymmärryspöytäkirjan kunkin sellaisen osallistumattoman jäsenvaltion kriisinratkaisuviranomaisen kanssa, jossa sijaitsee vähintään yksi direktiivin 2013/36/EU 131 artiklan mukaisesti koko järjestelmän kannalta merkittäväksi laitokseksi määritelty laitos, sanotun kuitenkaan rajoittamatta ensimmäisen alakohdan soveltamista.
3. Kutakin yhteisymmärryspöytäkirjaa tarkastellaan säännöllisesti uudelleen, ja se julkaistaan, jollei salassapitovelvollisuutta koskevista vaatimuksista muuta johdu.
4. Kriisinratkaisuneuvosto tekee osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten puolesta direktiivin 2014/59/EU 97 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen EPV:n kehysyhteistyöjärjestelyjen mukaisia muita kuin sitovia yhteistyöjärjestelyjä. Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa EPV:lle kaikista tällaisista yhteistyöjärjestelyistä.
33 artikla
Kolmannen maan kriisinratkaisumenettelyjen tunnustaminen ja täytäntöönpano
1. Kolmannen maan kriisinratkaisumenettelyihin sovelletaan tätä artiklaa, paitsi jos ja siihen saakka kun direktiivin 2014/59/EU 93 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu asianomaisen kolmannen maan kanssa tehty kansainvälinen sopimus tulee voimaan. Sitä sovelletaan myös kyseisen direktiivin 93 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun asianomaisen kolmannen maan kanssa tehdyn kansainvälisen sopimuksen voimaantulon jälkeen, siltä osin kuin kolmannen maan kriisinratkaisumenettelyjen tunnustaminen ja täytäntöönpano ei kuulu kyseisen sopimuksen soveltamisalaan.
2. Kriisinratkaisuneuvosto tekee arvion ja antaa kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille osoitetun suosituksen kolmannen maan kriisinratkaisuviranomaisten toteuttamien sellaisten kriisinratkaisumenettelyjen tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta, jotka koskevat kolmannen maan laitosta tai kolmannen maan emoyritystä, jolla on
a)
yksi tai useampi yhteen tai useampaan osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautunut unionissa tytäryrityksenä toimiva yritys; tai
b)
varoja, oikeuksia tai velkoja, jotka sijaitsevat yhdessä tai useammassa osallistuvassa jäsenvaltiossa tai joihin sovelletaan osallistuvien jäsenvaltioiden lainsäädäntöä.
Kriisinratkaisuneuvosto tekee arvionsa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia kuultuaan ja silloin, kun perustetaan eurooppalainen kriisinratkaisukollegio direktiivin 2014/59/EU 89 artiklan nojalla, osallistumattomien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisia kuultuaan.
Arviossa on kiinnitettävä asianmukaisesti huomiota kunkin sellaisen osallistuvan jäsenvaltion etuihin, jossa kolmannen maan laitos tai emoyritys toimii, ja erityisesti mahdollisiin vaikutuksiin, joita kolmannen maan kriisinratkaisumenettelyjen tunnustamisella ja täytäntöönpanolla on konsernin muihin osiin ja kyseisten jäsenvaltioiden rahoitusvakauteen.
3. Kriisinratkaisuneuvosto suosittelee, että 1 kohdassa tarkoitettuja kriisinratkaisumenettelyjä ei tunnusteta tai panna täytäntöön, jos se katsoo, että:
a)
kolmannen maan kriisinratkaisumenettelyillä olisi kielteinen vaikutus rahoitusvakauteen osallistuvassa jäsenvaltiossa;
b)
velkojat, erityisesti tallettajat, jotka sijaitsevat osallistuvassa jäsenvaltiossa tai joiden saamiset ovat osallistuvassa jäsenvaltiossa, eivät saisi samaa kohtelua kuin kolmannen maan velkojat ja tallettajat, joilla on samanlaiset lakisääteiset oikeudet kolmannen maan kotimaan kriisinratkaisumenettelyissä;
c)
kolmannen maan kriisinratkaisumenettelyjen tunnustamisella tai täytäntöönpanolla olisi osallistuvan jäsenvaltion kannalta olennaisia julkisten varojen käyttöä koskevia vaikutuksia; tai
d)
tällaisen tunnustamisen tai täytäntöönpanon vaikutukset olisivat osallistuvan jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön vastaisia.
4. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on pantava kriisinratkaisuneuvoston suositus täytäntöön ja pyydettävä kriisinratkaisumenettelyjen tunnustamista tai täytäntöönpanoa omalla alueellaan tai annettava kriisinratkaisuneuvostolle perusteltu lausunto, jossa selitetään, miksi ne eivät voi panna kriisinratkaisuneuvoston suositusta täytäntöön.
5. Käyttäessään kriisinratkaisuvaltuuksia kolmannen maan yhteisöjen osalta kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on tarvittaessa käytettävä niille direktiivin 2014/59/EU 94 artiklan 4 kohdassa tarkoitettujen säännösten perusteella annettuja valtuuksia.
5 LUKU
Tutkintavaltuudet
34 artikla
Tietopyynnöt
1. Suorittaakseen tämän asetuksen mukaiset tehtävänsä kriisinratkaisuneuvosto voi kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välityksellä tai suoraan, sen jälkeen kun se on ilmoittanut asiasta niille, ja hyödyntäen täysimääräisesti kaikkea EKP:n tai kansallisten toimivaltaisten viranomaisten käytettävissä olevaa tietoa pyytää seuraavia oikeushenkilöitä tai luonnollisia henkilöitä toimittamaan kaikki tiedot, jotka tarvitaan kriisinratkaisuneuvostolle tällä asetuksella annettujen tehtävien suorittamiseen:
a)
2 artiklassa tarkoitetut yhteisöt;
b)
2 artiklassa tarkoitettujen yhteisöjen työntekijät;
c)
kolmannet osapuolet, joille 2 artiklassa tarkoitetut yhteisöt ovat ulkoistaneet tehtäviä tai toimintoja.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja henkilöiden on toimitettava kyseisen kohdan nojalla pyydetyt tiedot. Salassapitovelvollisuutta koskevat vaatimukset eivät vapauta näitä yhteisöjä ja henkilöitä tietojen toimittamista koskevasta velvollisuudesta. Pyydettyjen tietojen toimittamista ei katsota salassapitovelvollisuutta koskevien vaatimusten rikkomiseksi.
3. Jos kriisinratkaisuneuvosto saa tiedot suoraan kyseisiltä yhteisöiltä ja henkilöiltä, se asettaa nämä tiedot asianomaisten kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten saataville.
4. Kriisinratkaisuneuvoston on voitava saada, myös jatkuvasti, kaikki sen tämän asetuksen mukaisia tehtäviään hoitaessaan tarvitsemat tiedot, etenkin pääomaan, maksuvalmiuteen, varoihin ja velkoihin liittyvät tiedot, jotka koskevat sen kriisinratkaisuvaltuuksien piiriin kuuluvia laitoksia.
5. Kriisinratkaisuneuvosto, EKP, kansalliset toimivaltaiset viranomaiset ja kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset voivat laatia tiedonvaihtomenettelyä koskevia yhteisymmärryspöytäkirjoja. Kriisinratkaisuneuvoston, EKP:n, kansallisten toimivaltaisten viranomaisten ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välistä tietojenvaihtoa ei katsota salassapitovelvollisuutta koskevien vaatimusten rikkomiseksi.
6. Kansalliset toimivaltaiset viranomaiset, tarvittaessa myös EKP, sekä kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset tekevät kriisinratkaisuneuvoston kanssa yhteistyötä sen tarkistamiseksi, ovatko jotkin tai kaikki pyydetyt tiedot jo saatavilla. Jos tietoja on saatavilla, kansalliset toimivaltaiset viranomaiset, tarvittaessa myös EKP, tai kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset toimittavat kyseiset tiedot kriisinratkaisuneuvostolle.
35 artikla
Yleiset tutkimukset
1. Suorittaakseen tämän asetuksen mukaiset tehtävänsä kriisinratkaisuneuvosto voi, jollei asiaa koskevassa unionin lainsäädännössä säädetyistä muista edellytyksistä muuta johdu, kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välityksellä tai suoraan, sen jälkeen kun se on ilmoittanut asiasta niille, suorittaa kaikki tarpeelliset 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja, osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneita tai siellä sijaitsevia oikeushenkilöitä tai luonnollisia henkilöitä koskevat tutkimukset.
Tätä varten kriisinratkaisuneuvosto voi:
a)
vaatia asiakirjojen toimittamista;
b)
tutkia 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen oikeushenkilöiden tai luonnollisten henkilöiden kirjanpitoaineiston sekä ottaa jäljennöksiä ja otteita tällaisesta kirjanpitoaineistosta;
c)
saada kirjalliset tai suulliset selvitykset 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuilta oikeushenkilöiltä tai luonnollisilta henkilöiltä tai niiden edustajilta tai henkilöstöltä;
d)
haastatella ketä tahansa muuta luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka suostuu haastatteluun tutkimuksen kohteeseen liittyvien tietojen keräämiseksi.
2. Edellä 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden on suostuttava kriisinratkaisuneuvoston päätöksellä käynnistettyihin tutkimuksiin.
Jos jokin henkilö estää tutkimuksen suorittamisen, sen osallistuvan jäsenvaltion kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten, jossa asianomaiset tilat sijaitsevat, on annettava kansallisen oikeuden mukaisesti tarpeellinen apu, mukaan lukien helpotettava kriisinratkaisuneuvoston pääsyä 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden liiketiloihin, jotta edellä mainittuja oikeuksia voidaan käyttää.
36 artikla
Paikalla tehtävät tarkastukset
1. Suorittaakseen tämän asetuksen mukaiset tehtävänsä kriisinratkaisuneuvosto voi, jollei asiaa koskevassa unionin lainsäädännössä säädetyistä muista edellytyksistä muuta johdu, 37 artiklan mukaisesti suorittaa 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden liiketiloissa kaikki tarpeelliset paikalla tehtävät tarkastukset, jos kyseisille kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille ja asianomaisille kansallisille toimivaltaisille viranomaisille ilmoitetaan tästä ennakolta, tarvittaessa yhteistyössä näiden kanssa. Jos tarkastusten moitteeton ja tehokas suorittaminen sitä edellyttää, kriisinratkaisuneuvosto voi suorittaa paikalla tehtävän tarkastuksen ilmoittamatta siitä ennakolta kyseisille oikeushenkilöille.
2. Kriisinratkaisuneuvoston virkamiehet ja muut henkilöt, jotka kriisinratkaisuneuvosto on valtuuttanut suorittamaan paikalla tehtävän tarkastuksen, voivat päästä kriisinratkaisuneuvoston 35 artiklan 2 kohdan nojalla antaman tutkintapäätöksen kohteena olevien oikeushenkilöiden liiketiloihin ja maa-alueille, ja heillä on kaikki 35 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut valtuudet.
3. Edellä 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen oikeushenkilöiden on suostuttava kriisinratkaisuneuvoston päätökseen perustuviin paikalla tehtäviin tarkastuksiin.
4. Sen jäsenvaltion kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten, jossa tarkastus on määrä suorittaa, virkamiesten ja niiden valtuuttamien tai nimittämien muiden mukana olevien henkilöiden on, kriisinratkaisuneuvoston valvonnassa ja sen koordinoidessa toimintaa, aktiivisesti avustettava kriisinratkaisuneuvoston virkamiehiä ja muita kriisinratkaisuneuvoston valtuuttamia henkilöitä. Tätä varten heillä on 2 kohdassa tarkoitetut valtuudet. Kyseisten osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten virkamiehillä ja niiden valtuuttamilla tai nimittämillä muilla mukana olevilla henkilöillä on myös oikeus osallistua paikalla tehtäviin tarkastuksiin.
5. Jos kriisinratkaisuneuvoston virkamiehet ja muut mukana olevat henkilöt, jotka kriisinratkaisuneuvosto on valtuuttanut tai nimittänyt, toteavat, että henkilö vastustaa 1 kohdan nojalla määrättyä tarkastusta, kyseisten osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten on annettava heille tarvittavaa apua kansallisen oikeuden mukaisesti. Tähän apuun kuuluu myös kaikkien liiketilojen ja kirjanpitoaineiston sinetöinti siltä osin kuin se on tarpeen tarkastuksen suorittamiseksi. Jos kyseisellä kansallisella kriisinratkaisuviranomaisella ei ole tällaisia valtuuksia, sen on käytettävä valtuuksiaan pyytääkseen tarvittavan avun muilta kansallisilta viranomaisilta.
37 artikla
Oikeusviranomaisen lupa
1. Jos 36 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettu paikalla tehtävä tarkastus tai 36 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu apu edellyttää oikeusviranomaisen kansallisten sääntöjen mukaisesti antamaa lupaa, tällaista lupaa on haettava.
2. Tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettua lupaa haettaessa kansallisen oikeusviranomaisen on tarkastettava, että kriisinratkaisuneuvoston päätös on pätevä ja että suunnitellut pakkotoimenpiteet eivät ole tarkastuksen kohteeseen nähden mielivaltaisia eivätkä liiallisia. Tarkastaessaan pakkotoimenpiteiden oikeasuhteisuutta kansallinen oikeusviranomainen voi pyytää kriisinratkaisuneuvostolta yksityiskohtaisia selvityksiä erityisesti siitä, millä perusteella kriisinratkaisuneuvosto epäilee 29 artiklassa tarkoitettujen päätösten rikkomista, sekä epäillyn rikkomisen vakavuudesta ja pakkotoimenpiteiden kohteena olevan henkilön osallisuuden luonteesta. Kansallinen oikeusviranomainen ei voi kuitenkaan tarkastella uudelleen tarkastuksen tarpeellisuutta eikä vaatia, että sille toimitetaan kriisinratkaisuneuvoston asiakirja-aineistossa olevia tietoja. Kriisinratkaisuneuvoston päätöksen laillisuutta valvoo ainoastaan unionin tuomioistuin.
6 LUKU
Seuraamukset
38 artikla
Seuraamusmaksut
1. Jos kriisinratkaisuneuvosto toteaa, että 2 artiklassa tarkoitettu yhteisö on tahallisesti tai tuottamuksellisesti syyllistynyt johonkin 2 kohdassa luetelluista rikkomisista, kriisinratkaisuneuvosto tekee päätöksen 3 kohdan mukaisen seuraamusmaksun määräämisestä.
Yhteisön tekemä rikkominen katsotaan tahalliseksi, jos on olemassa objektiivisia tekijöitä, jotka osoittavat, että yhteisö tai sen ylin hallintoelin tai toimiva johto toimi tarkoituksellisesti rikkomisen tehdessään.
2. Edellä 2 artiklassa tarkoitetuille yhteisöille määrätään seuraamusmaksuja seuraavista rikkomisista:
a)
ne eivät toimita 34 artiklan mukaisesti pyydettyjä tietoja;
b)
ne eivät suostu 35 artiklan mukaiseen yleiseen tutkimukseen tai 36 artiklan mukaiseen paikalla tehtävään tarkastukseen;
c)
ne eivät noudata kriisinratkaisuneuvoston 29 artiklan nojalla niille osoittamaa päätöstä.
3. Tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen seuraamusmaksujen perusmäärä on prosenttiosuus yrityksen edellisen tilikauden vuotuisesta nettomääräisestä kokonaisliikevaihdosta, mukaan lukien bruttotulo, joka koostuu asetuksen (EU) N:o 575/2013 316 artiklan mukaisista korkotuotoista ja muista vastaavista tuotoista, osakkeista ja muista vaihtuva- tai kiinteätuottoisista arvopapereista saaduista tuotoista sekä saaduista palkkioista, tai jäsenvaltioissa, joiden rahayksikkö ei ole euro, vastaava arvo kansallisena valuuttana 19 päivänä elokuuta 2014, ja se määritetään seuraavasti:
a)
edellä 2 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettujen rikkomisten osalta perusmäärä on vähintään 0,05 prosenttia ja enintään 0,15 prosenttia;
b)
edellä 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettujen rikkomisten osalta perusmäärä on vähintään 0,25 prosenttia ja enintään 0,5 prosenttia.
Päättäessään, olisiko seuraamusmaksujen perusmäärän oltava ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettujen rajojen ala-, keski- vai yläkohdassa, kriisinratkaisuneuvosto ottaa huomioon kyseisen yhteisön edellisen tilikauden vuotuisen liikevaihdon. Perusmäärän on oltava rajan alakohdassa niiden yhteisöjen osalta, joiden vuotuinen liikevaihto on alle 1 000 000 000 euroa, rajan keskikohdassa niiden yhteisöjen osalta, joiden vuotuinen liikevaihto on 1 000 000 000-5 000 000 000 euroa ja rajan yläkohdassa niiden yhteisöjen osalta, joiden vuotuinen liikevaihto on yli 5 000 000 000 euroa.
4. Edellä 3 kohdassa tarkoitettuja perusmääriä mukautetaan tarvittaessa ottamalla huomioon 5 ja 6 kohdassa tarkoitetut raskauttavat tai lieventävät tekijät 9 kohdassa tarkoitettujen asianmukaisten kertoimien mukaisesti.
Asianmukaisia lieventäviä kertoimia sovelletaan perusmäärään yksi kerrallaan. Jos sovelletaan useampaa kuin yhtä lieventävää kerrointa, perusmäärästä vähennetään perusmäärän ja kunkin yksittäisen lieventävän kertoimen soveltamisesta saadun määrän välinen erotus.
Asianmukaisia raskauttavia kertoimia sovelletaan perusmäärään yksi kerrallaan. Jos sovelletaan useampaa kuin yhtä raskauttavaa kerrointa, perusmäärään lisätään perusmäärän ja kunkin yksittäisen raskauttavan kertoimen soveltamisesta saadun määrän välinen erotus.
5. Seuraavia raskauttavia tekijöitä sovelletaan 1 kohdassa tarkoitettuihin seuraamusmaksuihin:
a)
rikkominen on tapahtunut tahallisesti;
b)
rikkominen on ollut toistuvaa;
c)
rikkominen on kestänyt yli kolme kuukautta;
d)
rikkominen on paljastanut yhteisön organisaatiossa järjestelmään liittyviä heikkouksia, erityisesti sen menettelyissä, hallintojärjestelmissä tai sisäisessä valvonnassa;
e)
rikkomisen havaitsemisen jälkeen ei ole toteutettu korjaavia toimia;
f)
yhteisön toimiva johto ei ole tehnyt yhteistyötä kriisinratkaisuneuvoston kanssa tämän tehdessä tutkimuksiaan.
6. Seuraavia lieventäviä tekijöitä sovelletaan 1 kohdassa tarkoitettuihin seuraamusmaksuihin:
a)
rikkominen on kestänyt alle kymmenen työpäivää;
b)
yhteisön toimiva johto voi osoittaa toteuttaneensa kaikki tarvittavat toimenpiteet rikkomisen estämiseksi;
c)
yhteisö on ilmoittanut rikkomisesta kriisinratkaisuneuvostolle ripeästi, tehokkaasti ja täydellisesti;
d)
yhteisö on toteuttanut vapaaehtoisesti toimenpiteitä varmistaakseen, ettei vastaavaa rikkomista voi enää tapahtua.
7. Sen estämättä, mitä 2-6 kohdassa säädetään, sovellettavat seuraamusmaksut saavat olla enintään 1 prosenttia 1 kohdassa tarkoitetun yhteisön edellisen tilikauden vuotuisesta liikevaihdosta.
Poiketen siitä, mitä ensimmäisessä alakohdassa säädetään, jos yhteisö on suoraan tai välillisesti hyötynyt rikkomisesta taloudellisesti ja jos rikkomisella saadut voitot tai vältetyt tappiot voidaan määrittää, seuraamusmaksun määrän on oltava vähintään yhtä suuri kuin kyseinen hyöty.
Jos 1 kohdassa tarkoitetun yhteisön teko tai laiminlyönti muodostaa useamman kuin yhden 2 kohdassa luetelluista rikkomisista, sovelletaan ainoastaan tämän artiklan mukaisesti laskettua korkeampaa ja yhteen näistä rikkomisista liittyvää seuraamusmaksua.
8. Tapauksissa, jotka eivät kuulu 2 kohdan soveltamisalaan, kriisinratkaisuneuvosto voi suositella kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille, että ne toteuttavat toimia sen varmistamiseksi, että määrätään tarkoituksenmukaiset seuraamukset direktiivin 2014/59/EU 110-114 artiklan ja asiaankuuluvan kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
9. Kriisinratkaisuneuvosto soveltaa seuraamusmaksuja laskiessaan seuraavia raskauttaviin tekijöihin liittyviä mukautuskertoimia:
a)
jos rikkominen on ollut toistuvaa, kultakin toistolta sovelletaan lisäkerrointa 1,1;
b)
jos rikkominen on kestänyt yli kolme kuukautta, sovelletaan kerrointa 1,5;
c)
jos rikkominen on paljastanut yhteisön organisaatiossa järjestelmään liittyviä heikkouksia, erityisesti sen menettelyissä, hallintojärjestelmissä tai sisäisessä valvonnassa, sovelletaan kerrointa 2,2;
d)
jos rikkominen on tapahtunut tahallisesti, sovelletaan kerrointa 2;
e)
jos rikkomisen havaitsemisen jälkeen ei ole toteutettu korjaavia toimia, sovelletaan kerrointa 1,7;
f)
jos yhteisön toimiva johto ei ole tehnyt yhteistyötä kriisinratkaisuneuvoston kanssa tämän tehdessä tutkimuksiaan, sovelletaan kerrointa 1,5.
Kriisinratkaisuneuvosto soveltaa seuraamusmaksuja laskiessaan seuraavia lieventäviin tekijöihin liittyviä mukautuskertoimia:
a)
jos rikkominen on kestänyt alle kymmenen työpäivää, sovelletaan kerrointa 0,9;
b)
jos yhteisön toimiva johto voi osoittaa toteuttaneensa kaikki tarvittavat toimenpiteet rikkomisen estämiseksi, sovelletaan kerrointa 0,7;
c)
jos yhteisö on ilmoittanut rikkomisesta kriisinratkaisuneuvostolle ripeästi, tehokkaasti ja täydellisesti, sovelletaan kerrointa 0,4;
d)
jos yhteisö on toteuttanut vapaaehtoisesti toimenpiteitä varmistaakseen, ettei vastaavaa rikkomista voi enää tapahtua, sovelletaan kerrointa 0,6.
39 artikla
Uhkasakot
1. Kriisinratkaisuneuvosto tekee päätöksen uhkasakon määräämisestä 2 artiklassa tarkoitetulle yhteisölle, jotta voidaan tehostaa
a)
kyseisen yhteisön velvoitetta noudattaa 34 artiklan nojalla tehtyä päätöstä;
b)
34 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun henkilön velvoitetta toimittaa kyseisen artiklan nojalla tehdyllä päätöksellä pyydetyt täydelliset tiedot;
c)
35 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun henkilön velvoitetta suostua tutkimukseen ja erityisesti toimittamaan täydelliset asiakirjat, tiedot, menettelyt tai muun pyydetyn aineiston ja täydentämään ja oikaisemaan muita tietoja, jotka on toimitettu kyseisen artiklan nojalla tehdyllä päätöksellä käynnistetyssä tutkimuksessa;
d)
36 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun henkilön velvoitetta suostua kyseisen artiklan nojalla tehdyllä päätöksellä määrättyyn paikalla tehtävään tarkastukseen.
2. Uhkasakon on oltava tehokas ja oikeasuhteinen. Uhkasakko määrätään maksettavaksi päivittäin, kunnes kyseessä oleva 2 artiklassa tarkoitettu yhteisö tai henkilö noudattaa tämän artiklan 1 kohdan a-d alakohdassa tarkoitettua päätöstä.
3. Sen estämättä, mitä 2 kohdassa säädetään, uhkasakon määrä on 0,1 prosenttia edeltävän tilikauden keskimääräisestä päivävaihdosta. Uhkasakko on laskettava uhkasakon määräämisestä tehdyssä päätöksessä määrätystä päivästä alkaen.
4. Uhkasakko voidaan määrätä enintään kuuden kuukauden ajaksi kriisinratkaisuneuvoston päätöksen tiedoksi antamisesta.
40 artikla
Niiden henkilöiden kuuleminen, joita menettely koskee
1. Ennen 38 tai 39 artiklan mukaisen seuraamusmaksun ja/tai uhkasakon määräämistä koskevan päätöksen tekoa kriisinratkaisuneuvosto antaa luonnollisille henkilöille tai oikeushenkilöille, joita menettely koskee, tilaisuuden esittää huomautuksensa kriisinratkaisuneuvoston toteamista seikoista. Kriisinratkaisuneuvosto perustaa päätöksensä ainoastaan niihin todettuihin seikkoihin, joista luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, joita menettely koskee, ovat voineet esittää huomautuksensa.
2. Menettelyssä on kunnioitettava täysin niiden luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden puolustautumisoikeuksia, joita menettely koskee. Niillä on oltava oikeus tutustua kriisinratkaisuneuvoston asiakirja-aineistoon sillä edellytyksellä, että muiden henkilöiden oikeutetut edut otetaan huomioon kyseisten henkilöiden liikesalaisuuksien suojelemisessa. Oikeus tutustua asiakirja-aineistoon ei ulotu luottamuksellisiin tietoihin eikä kriisinratkaisuneuvoston sisäisiin valmisteluasiakirjoihin.
41 artikla
Seuraamusmaksujen ja uhkasakkojen julkistaminen, luonne, täytäntöönpano ja kohdentaminen
1. Kriisinratkaisuneuvosto julkaisee 38 artiklan 1 kohdassa ja 39 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut päätökset seuraamusten määräämisestä, paitsi jos tällainen julkistaminen voisi vaarantaa kyseisen yhteisön kriisinratkaisun. Päätökset on julkaistava ilman nimiä seuraavissa olosuhteissa:
a)
julkaistavat tiedot sisältävät henkilötietoja ja henkilötietojen julkaiseminen osoittautuu tällaisen julkaisemisen oikeasuhteisuudesta tehdyn pakollisen ennakkoarvioinnin perusteella suhteettomaksi;
b)
julkaiseminen vaarantaisi rahoitusmarkkinoiden vakauden tai käynnissä olevan rikostutkinnan;
c)
julkaiseminen aiheuttaisi suhteetonta vahinkoa, jos se on määritettävissä, osallisina oleville luonnollisille henkilöille tai oikeushenkilöille.
Tällaisissa tapauksissa kyseessä olevien tietojen julkaisemista voidaan vaihtoehtoisesti lykätä kohtuulliseksi ajaksi, jos on nähtävissä, että ilman nimiä julkaisemisen syyt lakkaavat olemasta kyseisellä ajanjaksolla.
Kriisinratkaisuneuvosto ilmoittaa EPV:lle kaikista 38 ja 39 artiklan nojalla määräämistään seuraamusmaksuista ja uhkasakoista ja antaa tiedot muutoksenhaun tilanteesta ja sen lopputuloksesta.
2. Edellä olevien 38 ja 39 artiklan mukaisesti määrätyt seuraamusmaksut ja uhkasakot ovat luonteeltaan hallinnollisia.
3. Edellä olevien 38 ja 39 artiklan mukaisesti määrätyt seuraamusmaksut ja uhkasakot ovat täytäntöönpanokelpoisia.
Täytäntöönpanoon sovelletaan siinä osallistuvassa jäsenvaltiossa voimassa olevia menettelysääntöjä, jonka alueella täytäntöönpano tapahtuu. Täytäntöönpanomääräyksen liittää täytäntöönpanoasiakirjaan, tutkimatta mitään muuta kuin täytäntöönpanoasiakirjan oikeaperäisyyden, viranomainen, jonka kunkin osallistuvan jäsenvaltion hallitus nimeää tähän tehtävään ja jonka se ilmoittaa kriisinratkaisuneuvostolle ja unionin tuomioistuimelle.
Kun nämä muodollisuudet on hakijan vaatimuksesta täytetty, tämä voi hakea täytäntöönpanoa kansallisen oikeuden mukaisesti saattamalla asian suoraan toimivaltaisen elimen käsiteltäväksi.
Täytäntöönpanoa voidaan lykätä vain unionin tuomioistuimen päätöksellä. Kyseisen osallistuvan jäsenvaltion tuomioistuinten toimivaltaan kuuluu kuitenkin tutkia, onko päätös pantu täytäntöön virheellisesti.
4. Seuraamusmaksujen ja uhkasakkojen määrät kohdennetaan kriisinratkaisurahastoon.
III OSA
INSTITUTIONAALINEN KEHYS
I OSASTO
KRIISINRATKAISUNEUVOSTO
42 artikla
Oikeudellinen asema
1. Perustetaan kriisinratkaisuneuvosto. Kriisinratkaisuneuvosto on unionin virasto, jolla on sen tehtäviä vastaava erityisrakenne. Se on oikeushenkilö.
2. Kriisinratkaisuneuvostolla on kussakin jäsenvaltiossa laajin kansallisen oikeuden mukaan oikeushenkilöillä oleva oikeuskelpoisuus. Se voi erityisesti hankkia tai luovuttaa irtainta ja kiinteää omaisuutta ja esiintyä kantajana ja vastaajana oikeudenkäynneissä.
3. Kriisinratkaisuneuvostoa edustaa sen puheenjohtaja.
43 artikla
Kokoonpano
1. Kriisinratkaisuneuvostoon kuuluvat
a)
56 artiklan mukaisesti nimitetty puheenjohtaja;
b)
neljä 56 artiklan mukaisesti nimitettyä kokoaikaista jäsentä;
c)
kunkin osallistuvan jäsenvaltion nimittämä jäsen, joka edustaa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisiaan.
2. Kullakin jäsenellä, myös puheenjohtajalla, on yksi ääni.
3. Komissio ja EKP nimeävät kukin edustajan, jolla on oikeus osallistua johdon istunnon ja täysistunnon kokouksiin pysyvänä tarkkailijana.
Komission ja EKP:n edustajilla on oikeus osallistua keskusteluihin ja tutustua kaikkiin asiakirjoihin.
4. Jos osallistuvassa jäsenvaltiossa on useampi kuin yksi kansallinen kriisinratkaisuviranomainen, toinen edustaja saa osallistua kokouksiin tarkkailijana, jolla ei ole äänioikeutta.
5. Kriisinratkaisuneuvoston hallinto- ja johtamisrakenteen muodostavat
a)
kriisinratkaisuneuvoston täysistunto, joka suorittaa 50 artiklassa tarkoitetut tehtävät;
b)
kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto, joka suorittaa 54 artiklassa tarkoitetut tehtävät;
c)
puheenjohtaja, joka suorittaa 56 artiklassa tarkoitetut tehtävät;
d)
sihteeristö, joka tarjoaa tarvittavaa hallinnollista ja teknistä tukea kaikkien kriisinratkaisuneuvostolle annettujen tehtävien suorittamiselle.
44 artikla
Unionin lainsäädännön noudattaminen
Kriisinratkaisuneuvosto noudattaa toiminnassaan unionin lainsäädäntöä, erityisesti neuvoston ja komission tämän asetuksen nojalla antamia päätöksiä.
45 artikla
Vastuuvelvollisuus
1. Kriisinratkaisuneuvosto on 2-8 kohdan mukaisesti vastuuvelvollinen Euroopan parlamentille, neuvostolle ja komissiolle tämän asetuksen täytäntöönpanosta.
2. Kriisinratkaisuneuvosto toimittaa vuosittain Euroopan parlamentille, osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisille parlamenteille 46 artiklan mukaisesti, neuvostolle, komissiolle ja Euroopan tilintarkastustuomioistuimelle kertomuksen sille tällä asetuksella annettujen tehtävien suorittamisesta. Kertomus julkaistaan kriisinratkaisuneuvoston verkkosivustolla, jollei salassapitovelvollisuutta koskevista vaatimuksista muuta johdu.
3. Puheenjohtaja esittää kyseisen kertomuksen julkisesti Euroopan parlamentille ja neuvostolle.
4. Puheenjohtaja osallistuu Euroopan parlamentin pyynnöstä kriisinratkaisuneuvoston kriisinratkaisutehtävien suorittamista koskevaan parlamentin asiasta vastaavan valiokunnan järjestämään kuulemiseen. Kuuleminen järjestetään vähintään kerran vuodessa.
5. Neuvosto voi omasta pyynnöstään kuulla puheenjohtajaa kriisinratkaisuneuvoston kriisinratkaisutehtävien suorittamisesta.
6. Kriisinratkaisuneuvosto vastaa suullisesti tai kirjallisesti Euroopan parlamentin tai neuvoston sille osoittamiin kysymyksiin omien menettelyjensä mukaisesti ja joka tapauksessa viiden viikon kuluessa kysymyksen vastaanottamisesta.
7. Puheenjohtaja voi käydä pyynnöstä luottamuksellisia suullisia keskusteluja suljettujen ovien takana Euroopan parlamentin asiasta vastaavan valiokunnan puheenjohtajan ja varapuheenjohtajien kanssa silloin, kun tällaisia keskusteluja edellytetään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen mukaisten Euroopan parlamentin toimivaltuuksien käyttämiseksi. Euroopan parlamentti ja kriisinratkaisuneuvosto tekevät sopimuksen yksityiskohtaisista säännöistä näiden keskustelujen järjestämiseksi varmistaakseen täyden luottamuksellisuuden niiden salassapitovelvollisuutta koskevien vaatimusten mukaisesti, jotka kriisinratkaisuneuvostolle on vahvistettu tällä asetuksella kriisinratkaisuneuvoston toimiessa asiaa koskevan unionin lainsäädännön mukaisena kansallisena kriisinratkaisuviranomaisena.
8. Kriisinratkaisuneuvosto tekee yhteistyötä Euroopan parlamentin kanssa kaikkien Euroopan parlamentin tekemien tutkimusten aikana Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja sen 226 artiklassa tarkoitettujen asetusten mukaisesti. Kriisinratkaisuneuvosto ja Euroopan parlamentti sopivat kuuden kuukauden kuluessa puheenjohtajan nimittämisestä asianmukaisista järjestelyistä, jotka liittyvät kriisinratkaisuneuvostolle tällä asetuksella annettujen tehtävien suorittamisen demokraattista vastuuvelvollisuutta ja valvontaa koskeviin käytännön menettelyihin. Jollei Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 226 artiklan mukaisista Euroopan parlamentin toimivaltuuksista muuta johdu, nämä järjestelyt koskevat muun muassa tiedonsaantia, mukaan lukien turvallisuusluokiteltujen tai muiden luottamuksellisten tietojen käsittelyä ja suojaamista koskevia sääntöjä, tämän asetuksen 45 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuihin kuulemisiin liittyvää yhteistyötä, luottamuksellisia suullisia keskusteluja, kertomuksia, kysymyksiin vastaamista, tutkimuksia ja tietoja puheenjohtajan, varapuheenjohtajan ja tämän asetuksen 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen neljän jäsenen valintamenettelystä.
46 artikla
Kansalliset parlamentit
1. Kriisinratkaisuneuvostolle tällä asetuksella annettujen erityistehtävien vuoksi osallistuvien jäsenvaltioiden kansalliset parlamentit voivat pyytää omien menettelyjensä mukaisesti kriisinratkaisuneuvostoa vastaamaan kirjallisesti niiden sille esittämiin huomautuksiin tai kysymyksiin, jotka koskevat tämän asetuksen mukaisia kriisinratkaisuneuvoston tehtäviä, ja kriisinratkaisuneuvosto on velvollinen vastaamaan kirjallisesti.
2. Antaessaan 45 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun kertomuksen kriisinratkaisuneuvosto antaa sen samanaikaisesti suoraan osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisille parlamenteille. Kansalliset parlamentit voivat toimittaa kriisinratkaisuneuvostolle perusteltuja huomautuksiaan tästä kertomuksesta. Kriisinratkaisuneuvosto vastaa suullisesti tai kirjallisesti osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisten parlamenttien sille osoittamiin huomautuksiin tai kysymyksiin omien menettelyjensä mukaisesti.
3. Osallistuvan jäsenvaltion kansallinen parlamentti voi pyytää puheenjohtajaa osallistumaan näkemysten vaihtoon 2 artiklassa tarkoitettujen yhteisöjen kriisinratkaisusta kyseisessä jäsenvaltiossa yhdessä kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen edustajan kanssa. Puheenjohtaja on velvollinen noudattamaan kutsua.
4. Tällä asetuksella ei rajoiteta kansallisen oikeuden mukaista kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten vastuuvelvollisuutta kansallisille parlamenteille sellaisten tehtävien suorittamisen osalta, joita tällä asetuksella ei ole annettu kriisinratkaisuneuvostolle, neuvostolle tai komissiolle, ja niiden 7 artiklan 3 kohdan mukaisesti suorittamien tehtävien osalta.
47 artikla
Riippumattomuus
1. Kun kriisinratkaisuneuvosto ja kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset suorittavat niille tällä asetuksella annettuja tehtäviä, ne toimivat riippumattomasti ja yleisen edun mukaisesti.
2. Puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut jäsenet suorittavat tehtävänsä kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston ja komission päätösten mukaisesti. He toimivat riippumattomasti, puolueettomasti ja koko unionin edun mukaisesti pyytämättä tai ottamatta vastaan ohjeita unionin toimielimiltä tai elimiltä, minkään jäsenvaltion hallitukselta tai muulta julkiselta tai yksityiseltä elimeltä.
He ilmaisevat omat näkemyksensä ja äänestävät riippumattomasti kriisinratkaisuneuvoston käsittelyissä ja päätöksentekoprosesseissa.
3. Jäsenvaltiot, unionin toimielimet tai elimet tai muut julkiset tai yksityiset elimet eivät saa pyrkiä vaikuttamaan puheenjohtajaan, varapuheenjohtajaan tai kriisinratkaisuneuvoston jäseniin.
4. Puheenjohtajan, varapuheenjohtajan ja tämän asetuksen 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen jäsenten on tämän asetuksen 87 artiklan 6 kohdassa tarkoitettujen neuvoston asetuksella (ETY, Euratom, EHTY) N:o 259/68 (19) vahvistettujen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, jäljempänä ’henkilöstösäännöt’, mukaisesti palvelussuhteensa päätyttyä edelleen osoitettava kunniallisuutta ja pidättyvyyttä tiettyjen nimitysten ja etujen vastaanottamisessa.
48 artikla
Kotipaikka
Kriisinratkaisuneuvoston kotipaikka on Bryssel, Belgia.
II OSASTO
KRIISINRATKAISUNEUVOSTON TÄYSISTUNTO
49 artikla
Osallistuminen täysistuntoihin
Kaikki 43 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut kriisinratkaisuneuvoston jäsenet osallistuvat sen täysistuntoihin.
50 artikla
Tehtävät
1. Täysistunnossaan kriisinratkaisuneuvosto
a)
hyväksyy viimeistään kunkin vuoden marraskuun 30 päivänä puheenjohtajan esittämään luonnokseen perustuvan kriisinratkaisuneuvoston vuotuisen työohjelman seuraavaa vuotta varten ja toimittaa sen tiedoksi Euroopan parlamentille, neuvostolle, komissiolle ja EKP:lle;
b)
hyväksyy kriisinratkaisuneuvoston vuotuisen talousarvion sekä seuraa sitä 61 artiklan 2 kohdan mukaisesti ja hyväksyy kriisinratkaisuneuvoston lopullisen tilinpäätöksen ja myöntää puheenjohtajalle vastuuvapauden 63 artiklan 4 ja 8 kohdan mukaisesti;
c)
jollei 2 kohdassa tarkoitetusta menettelystä muuta johdu, päättää kriisinratkaisurahaston käytöstä, jos kriisinratkaisurahastosta kyseisessä kriisinratkaisutoimessa tarvitaan tukea yli 5 000 000 000 euron kynnysarvon, jota laskettaessa maksuvalmiusavun painotus on 0,5;
d)
silloin kun kriisinratkaisurahaston yhteenlaskettu nettomääräinen käyttö viimeisen 12 peräkkäisen kuukauden aikana saavuttaa vuosikohtaisen 5 000 000 000 euron kynnysarvon, arvioi kriisinratkaisuvälineiden käyttöä, erityisesti kriisinratkaisurahaston käyttöä, ja antaa ohjeita, joita johdon istunnon on noudatettava myöhemmissä kriisinratkaisupäätöksissä ja joissa erityisesti erotetaan tarvittaessa maksuvalmiustuki ja muut tukimuodot;
e)
päättää tarpeesta kerätä 71 artiklan mukaisia ylimääräisiä jälkikäteen suoritettavia vakausmaksuja ja 72 artiklan mukaisesta vapaaehtoisesta lainaamisesta rahoitusjärjestelyjen välillä, 73 ja 74 artiklan mukaisista vaihtoehtoisista rahoitusjärjestelyistä sekä 78 artiklan mukaisesta kansallisten rahoitusjärjestelyjen vastavuoroisuudesta, kun kriisinratkaisurahaston tuki ylittää tämän kohdan c alakohdassa tarkoitetun kynnysarvon;
f)
päättää sijoituksista 75 artiklan mukaisesti;
g)
hyväksyy 45 artiklassa tarkoitetun kriisinratkaisuneuvoston toiminnasta annettavan vuosikertomuksen, jossa esitetään yksityiskohtaiset selvitykset talousarvion toteuttamisesta;
h)
hyväksyy kriisinratkaisuneuvostoon sovellettavat varainhoitoa koskevat säännöt 64 artiklan mukaisesti;
i)
hyväksyy petostentorjuntastrategian, joka on oikeassa suhteessa petosriskeihin nähden ottaen huomioon toteutettavien toimenpiteiden kustannukset ja hyödyt;
j)
hyväksyy jäsentensä eturistiriitojen ehkäisemistä ja hallintaa koskevat säännöt;
k)
hyväksyy työjärjestyksensä sekä kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon työjärjestyksen;
l)
käyttää tämän artiklan 3 kohdan mukaisesti kriisinratkaisuneuvoston henkilöstön suhteen niitä valtuuksia, jotka kuuluvat henkilöstösääntöjen mukaan nimittävälle viranomaiselle ja neuvoston asetuksella (ETY, Euratom, EHTY) N:o 259/68 vahvistettujen, Euroopan unionin muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen, jäljempänä ’palvelussuhteen ehdot’, mukaan sopimusten tekemiseen toimivaltaiselle viranomaiselle, jäljempänä ’nimittävän viranomaisen toimivalta’;
m)
hyväksyy tarvittavat henkilöstösääntöjen ja palvelussuhteen ehtojen täytäntöönpanoa koskevat säännöt henkilöstösääntöjen 110 artiklan mukaisesti;
n)
jollei henkilöstösäännöistä palvelussuhteen ehdoista muuta johdu, nimittää tilinpitäjän, joka on toiminnallisesti riippumaton tehtäviensä suorittamisessa;
o)
huolehtii siitä, että sisäisen tai ulkoisen tarkastuksen raportteihin ja arviointeihin perustuvien havaintojen ja suositusten sekä Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) tutkimusten perusteella toteutetaan asianmukaiset jatkotoimet;
p)
tekee päätökset kriisinratkaisuneuvoston sisäisten rakenteiden luomisesta ja tarvittaessa niiden muuttamisesta;
q)
hyväksyy 31 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kehyksen kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa tehtävää yhteistyötä koskevien käytännön järjestelyjen järjestämistä varten.
2. Kriisinratkaisuneuvoston täysistunto noudattaa päätöksenteossaan 6 ja 14 artiklassa määritettyjä tavoitteita.
Edellä olevan 1 kohdan c alakohtaa sovellettaessa johdon istunnon laatima kriisinratkaisumääräys katsotaan hyväksytyksi, paitsi jos vähintään yksi täysistunnon jäsen on vaatinut täysistunnon kokoontumista kolmen tunnin kuluessa siitä, kun johdon istunto on toimittanut luonnoksen täysistunnolle. Jälkimmäisessä tapauksessa täysistunto tekee päätöksen kriisinratkaisumääräyksestä.
3. Kriisinratkaisuneuvosto antaa täysistunnossaan henkilöstösääntöjen 110 artiklan mukaisesti henkilöstösääntöjen 2 artiklan 1 kohtaan ja palvelussuhteen ehtojen 6 artiklaan perustuvan päätöksen, jolla siirretään nimittävän viranomaisen toimivalta puheenjohtajalle ja vahvistetaan olosuhteet, joissa toimivallan siirto voidaan keskeyttää. Puheenjohtajalla on valtuudet siirtää tämä toimivalta edelleen.
Poikkeuksellisissa olosuhteissa kriisinratkaisuneuvosto voi täysistunnossaan tekemällään päätöksellä tilapäisesti keskeyttää nimittävän viranomaisen toimivallan siirron puheenjohtajalle ja tämän mahdollisesti toteuttaman nimittävän viranomaisen toimivallan edelleen siirron ja käyttää kyseistä toimivaltaa itse tai siirtää sen jollekin jäsenistään tai jollekulle henkilöstöön kuuluvalle, joka on muu kuin puheenjohtaja.
51 artikla
Kriisinratkaisuneuvoston täysistunnon kokoukset
1. Puheenjohtaja kutsuu koolle kriisinratkaisuneuvoston täysistunnot ja toimii niiden puheenjohtajana 56 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti.
2. Kriisinratkaisuneuvosto pitää vähintään kaksi sääntömääräistä täysistuntoa vuodessa. Lisäksi täysistunto kokoontuu puheenjohtajan aloitteesta tai jos vähintään kolmasosa kriisinratkaisuneuvoston jäsenistä sitä pyytää. Komission edustaja voi pyytää puheenjohtajaa kutsumaan koolle kriisinratkaisuneuvoston täysistunnon. Puheenjohtaja perustelee asian kirjallisesti, jos hän ei kutsu täysistuntoa koolle asianmukaisessa ajassa.
3. Kriisinratkaisuneuvosto voi tarvittaessa kutsua tarkkailijoita 43 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen lisäksi, mukaan lukien EPV:n edustajan, osallistumaan tapauskohtaisesti sen täysistunnon kokouksiin.
4. Kriisinratkaisuneuvosto vastaa täysistuntonsa sihteeristön tehtävistä.
52 artikla
Päätöksentekoprosessia koskevat yleiset säännökset
1. Kriisinratkaisuneuvosto tekee täysistunnossaan päätöksensä jäsentensä yksinkertaisella enemmistöllä, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä. Kullakin äänioikeutetulla jäsenellä on yksi ääni. Äänten mennessä tasan puheenjohtajan ääni ratkaisee.
2. Poiketen siitä, mitä 1 kohdassa säädetään, kriisinratkaisuneuvosto tekee 50 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdassa tarkoitetut päätökset sekä kriisinratkaisurahastossa käytettävissä olevien rahoitusvarojen käyttöön rajoittuvat päätökset 78 artiklan mukaisesta kansallisten rahoitusjärjestelyjen vastavuoroisuudesta jäsentensä yksinkertaisella enemmistöllä, joka edustaa vähintään 30:tä prosenttia rahoitusosuuksista. Kullakin äänioikeutetulla jäsenellä on yksi ääni. Äänten mennessä tasan puheenjohtajan ääni ratkaisee.
3. Poiketen siitä, mitä tämän artiklan 1 kohdassa säädetään, kriisinratkaisuneuvosto tekee 50 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut päätökset, jotka koskevat 71 artiklan mukaisten jälkikäteen suoritettavien rahoitusosuuksien keräämistä, 72 artiklan mukaista vapaaehtoista lainaamista rahoitusjärjestelyjen välillä, 73 ja 74 artiklan mukaisia vaihtoehtoisia rahoitusjärjestelyjä sekä 78 artiklan mukaista kansallisten rahoitusjärjestelyjen vastavuoroisuutta ja joiden yhteydessä kriisinratkaisurahastossa käytettävissä olevat rahoitusvarat ylittyvät, jäsentensä kahden kolmasosan enemmistöllä, joka edustaa vähintään 50:tä prosenttia suoritetuista rahoitusosuuksista kahdeksan vuoden siirtymäkauden aikana, kunnes kriisinratkaisurahasto on täysin yhdistetty, ja sen jälkeen jäsentensä kahden kolmasosan enemmistöllä, joka edustaa vähintään 30:tä prosenttia suoritetuista rahoitusosuuksista. Kullakin äänioikeutetulla jäsenellä on yksi ääni. Äänten mennessä tasan puheenjohtajan ääni ratkaisee.
4. Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy ja julkistaa työjärjestyksensä. Työjärjestyksessä määritellään yksityiskohtaisemmat äänestystä koskevat järjestelyt, erityisesti olosuhteet, joissa jäsen voi toimia toisen jäsenen puolesta, sekä tarvittaessa päätösvaltaisuutta koskevat säännöt.
III OSASTO
KRIISINRATKAISUNEUVOSTON JOHDON ISTUNTO
53 artikla
Osallistuminen johdon istuntoihin
1. Kriisinratkaisuneuvoston johdon istuntoon kuuluvat puheenjohtaja ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut neljä jäsentä. Kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto kokoontuu niin usein kuin on tarpeen.
Puheenjohtaja kutsuu kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon koolle omasta aloitteestaan tai jonkin jäsenen pyynnöstä ja toimii johdon istunnon puheenjohtajana.
Kriisinratkaisuneuvosto voi tarvittaessa kutsua johdon istuntoon 43 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen tarkkailijoiden lisäksi myös muita tarkkailijoita, kuten EPV:n edustajan, ja se kutsuu osallistumattomien jäsenvaltioiden kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset osallistumaan johdon istunnon kokouksiin käsiteltäessä konsernia, jolla on tytäryrityksiä tai merkittäviä sivuliikkeitä kyseisissä osallistumattomissa jäsenvaltioissa. Osallistuminen on tapauskohtaista.
2. Tämän artiklan 3 ja 4 kohdan mukaisesti 43 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetut kriisinratkaisuneuvoston jäsenet osallistuvat kriisinratkaisuneuvoston johdon istuntoihin.
3. Käsiteltäessä 2 artiklassa tarkoitettua yhteisöä tai konsernia, joka on sijoittautunut ainoastaan yhteen osallistuvaan jäsenvaltioon, käsittelyihin ja päätöksentekoprosessiin osallistuu myös kyseisen jäsenvaltion nimittämä jäsen ja 55 artiklan 1 kohdassa säädettyjä sääntöjä sovelletaan.
4. Käsiteltäessä rajatylittävää konsernia päätöksentekoprosessiin osallistuvat myös sen jäsenvaltion nimittämä jäsen, jossa konsernitason kriisinratkaisuviranomainen sijaitsee, sekä niiden jäsenvaltioiden nimittämät jäsenet, joihin konsolidoidun valvonnan piiriin kuuluva tytäryritys tai yhteisö on sijoittautunut, ja 55 artiklan 2 kohdassa säädettyjä sääntöjä sovelletaan.
5. Edellä 43 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut kriisinratkaisuneuvoston jäsenet varmistavat, että etenkin kriisinratkaisurahaston käyttöön liittyvät kriisinratkaisupäätökset ja -toimet ovat kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon eri kokoonpanoissa johdonmukaisia, asianmukaisia ja oikeasuhteisia.
54 artikla
Tehtävät
1. Johdon istunnossaan kriisinratkaisuneuvosto
a)
valmistelee kaikki kriisinratkaisuneuvoston täysistunnossa hyväksyttävät päätökset;
b)
tekee kaikki päätökset tämän asetuksen täytäntöönpanemiseksi, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä.
2. Suorittaessaan tämän artiklan 1 kohdan mukaisia tehtäviään kriisinratkaisuneuvosto:
a)
valmistelee, arvioi ja hyväksyy kriisinratkaisusuunnitelmat 8, 10 ja 11 artiklan mukaisesti 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja yhteisöjä ja konserneja varten sekä 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettuja yhteisöjä ja konserneja varten, kun näiden kohtien soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät;
b)
soveltaa yksinkertaistettuja velvoitteita 11 artiklan mukaisesti tiettyihin 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin yhteisöihin ja konserneihin sekä 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettuihin yhteisöihin ja konserneihin, kun näiden kohtien soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät;
c)
määrittelee omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen, joka 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien sekä 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen ja konsernien on jatkuvasti täytettävä 12 artiklan mukaisesti, kun näiden kohtien soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät;
d)
toimittaa 18 artiklan mukaisen kriisinratkaisumääräyksen ja kaikki merkitykselliset tiedot komissiolle mahdollisimman varhaisessa vaiheessa, jotta komissio voi niiden avulla hyvissä ajoin suorittaa arvioinnin ja antaa päätöksen tai tarvittaessa tehdä neuvostolle ehdotuksen päätöksestä 18 artiklan 7 kohdan nojalla;
e)
päättää kriisinratkaisuneuvoston talousarvion kriisinratkaisurahastoa koskevasta II osasta 60 artiklan mukaisesti.
3. Silloin kun se on asian kiireellisyyden vuoksi tarpeen, kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto voi tehdä kriisinratkaisuneuvoston täysistunnon puolesta tiettyjä väliaikaisia päätöksiä erityisesti hallinnollisista kysymyksistä, kuten talousarviokysymyksistä.
4. Kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto pitää kriisinratkaisuneuvoston täysistunnon ajan tasalla kriisinratkaisusta tekemistään päätöksistä.
55 artikla
Päätöksenteko
1. Käsiteltäessä yksittäistä yhteisöä tai konsernia, joka on sijoittautunut vain yhteen osallistuvaan jäsenvaltioon, puheenjohtaja ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut jäsenet tekevät päätöksen yksinkertaisella enemmistöllä, jos kaikki 53 artiklan 1 ja 3 kohdassa tarkoitetut jäsenet eivät pääse yksimielisesti yhteiseen sopimukseen puheenjohtajan asettamassa määräajassa.
2. Käsiteltäessä rajatylittävää konsernia puheenjohtaja ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut jäsenet tekevät päätöksen yksinkertaisella enemmistöllä, jos kaikki 53 artiklan 1 ja 4 kohdassa tarkoitetut jäsenet eivät pääse yksimielisesti yhteiseen sopimukseen puheenjohtajan asettamassa määräajassa.
3. Äänten mennessä tasan puheenjohtajan ääni ratkaisee.
IV OSASTO
PUHEENJOHTAJA
56 artikla
Nimittäminen ja tehtävät
1. Kriisinratkaisuneuvostoa johtaa kokopäivätoiminen puheenjohtaja.
2. Puheenjohtaja vastaa seuraavista:
a)
kriisinratkaisuneuvoston täysistunnoissa ja johdon istunnoissa tehtävän työn valmistelu sekä sen kokousten koollekutsuminen ja niiden puheenjohtajana toimiminen;
b)
kaikki henkilöstöasiat;
c)
päivittäisen hallinnon asiat;
d)
kriisinratkaisuneuvoston talousarvioesityksen laatiminen 61 artiklan 1 kohdan mukaisesti ja kriisinratkaisuneuvoston talousarvion toteuttaminen 63 artiklan mukaisesti;
e)
kriisinratkaisuneuvoston johtaminen;
f)
kriisinratkaisuneuvoston vuotuisen työohjelman toteuttaminen;
g)
45 artiklassa tarkoitetun vuosikertomuksen, joka sisältää kriisinratkaisuneuvoston kriisinratkaisutoimia koskevan jakson sekä talous- ja hallintokysymyksiä koskevan jakson, luonnoksen laatiminen vuosittain.
Puheenjohtajaa avustaa tässä artiklassa tarkoitettujen tehtävien suorittamisessa oma henkilöstö.
3. Puheenjohtajaa avustaa varapuheenjohtaja.
Varapuheenjohtaja hoitaa puheenjohtajan tehtäviä tämän asetuksen mukaisesti tämän ollessa poissa tai ollessa estynyt suorittamasta tehtäviään.
4. Puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut jäsenet nimitetään ansioiden, pätevyyden, pankkitoiminta- ja rahoituskysymysten tuntemuksen sekä rahoitusalan valvonnan ja sääntelyn ja pankkien kriisinratkaisun kannalta merkityksellisen kokemuksen perusteella. Puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut jäsenet valitaan avoimella valintamenettelyllä, jossa noudatetaan sukupuolten tasapainon, kokemuksen ja pätevyyden periaatteita ja josta annetaan kaikissa menettelyn vaiheissa ajallaan asianmukaisesti tietoa Euroopan parlamentille ja neuvostolle.
5. Puheenjohtajan, varapuheenjohtajan ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen jäsenten toimikausi on viisi vuotta. Jollei tämän artiklan 7 kohdasta muuta johdu, toimikautta ei voida uusia.
Puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut jäsenet eivät saa hoitaa kansallisen, unionin tai kansainvälisen tason virkatehtäviä.
6. Kuultuaan täysistunnossa kokoontunutta kriisinratkaisuneuvostoa komissio esittää Euroopan parlamentille lopullisen luettelon ehdokkaista puheenjohtajaksi, varapuheenjohtajaksi ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetuiksi jäseniksi ja ilmoittaa neuvostolle tästä luettelosta.
Poiketen siitä, mitä ensimmäisessä alakohdassa säädetään, tämän asetuksen voimaantulon jälkeen nimitettävien kriisinratkaisuneuvoston ensimmäisten jäsenten osalta komissio esittää lopullisen ehdokasluettelon kriisinratkaisuneuvostoa kuulematta.
Komissio toimittaa puheenjohtajan, varapuheenjohtajan ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen jäsenten nimittämistä koskevan ehdotuksen Euroopan parlamentille hyväksyttäväksi. Ehdotuksen hyväksymisen jälkeen neuvosto hyväksyy täytäntöönpanopäätöksen puheenjohtajan, varapuheenjohtajan ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen jäsenten nimittämiseksi. Neuvosto tekee päätöksensä määräenemmistöllä.
7. Poiketen siitä, mitä 5 kohdassa säädetään, tämän asetuksen voimaantulon jälkeen nimitettävän ensimmäisen puheenjohtajan toimikausi on kolme vuotta. Toimikausi voidaan uusia kerran viideksi vuodeksi. Puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut jäsenet jatkavat tehtävässään seuraajiensa nimittämiseen asti.
8. Puheenjohtaja, jonka toimikautta on jatkettu, ei voi osallistua enää jatketun toimikautensa päätyttyä kyseisen toimen uuteen valintamenettelyyn.
9. Jos puheenjohtaja, varapuheenjohtaja tai 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu jäsen ei enää täytä niitä vaatimuksia, joita hänen tehtävänsä edellyttävät, tai jos hän on syyllistynyt vakavaan rikkomukseen, neuvosto voi komission ehdotuksesta, jonka Euroopan parlamentti on hyväksynyt, hyväksyä täytäntöönpanopäätöksen tämän erottamiseksi tehtävästään. Neuvosto tekee päätöksensä määräenemmistöllä.
Näitä tarkoituksia varten Euroopan parlamentti tai neuvosto voi ilmoittaa komissiolle, että se katsoo edellytysten puheenjohtajan, varapuheenjohtajan tai 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen jäsenten erottamiseksi tehtävästään täyttyneen, mihin komission on vastattava.
V OSASTO
VARAINHOITOA KOSKEVAT SÄÄNNÖKSET
1 LUKU
Yleiset säännökset
57 artikla
Resurssit
1. Kriisinratkaisuneuvosto vastaa tarvittavan rahoituksen ja henkilöstön osoittamisesta sille tällä asetuksella annettujen tehtävien suorittamiseen.
2. Kriisinratkaisuneuvoston talousarvion tai sen tämän asetuksen mukaisten kriisinratkaisutoimien rahoitus ei missään olosuhteissa saa aiheuttaa jäsenvaltioille valtiontaloudellista vastuuta.
58 artikla
Talousarvio
1. Kriisinratkaisuneuvostolla on oma itsenäinen talousarvionsa, joka ei ole osa unionin talousarviota. Kriisinratkaisuneuvoston kaikista tuloista ja menoista laaditaan kalenterivuotta vastaavaa varainhoitovuotta varten arvio, jonka perusteella tulot ja menot otetaan kriisinratkaisuneuvoston talousarvioon.
2. Kriisinratkaisuneuvoston talousarvioon otettavien tulojen ja menojen on oltava tasapainossa.
3. Talousarvio koostuu kahdesta osasta: sen I osa koskee kriisinratkaisuneuvoston hallintoa ja II osa kriisinratkaisurahastoa.
59 artikla
Kriisinratkaisuneuvoston hallintoa koskeva talousarvion I osa
1. Talousarvion I osan tulot koostuvat vuotuisista hallintomaksuista, jotka ovat tarpeen arvioitujen vuotuisten hallintomenojen kattamiseksi.
2. Talousarvion I osan menot sisältävät ainakin henkilöstö-, palkka-, hallinto-, infrastruktuuri-, henkilöstökoulutus- ja toimintamenot.
3. Tämä artikla ei rajoita kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten oikeutta periä kansallisen oikeuden mukaisia maksuja 1 ja 2 kohdassa tarkoitetun tyyppisistä hallintomenoistaan, mukaan lukien kriisinratkaisuneuvoston kanssa tehtävästä yhteistyöstä ja sen avustamisesta aiheutuvat menot.
60 artikla
Kriisinratkaisurahastoa koskeva talousarvion II osa
1. Talousarvion II osan tulot koostuvat erityisesti seuraavista:
a)
osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden laitosten 67 artiklan 4 kohdan ja 69, 70 ja 71 artiklan mukaisesti maksamat vakausmaksut;
b)
muista kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyistä osallistumattomissa jäsenvaltioissa 72 artiklan 1 kohdan mukaisesti saadut lainat;
c)
rahoituslaitoksilta tai muilta kolmansilta osapuolilta 73 ja 74 artiklan mukaisesti saadut lainat;
d)
kriisinratkaisurahaston hallussa olevien määrien 75 artiklan mukaisista sijoituksista saadut tuotot;
e)
kaikki varat, jotka peritään takaisin kriisinratkaisumenettelyissä 76 artiklassa mainituista tarkoituksista aiheutuneiden kustannusten kattamiseksi.
2. Talousarvion II osan menot koostuvat seuraavista:
a)
menot 76 artiklassa mainittuihin tarkoituksiin;
b)
75 artiklan mukaiset sijoitukset;
c)
muista kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyistä osallistumattomissa jäsenvaltioissa 72 artiklan 1 kohdan mukaisesti saaduista lainoista maksettavat korot;
d)
rahoituslaitoksilta tai muilta kolmansilta osapuolilta 73 ja 74 artiklan mukaisesti saaduista lainoista maksettavat korot.
61 artikla
Talousarvion laatiminen ja toteuttaminen
1. Puheenjohtaja laatii viimeistään kunkin vuoden helmikuun 15 päivänä kriisinratkaisuneuvoston talousarvioesityksen, mukaan lukien ennakkoarvion kriisinratkaisuneuvoston tuloista ja menoista seuraavaa varainhoitovuotta varten sekä henkilöstötaulukon, ja toimittaa sen kriisinratkaisuneuvoston hyväksyttäväksi.
2. Kriisinratkaisuneuvoston täysistunto mukauttaa tarvittaessa puheenjohtajan toimittamaa esitystä ja hyväksyy kriisinratkaisuneuvoston lopullisen talousarvion ja henkilöstötaulukon viimeistään kunkin vuoden maaliskuun 31 päivänä.
62 artikla
Sisäinen tarkastus ja valvonta
1. Kriisinratkaisuneuvostoon perustetaan sisäisen tarkastuksen tehtävä, jota hoidetaan kansainvälisten standardien mukaisesti. Kriisinratkaisuneuvoston nimittämä sisäinen tarkastaja vastaa sille kriisinratkaisuneuvoston talousarvion toteuttamisjärjestelmien ja talousarviomenettelyjen moitteettoman toiminnan tarkastamisesta.
2. Sisäinen tarkastaja neuvoo kriisinratkaisuneuvostoa riskienhallinnassa antamalla riippumattomia lausuntoja hallinnointi- ja valvontajärjestelmien laadusta sekä suosituksia toimintojen toteuttamisedellytysten parantamiseksi ja moitteettoman varainhoidon edistämiseksi.
3. Kriisinratkaisuneuvosto on vastuussa sisäisen tarkastajan tehtävien suorittamiseen soveltuvien sisäisten valvontajärjestelmien ja -menettelyjen ottamisesta käyttöön.
63 artikla
Talousarvion toteuttaminen, tilinpäätöksen esittäminen ja vastuuvapauden myöntäminen
1. Puheenjohtaja toimii tulojen ja menojen hyväksyjänä ja huolehtii kriisinratkaisuneuvoston talousarvion toteuttamisesta.
2. Kriisinratkaisuneuvoston tilinpitäjä toimittaa alustavan tilinpäätöksen sekä selvityksen varainhoitovuoden talousarvio- ja varainhallinnosta tilintarkastustuomioistuimelle huomautuksia varten viimeistään seuraavan varainhoitovuoden maaliskuun 1 päivänä.
Kriisinratkaisuneuvoston tilinpitäjä antaa selvityksen talousarvio- ja varainhallinnosta kriisinratkaisuneuvoston jäsenille sekä Euroopan parlamentille, neuvostolle ja komissiolle viimeistään seuraavan varainhoitovuoden maaliskuun 31 päivänä.
3. Kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtaja toimittaa kriisinratkaisuneuvoston edellisen varainhoitovuoden alustavan tilinpäätöksen Euroopan parlamentille, neuvostolle ja komissiolle viimeistään kunkin vuoden maaliskuun 31 päivänä.
4. Saatuaan tilintarkastustuomioistuimelta huomautukset kriisinratkaisuneuvoston alustavasta tilinpäätöksestä puheenjohtaja laatii kriisinratkaisuneuvoston lopullisen tilinpäätöksen omalla vastuullaan ja toimittaa sen kriisinratkaisuneuvoston täysistunnon hyväksyttäväksi.
5. Puheenjohtaja toimittaa kriisinratkaisuneuvoston hyväksynnän saatuaan joka vuosi viimeistään heinäkuun 1 päivänä edeltävää varainhoitovuotta koskevan lopullisen tilinpäätöksen Euroopan parlamentille, neuvostolle, komissiolle ja tilintarkastustuomioistuimelle.
6. Kun tilintarkastustuomioistuimelta saadaan huomautuksia, puheenjohtaja toimittaa vastauksen viimeistään syyskuun 30 päivänä.
7. Joka vuosi viimeistään marraskuun 15 päivänä edeltävän varainhoitovuoden lopullinen tilinpäätös julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
8. Kriisinratkaisuneuvoston täysistunto myöntää puheenjohtajalle talousarvion toteuttamista koskevan vastuuvapauden.
9. Puheenjohtaja toimittaa Euroopan parlamentin tai neuvoston pyynnöstä kaikki kriisinratkaisuneuvoston tilinpäätöksessä tarkoitetut tiedot niitä pyytäneelle unionin toimielimelle, jollei tässä asetuksessa säädetyistä salassapitovelvollisuutta koskevista vaatimuksista muuta johdu.
64 artikla
Varainhoitosäännöt
Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy tilintarkastustuomioistuinta ja komissiota kuultuaan sisäiset varainhoitoa koskevat säännökset, joilla täsmennetään erityisesti kriisinratkaisuneuvoston talousarvion laatimista ja toteuttamista 61 ja 63 artiklan mukaisesti koskeva yksityiskohtainen menettely.
Varainhoitoa koskevat säännökset perustuvat, siltä osin kuin se on sopusoinnussa kriisinratkaisuneuvoston ominaispiirteiden kanssa, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 (20) 208 artiklan mukaisesti Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen mukaisesti perustettuja elimiä varten vahvistettuun varainhoidon puiteasetukseen.
65 artikla
Hallintomaksut kriisinratkaisuneuvoston hallintomenojen kattamiseksi
1. Edellä 2 artiklassa tarkoitetut yhteisöt osallistuvat kriisinratkaisuneuvoston talousarvion I osan rahoitukseen tämän asetuksen ja tämän artiklan 5 kohdan nojalla annettujen rahoitusosuuksia koskevien delegoitujen säädösten mukaisesti.
2. Hallintomaksujen määrät on vahvistettava sellaiselle tasolle, että vastaavalla tulojen määrällä voidaan periaatteessa varmistaa kriisinratkaisuneuvoston talousarvion I osan tasapaino kunkin vuoden osalta.
3. Kriisinratkaisuneuvosto määrittää tämän artiklan 5 kohdassa tarkoitettujen delegoitujen säädösten mukaisesti kunkin 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön maksettavan hallintomaksun kyseiselle yhteisölle osoitetussa päätöksessä ja kerää ne. Kriisinratkaisuneuvosto soveltaa menettely-, raportointi- ja muita sääntöjä sen varmistamiseksi, että rahoitusosuudet maksetaan täysimääräisesti ja ajallaan.
4. Edellä olevien 1, 2 ja 3 kohdan mukaisesti kerättyjä määriä käytetään ainoastaan tämän asetuksen soveltamista varten.
5. Siirretään komissiolle valta antaa 93 artiklan mukaisesti hallintomaksuja koskevia delegoituja säädöksiä, joissa
a)
määritetään hallintomaksujen laji ja seikat, joiden osalta niitä on maksettava, rahoitusosuuksien määrän laskutapa ja tapa, jolla ne on maksettava;
b)
tarkennetaan 3 kohdassa tarkoitetut rekisteröinti-, kirjanpito- ja raportointisäännöt ja muut säännöt, jotka ovat tarpeen sen varmistamiseksi, että hallintomaksut maksetaan täysimääräisesti ja ajallaan;
c)
määritetään vuotuiset hallintomaksut, jotka ovat tarpeen kriisinratkaisuneuvoston hallintomenojen kattamiseksi ennen kuin se on täysin toimintakykyinen.
66 artikla
Petostentorjuntatoimenpiteet
1. Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 883/2013 (21) soveltamisalaan kuuluvien petosten, lahjonnan ja muun laittoman toiminnan torjuntaa varten kriisinratkaisuneuvosto liittyy kuuden kuukauden kuluessa siitä, kun se aloittaa toimintansa, OLAFin sisäisistä tutkimuksista 25 päivänä toukokuuta 1999 tehtyyn toimielinten väliseen sopimukseen ja vahvistaa mainitun toimielinten välisen sopimuksen liitteessä olevaa mallia käyttäen välittömästi asianmukaiset määräykset, joita sovelletaan kriisinratkaisuneuvoston koko henkilöstöön.
2. Tilintarkastustuomioistuimella on valtuudet tehdä kaikkien kriisinratkaisuneuvostolta rahoitusta saaneiden edunsaajien, toimeksisaajien ja alihankkijoiden osalta asiakirjoihin perustuvia ja paikalla suoritettavia tarkastuksia.
3. OLAF voi suorittaa tutkimuksia, myös paikalla suoritettavia tarkastuksia ja todentamisia neuvoston asetuksessa (Euratom, EY) N:o 2185/96 (22) ja asetuksessa (EU, Euratom) N:o 883/2013 vahvistettujen säännösten ja menettelyjen mukaisesti, sen selvittämiseksi, onko kriisinratkaisuneuvoston rahoittamiin sopimuksiin liittynyt unionin taloudellisia etuja vahingoittavia petoksia, lahjontaa tai muuta laitonta toimintaa.
2 LUKU
Yhteinen kriisinratkaisurahasto
1 jakso
Kriisinratkaisurahaston muodostaminen
67 artikla
Yleiset säännökset
1. Perustetaan yhteinen kriisinratkaisurahasto, jäljempänä ’kriisinratkaisurahasto’. Kriisinratkaisurahastoon hankitaan varat kansallisella tasolla kerättävien vakausmaksujen siirtämistä kriisinratkaisurahastoon koskevien sopimuksen määräysten mukaisesti.
2. Kriisinratkaisuneuvosto käyttää kriisinratkaisurahastoa ainoastaan II osan I osastossa tarkoitettujen kriisinratkaisuvälineiden tehokkaan soveltamisen ja kriisinratkaisuvaltuuksien tehokkaan käyttämisen varmistamiseen ja 14 ja 15 artiklassa tarkoitettujen kriisinratkaisutavoitteiden ja kriisinratkaisun periaatteiden mukaisesti. Unionin talousarvion varojen tai kansallisten talousarvioiden varojen ei missään olosuhteissa katsota kattavan vastuuta kriisinratkaisurahaston menoista tai tappioista.
3. Kriisinratkaisurahaston omistaja on kriisinratkaisuneuvosto.
4. Kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset keräävät 69, 70 ja 71 artiklassa tarkoitetut vakausmaksut 2 artiklassa tarkoitetuilta yhteisöiltä, ja vakausmaksut siirretään kriisinratkaisurahastoon sopimuksen mukaisesti.
68 artikla
Kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyjen käyttöönottoa koskeva vaatimus
Osallistuvien jäsenvaltioiden on otettava käyttöön rahoitusjärjestelyt direktiivin 2014/59/EU 100 artiklan ja tämän asetuksen mukaisesti.
69 artikla
Tavoitetaso
1. Kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevat varat ovat kahdeksan vuoden alkuvaiheen päättyessä 1 päivästä tammikuuta 2016 tai muussa tapauksessa siitä päivästä, jona tätä kohtaa sovelletaan 99 artiklan 6 kohdan nojalla, vähintään 1 prosentti kaikissa osallistuvissa jäsenvaltioissa toimiluvan saaneiden luottolaitosten suojattujen talletusten määrästä.
2. Jäljempänä olevan 70 artiklan mukaisesti lasketut ja 67 artiklan 4 kohdan mukaisesti kriisinratkaisurahastoon kerätyt vakausmaksut jaksotetaan 1 kohdassa tarkoitetun alkuvaiheen aikana ajallisesti mahdollisimman tasaisesti, kunnes tavoitetaso saavutetaan, ottaen kuitenkin asiaankuuluvasti huomioon suhdannevaiheen ja vakausmaksujen myötäsyklisyyden mahdollinen vaikutus vakausmaksuja suorittavien laitosten rahoitusasemaan.
3. Kriisinratkaisuneuvosto pidentää 1 kohdassa tarkoitettua alkuvaihetta enintään neljällä vuodella, jos kriisinratkaisurahastosta suoritettujen maksujen kokonaismäärä ylittää 0,5 prosenttia 1 kohdassa tarkoitetusta katettujen talletusten kokonaismäärästä ja kun 5 kohdan b alakohdassa tarkoitetussa delegoidussa säädöksessä säädetyt perusteet täyttyvät.
4. Jos 1 kohdassa tarkoitetun alkuvaiheen jälkeen käytettävissä olevat varat vähenevät alle kyseisessä kohdassa määritellyn tavoitetason, säännöllisiä vakausmaksuja kerätään 70 artiklan mukaisesti siihen asti, kun tavoitetaso on saavutettu. Kun tavoitetaso on saavutettu ensimmäisen kerran ja kun käytettävissä olevat varat vähenevät alle kahteen kolmasosaan tavoitetasosta, kyseiset säännölliset vakausmaksut on vahvistettava sellaiselle tasolle, että tavoitetaso voidaan saavuttaa kuuden vuoden kuluessa.
Säännöllisessä vakausmaksussa on otettava asiaankuuluvasti huomioon suhdannevaihe ja vakausmaksujen myötäsyklisyyden mahdollinen vaikutus tämän kohdan mukaisia vuotuisia vakausmaksuja vahvistettaessa.
5. Siirretään komissiolle valta antaa delegoituja säädöksiä 93 artiklan mukaisesti seuraavien seikkojen määrittämiseksi:
a)
perusteet, jotka koskevat 2 kohdan mukaisesti laskettujen kriisinratkaisurahastoon kerättävien vakausmaksujen ajallista jaksottamista;
b)
perusteet, joiden mukaisesti määritetään se vuosimäärä, jolla 1 kohdassa tarkoitettua alkuvaihetta voidaan pidentää 3 kohdan mukaisesti;
c)
perusteet 4 kohdassa säädettyjen vuotuisten vakausmaksujen määrittämiseksi.
70 artikla
Ennakolliset vakausmaksut
1. Kunkin laitoksen yksilöllinen vakausmaksu kerätään vähintään vuosittain, ja se on sama kuin sen velkojen määrä (poislukien omat varat), josta on vähennetty suojatut talletukset, suhteessa kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten velkojen kokonaismäärään (poislukien omat varat), josta on vähennetty suojatut talletukset.
2. Kriisinratkaisuneuvosto laskee kunakin vuonna EKP:tä tai kansallista toimivaltaista viranomaista kuultuaan ja tiiviissä yhteistyössä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa yksilölliset vakausmaksut varmistaakseen, että kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten maksettavat rahoitusosuudet eivät ylitä 12,5:tä prosenttia tavoitetasosta.
Yksittäisten laitosten vakausmaksujen laskenta perustuu kunakin vuonna seuraaviin:
a)
kiinteä vakausmaksu, joka perustuu laitoksen velkojen määrään (poislukien omat varat ja suojatut talletukset) suhteessa kaikkien kyseisen jäsenvaltion alueella toimiluvan saaneiden laitosten velkojen kokonaismäärään (poislukien omat varat ja suojatut talletukset); ja
b)
riskiprofiiliin mukautettu vakausmaksu, joka perustuu direktiivin 2014/59/EU 103 artiklan 7 kohdassa säädettyihin perusteisiin ja jossa otetaan huomioon suhteellisuusperiaate luomatta vääristymiä jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden välille.
Kiinteän vakausmaksun ja riskiprofiiliin mukautetun vakausmaksun välisessä suhteessa on otettava huomioon vakausmaksujen tasapuolinen jakautuminen erityyppisten pankkien kesken.
Joka tapauksessa kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten yksilöllisten vakausmaksujen a ja b alakohdan mukaisesti laskettu kokonaismäärä ei saa vuositasolla ylittää 12,5:tä prosenttia tavoitetasosta.
3. Edellä 69 artiklassa tarkoitetun rahoituksen tavoitetason saavuttamiseksi käytettävissä oleviin varoihin voidaan sisällyttää peruuttamattomat maksusitoumukset, joiden täydeksi vakuudeksi on asetettu vähäriskiset varat, joihin ei kohdistu kolmansien osapuolten oikeuksia ja jotka ovat kriisinratkaisuneuvoston vapaasti käytettävissä ja sen yksinomaiseen käyttöön osoitettuja 76 artiklan 1 kohdassa määriteltyjä tarkoituksia varten. Näiden peruuttamattomien maksusitoumusten osuus saa olla enintään 30 prosenttia tämän artiklan nojalla kerättävien vakausmaksujen kokonaismäärästä.
4. Kultakin 2 artiklassa tarkoitetulta yhteisöltä asianmukaisesti saatuja vakausmaksuja ei makseta takaisin näille yhteisöille.
5. Jos osallistuvat jäsenvaltiot ovat jo ottaneet käyttöön kansallisia kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyjä, ne voivat säätää, että kyseisten järjestelyjen käytettävissä olevia varoja, jotka on kerätty laitoksilta 17 päivän kesäkuuta 2010 ja direktiivin 2014/59/EU voimaantulopäivän välisenä aikana, käytetään korvaamaan laitoksille ennakollisia vakausmaksuja, jotka niitä voidaan vaatia maksamaan kriisinratkaisurahastoon. Tällainen hyvitys ei vaikuta direktiivissä 2014/49/EU säädettyihin jäsenvaltioiden velvoitteisiin.
6. Sovelletaan komission direktiivin 2014/59/EU 103 artiklan 7 kohdan nojalla hyväksymiä delegoituja säädöksiä, joissa täsmennetään käsitettä vakausmaksujen mukauttamisesta laitosten riskiprofiiliin.
7. Neuvosto hyväksyy komission ehdotuksesta 6 kohdassa tarkoitettujen delegoitujen säädösten muodostamassa kehyksessä täytäntöönpanosäädöksiä 1, 2 ja 3 kohdan täytäntöönpanoedellytysten määrittämiseksi erityisesti seuraavien suhteen:
a)
yksilöllisten vakausmaksujen laskennassa käytettävän menetelmän soveltaminen;
b)
käytännön menettelyt, joilla laitoksille yksilöidään delegoidussa säädöksessä määritetyt riskitekijät.
71 artikla
Ylimääräiset jälkikäteen suoritettavat vakausmaksut
1. Jos käytettävissä olevat varat eivät riitä kriisinratkaisurahaston käyttämisestä kriisinratkaisutoimissa aiheutuvien tappioiden, kustannusten tai muiden menojen kattamiseen, osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneilta laitoksilta kerätään jälkikäteen ylimääräisiä vakausmaksuja, jotta lisämäärät voidaan kattaa. Nämä ylimääräiset jälkikäteen suoritettavat vakausmaksuton laskettava ja kohdennettava yksittäisille laitoksille 69 ja 70artiklassa vahvistettuja sääntöjä noudattaen.
Ylimääräisten jälkikäteen suoritettavien vakausmaksujen vuotuinen kokonaismäärä ei saa olla yli kolminkertainen suhteessa 70 artiklan mukaisesti määritettävään vakausmaksujen vuotuiseen määrään.
2. Kriisinratkaisuneuvosto lykkää 3 kohdassa tarkoitettujen delegoitujen säädösten mukaisesti omasta aloitteestaan kansallista kriisinratkaisuviranomaista kuultuaan tai kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen ehdotuksesta kokonaan tai osittain laitoksen 1 kohdan mukaisten ylimääräisten jälkikäteen suoritettavien vakausmaksujen maksamista, jos se on tarpeen laitoksen rahoitusaseman turvaamiseksi. Tällaista lykkäystä ei myönnetä kuutta kuukautta pidemmäksi ajaksi, mutta se voidaan laitoksen pyynnöstä uusia. Vakausmaksut, joiden maksamista on lykätty tämän kohdan nojalla, on suoritettava myöhemmin sellaisena ajankohtana, jolloin maksu ei enää vaaranna laitoksen rahoitusasemaa.
3. Siirretään komissiolle valta antaa delegoituja säädöksiä 93 artiklan mukaisesti niiden olosuhteiden ja edellytysten määrittelemiseksi, joiden täyttyessä 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön jälkikäteen suoritettavien vakausmaksujen maksamista voidaan lykätä kokonaan tai osittain tämän artiklan 2 kohdan nojalla.
72 artikla
Kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyjen välinen vapaaehtoinen lainaaminen
1. Kriisinratkaisuneuvosto tekee päätöksen kriisinratkaisurahastoa varten tarkoitetun vapaaehtoista lainaamista koskevan pyynnön esittämisestä osallistumattomien jäsenvaltioiden kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyille, jos
a)
70 artiklan nojalla kerätyt määrät eivät riitä kattamaan kriisinratkaisurahaston käyttämisestä kriisinratkaisutoimissa aiheutuneita tappioita, kustannuksia tai muita menoja;
b)
71 artiklassa säädetyt ylimääräiset jälkikäteen suoritettavat vakausmaksut eivät ole välittömästi käytettävissä; ja
c)
73 artiklassa säädetyt vaihtoehtoiset rahoituslähteet eivät ole kohtuullisin ehdoin välittömästi käytettävissä.
2. Kyseiset kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyt päättävät tällaisesta pyynnöstä direktiivin 2014/59/EU 106 artiklan mukaisesti. Lainaehtoihin sovelletaan direktiivin 2014/59/EU 106 artiklan 4, 5 ja 6 kohtaa.
3. Kriisinratkaisuneuvosto voi päättää antaa lainaa toisille kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyille osallistumattomissa jäsenvaltioissa, jos sitä pyydetään direktiivin 2014/59/EU 106 artiklan mukaisesti. Lainaehtoihin sovelletaan direktiivin 2014/59/EU 106 artiklan 4, 5 ja 6 kohtaa.
73 artikla
Vaihtoehtoiset rahoituslähteet
1. Kriisinratkaisuneuvosto voi tehdä kriisinratkaisurahastoa varten lainasopimuksia tai sopia muista tukimuodoista niiden laitosten, rahoituslaitosten tai muiden kolmansien osapuolten kanssa, jotka tarjoavat paremmat rahoitusehdot parhaana mahdollisena ajankohtana, tarkoituksena pitää rahoituskustannukset mahdollisimman edullisina ja ylläpitää mainetta, jos 70 ja 71 artiklan mukaisesti kerätyt määrät eivät ole välittömästi käytettävissä tai eivät kata kriisinratkaisurahaston käyttämisestä kriisinratkaisutoimista aiheutuneita kustannuksia.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut lainat tai muunlainen tuki maksetaan täysimääräisesti takaisin 69, 70 ja 71 artiklan mukaisesti lainan erääntymisajan kuluessa.
3. Kaikki 1 kohdassa täsmennettyjen lainojen käytöstä aiheutuneet kustannukset maksetaan kriisinratkaisuneuvoston talousarvion II osasta, ei unionin talousarvion eikä osallistuvien jäsenvaltioiden talousarvioiden varoista.
74 artikla
Rahoitusjärjestelyn saatavuus
Kriisinratkaisuneuvosto sopii kriisinratkaisurahastoa varten rahoitusjärjestelyistä, myös mahdollisuuksien mukaan julkisista rahoitusjärjestelyistä, jotka koskevat 76 artiklan mukaisesti käytettävien lisävarojen välitöntä saatavuutta, jos 70 ja 71 artiklan mukaisesti kerätyt tai saatavissa olevat määrät eivät riitä kriisinratkaisurahaston velvoitteiden kattamiseen.
2 jakso
Kriisinratkaisurahaston hallinto
75 artikla
Sijoitukset
1. Kriisinratkaisuneuvosto hallinnoi kriisinratkaisurahastoa tämän asetuksen ja 4 kohdan nojalla hyväksyttävien delegoitujen säädösten mukaisesti.
2. Kriisinratkaisun kohteena olevalta laitokselta tai omaisuudenhoitoyhtiöltä saatavien määrien sekä koron ja muun sijoituksista saatavan tuoton ja mahdollisen muun tuoton on koiduttava ainoastaan kriisinratkaisurahaston hyödyksi.
3. Kriisinratkaisuneuvosto noudattaa varovaista ja turvallista sijoitusstrategiaa, josta säädetään tämän artiklan 4 kohdan nojalla hyväksyttävissä delegoiduissa säädöksissä, ja sijoittaa kriisinratkaisurahaston hallussa olevat määrät jäsenvaltioiden tai hallitustenvälisten järjestöjen sitoumuksiin tai erittäin likvideihin omaisuuseriin, joiden luottokelpoisuus on erittäin hyvä, ottaen huomioon asetuksen (EU) N:o 575/2013 460 artiklassa tarkoitetun delegoidun säädöksen ja muut kyseisen asetuksen asiaankuuluvat säännökset. Sijoitusten on oltava alakohtaisesti, maantieteellisesti ja suhteellisesti riittävän hajautettuja. Kyseisten sijoitusten tuoton on koiduttava kriisinratkaisurahaston hyväksi.
4. Siirretään komissiolle valta antaa delegoituja säädöksiä kriisinratkaisurahaston hallintoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä ja sen sijoitusstrategiaa koskevista yleisistä periaatteista ja perusteista 93 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti.
3 jakso
Kriisinratkaisurahaston käyttö
76 artikla
Kriisinratkaisurahaston tehtävä
1. Soveltaessaan kriisinratkaisuvälineitä 2 artiklassa tarkoitettuihin yhteisöihin kriisinratkaisumääräyksen puitteissa kriisinratkaisuneuvosto voi käyttää kriisinratkaisurahastoa vain siinä määrin kuin on tarpeen kriisinratkaisuvälineiden tehokkaan soveltamisen varmistamiseksi seuraaviin tarkoituksiin:
a)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen, sen tytäryritysten, omaisuudenhoitoyhtiön tai erillisen varainhoitoyhtiön varojen tai velkojen takaamiseksi;
b)
lainojen myöntämiseksi kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle, sen tytäryrityksille, omaisuudenhoitoyhtiölle tai erilliselle varainhoitoyhtiölle;
c)
kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen omaisuuserien ostamiseksi;
d)
pääomasijoituksen tekemiseksi omaisuudenhoitoyhtiöön ja erilliseen varainhoitoyhtiöön;
e)
korvausten maksamiseksi osakkeenomistajille tai velkojille, jos niille todetaan 20 artiklan 5 kohdan mukaisen arvostuksen perusteella aiheutuneen suuremmat tappiot kuin niille 20 artiklan 16 kohdan mukaisen arvostuksen mukaan olisi aiheutunut tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä;
f)
pääomasijoituksen tekemiseksi kriisinratkaisun kohteena olevaan laitokseen tiettyjen velkojien saatavien alaskirjauksen tai muuntamisen sijaan, kun sovelletaan velkakirjojen arvon alaskirjausta ja päätetään rajata tietyt velkojat velkakirjojen arvon alaskirjauksen soveltamisalan ulkopuolelle 27 artiklan 5 kohdan mukaisesti;
g)
a-f alakohdassa tarkoitettujen toimien yhdistämiseksi.
2. Kriisinratkaisurahastossa voidaan soveltaa 1 kohdassa tarkoitettuja toimia myös ostajaan liiketoiminnan myynnin yhteydessä.
3. Kriisinratkaisurahastoa ei saa käyttää suoraan 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön tappioiden kattamiseen eikä tällaisen yhteisön pääomapohjan vahvistamiseen. Siinä tapauksessa, että kriisinratkaisurahaston käyttö tämän artiklan 1 kohtaa sovellettaessa välillisesti johtaa siihen, että osa 2 artiklassa tarkoitetun yhteisön tappioista siirtyy kriisinratkaisurahastolle, sovelletaan 27 artiklassa säädettyjä kriisinratkaisurahaston käyttöä koskevia periaatteita.
4. Kriisinratkaisuneuvosto saa tehdä 1 kohdan f alakohdan mukaisen pääomasijoituksen enintään viiden vuoden ajan.
77 artikla
Kriisinratkaisurahaston käyttö
Kriisinratkaisurahaston käytön ehtona on sopimus, jolla osallistuvat jäsenvaltiot sopivat, että ne siirtävät kansallisella tasolla perimänsä rahoitusosuudet tämän asetuksen ja direktiivin 2014/59/EU mukaisesti kriisinratkaisurahastoon, ja sen käytössä on noudatettava kyseisessä sopimuksessa vahvistettuja periaatteita.
Siihen asti, kun kriisinratkaisurahasto saavuttaa 69 artiklassa tarkoitetun rahoituksen tavoitetason, mutta enintään siihen asti, kun on kulunut kahdeksan vuotta tämän artiklan soveltamispäivästä, kriisinratkaisuneuvosto käyttää vastaavasti kriisinratkaisurahastoa niiden periaatteiden mukaisesti, jotka perustuvat kriisinratkaisurahaston jakamiseen kutakin osallistuvaa jäsenvaltiota vastaaviin kansallisiin rahasto-osuuksiin ja kriisinratkaisurahaston kansallisiin rahasto-osuuksiin kohdennettavien kansallisella tasolla kerättyjen eri varojen vaiheittaiseen yhdistämiseen sopimuksessa määrätyllä tavalla.
78 artikla
Kansallisten rahoitusjärjestelyjen vastavuoroisuus konsernin kriisinratkaisussa, johon liittyy laitoksia osallistumattomissa jäsenvaltioissa
Konsernin kriisinratkaisussa, johon liittyy yhden tai useamman osallistuvan jäsenvaltion alueelle sijoittautuneita laitoksia ja yhden tai useamman osallistumattoman jäsenvaltion alueelle sijoittautuneita laitoksia, kriisinratkaisurahasto osallistuu konsernin kriisinratkaisun rahoittamiseen direktiivin 2014/59/EU 107 artiklan 2-5 kohdan säännösten mukaisesti.
79 artikla
Talletussuojajärjestelmien käyttö kriisinratkaisun yhteydessä
1. Osallistuvien jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos kriisinratkaisuneuvosto toteuttaa kriisinratkaisutoimen ja jos tällä toimella taataan, että tallettajien talletukset ovat edelleen heidän käytettävissään, laitokseen liittyvä talletussuojajärjestelmä vastaa direktiivin 2014/59/EU 109 artiklan 1 ja 4 kohdassa täsmennetyistä määristä.
Asiaankuuluva talletussuojajärjestelmä omaksuu suojattujen tallettajien oikeudet ja velvoitteet maksukyvyttömyysmenettelyissä talletussuojajärjestelmästä suoritettuja maksuja vastaavalla määrällä.
2. Määrä, josta talletussuojajärjestelmä vastaa tämän artiklan 1 kohdan mukaisesti, määritetään 20 artiklassa tarkoitettujen edellytysten mukaisesti.
3. Ennen kuin kriisinratkaisuneuvosto päättää tämän artiklan 2 kohdan mukaisesti määrästä, josta talletussuojajärjestelmä vastaa, se kuulee direktiivin 2014/49/EU 2 artiklan 1 kohdan 18 alakohdassa tarkoitettua asianomaista nimettyä viranomaista ottaen täysimääräisesti huomioon asian kiireellisyyden.
4. Jos kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen suojakelpoiset talletukset siirretään toiseen yhteisöön liiketoiminnan myynnin tai omaisuudenhoitoyhtiön käytön myötä, tallettajat eivät voi vaatia direktiivin 2014/49/EU nojalla korvausta talletussuojajärjestelmästä sille osalle kriisinratkaisun kohteena olevaan laitokseen tekemistään talletuksista, joita ei siirretä, edellyttäen, että siirrettyjen varojen määrä on yhtä suuri tai suurempi kuin mainitun direktiivin 6 artiklassa säädetty talletussuojan kokonaismäärä.
5. Sen estämättä, mitä 1-4 kohdassa säädetään, jos talletussuojajärjestelmän käytettävissä olevat varat käytetään sen mukaisesti ja ne vähenevät myöhemmin alle kahteen kolmasosaan talletussuojajärjestelmän tavoitetasosta, säännöllinen rahoitusosuus talletussuojajärjestelmään on vahvistettava sellaiselle tasolle, että tavoitetaso voidaan saavuttaa kuuden vuoden kuluessa.
Talletussuojajärjestelmän vastuu ei saa ylittää määrää, joka vastaa 50:tä prosenttia talletussuojajärjestelmälle direktiivin 2014/49/EU 10 artiklan nojalla vahvistetusta tavoitetasosta.
Talletussuojajärjestelmän tämän asetuksen mukainen osuus ei saa missään olosuhteissa ylittää sitä tappioiden määrää, joka sille olisi aiheutunut tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisessa likvidaatiossa.
VI OSASTO
MUUT SÄÄNNÖKSET
80 artikla
Erioikeudet ja vapaudet
Kriisinratkaisuneuvostoon ja sen henkilöstöön sovelletaan Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitettyä Euroopan unionin erioikeuksia ja vapauksia koskevaa pöytäkirjaa N:o 7.
81 artikla
Kielijärjestelyt
1. Kriisinratkaisuneuvostoon sovelletaan neuvoston asetusta N:o 1 (23).
2. Kriisinratkaisuneuvosto päättää sisäisistä kielijärjestelyistään.
3. Kriisinratkaisuneuvosto voi päättää, mitä virallista kieltä se käyttää lähettäessään asiakirjoja unionin toimielimille tai elimille.
4. Kriisinratkaisuneuvosto voi sopia kunkin kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen kanssa kielestä tai kielistä, joilla kansalliselle kriisinratkaisuviranomaiselle lähetettävät tai sen lähettämät asiakirjat laaditaan.
5. Euroopan unionin elinten käännöskeskus huolehtii kriisinratkaisuneuvoston toiminnan edellyttämistä käännöspalveluista.
82 artikla
Henkilöstö
1. Kriisinratkaisuneuvoston henkilöstöön sovelletaan henkilöstösääntöjä, palvelussuhteen ehtoja sekä unionin toimielinten näiden säännösten soveltamiseksi yhteisesti hyväksymiä sääntöjä.
Ensimmäisestä alakohdasta poiketen puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut neljä jäsentä rinnastetaan poikkeuksellisesti palkkajärjestelyjen ja eläkeiän osalta unionin tuomioistuimen varapresidenttiin, tuomariin ja kirjaajaan neuvoston asetuksessa N:o 422/67/ETY, N:o 5/67/Euratom (24) määritellyllä tavalla. Heihin ei sovelleta enimmäiseläkeikää. Niiden seikkojen osalta, jotka eivät kuulu tämän asetuksen tai asetuksen N:o 422/67/ETY, N:o 5/67/Euratom soveltamisalaan, sovelletaan vastaavasti henkilöstösääntöjä ja palvelussuhteen ehtoja.
2. Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy komission suostumuksella tarvittavat täytäntöönpanosäännöt henkilöstösääntöjen 110 artiklan säännösten mukaisesti.
3. Kriisinratkaisuneuvosto käyttää henkilöstönsä suhteen henkilöstösäännöissä nimittävälle viranomaiselle ja palvelussuhteen ehdoissa työsopimusten tekemiseen valtuutetulle viranomaiselle annettuja valtuuksia.
83 artikla
Henkilöstövaihto
1. Kriisinratkaisuneuvosto voi käyttää kansallisia asiantuntijoita ja muuta henkilöstöä, joka ei ole kriisinratkaisuneuvoston palveluksessa.
2. Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy täysistunnossaan asianmukaiset päätökset, joissa vahvistetaan säännöt henkilöstön vaihdolle ja siirrolle kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välillä ja niistä kriisinratkaisuneuvostoon.
3. Kriisinratkaisuneuvosto voi perustaa sisäisiä kriisinratkaisuryhmiä, jotka koostuvat sen omasta henkilöstöstä ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten henkilöstöstä sekä tarvittaessa osallistumattomien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisten tarkkailijoista.
4. Jos kriisinratkaisuneuvosto perustaa tämän artiklan 3 kohdan mukaisia sisäisiä kriisinratkaisuryhmiä, se nimittää oman henkilöstönsä joukosta koordinaattorit kyseisille ryhmille. Koordinaattorit voidaan 51 artiklan 3 kohdan mukaisesti kutsua osallistumaan tarkkailijoina kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon kokouksiin, joihin asianomaisten jäsenvaltioiden nimittämät jäsenet osallistuvat 53 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaisesti.
84 artikla
Sisäiset komiteat
Kriisinratkaisuneuvosto voi perustaa sisäisiä komiteoita, jotka antavat sille neuvontaa ja opastusta sen tämän asetuksen mukaisten tehtävien hoitamisesta.
85 artikla
Valituslautakunta
1. Kriisinratkaisuneuvosto perustaa valituslautakunnan päättämään 3 kohdan mukaisesti toimitetuista valituksista.
2. Valituslautakunnassa on viisi arvostettua henkilöä, jotka tulevat jäsenvaltioista ja jotka ovat osoittaneet omaavansa asianmukaiset tiedot ja ammatillisen kokemuksen, mukaan lukien kriisinratkaisutehtäviin liittyvä kokemus, pankki- tai muista rahoituspalveluista riittävän korkealta tasolta, mutta he eivät saa kuulua kriisinratkaisuneuvoston, kriisinratkaisuviranomaisten tai muiden kansallisten laitosten tai unionin toimielinten, elinten tai laitosten kulloiseenkin henkilöstöön, joka osallistuu tällä asetuksella kriisinratkaisuneuvostolle annettujen tehtävien suorittamiseen. Valituslautakunnalla on oltava riittävästi resursseja ja asiantuntemusta, jotta se voi antaa lainopillisia asiantuntijaneuvoja kriisinratkaisuneuvoston valtuuksien käytön lainmukaisuudesta. Kriisinratkaisuneuvosto nimittää valituslautakunnan jäsenet ja kaksi varajäsentä Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistun kiinnostuksenilmaisupyynnön perusteella viiden vuoden määräajaksi, jota voidaan jatkaa kerran. Valituslautakunnan jäseniä eivät sido mitkään ohjeet.
3. Luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, mukaan lukien kriisinratkaisuviranomainen, voi valittaa 10 artiklan 10 kohdassa, 11 artiklassa, 12 artiklan 1 kohdassa, 38-41 artiklassa, 65 artiklan 3 kohdassa, 71 artiklassa ja 90 artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta kriisinratkaisuneuvoston päätöksestä, joka on osoitettu kyseiselle henkilölle tai joka koskee häntä suoraan ja erikseen.
Valitus perusteluineen on toimitettava valituslautakunnalle kirjallisesti kuuden viikon kuluessa siitä päivästä, jona päätös on annettu tiedoksi asianomaiselle henkilölle, tai jos tällaista tiedoksiantoa ei ole annettu, kuuden viikon kuluessa siitä päivästä, jona asianomainen henkilö on saanut tiedon päätöksestä.
4. Valituslautakunta ratkaisee asian kuukauden kuluessa valituksen tekemisestä.
Valituslautakunta tekee päätöksensä jäsentensä enemmistöllä, joka muodostuu vähintään kolmesta jäsenestä lautakunnan kaikkiaan viidestä jäsenestä.
5. Valituslautakunnan jäsenet sitoutuvat toimimaan riippumattomasti ja yleisen edun mukaisesti. Tätä varten heidän on tehtävä sitoumuksistaan julkinen ilmoitus sekä etunäkökohdistaan julkinen ilmoitus, jossa he mainitsevat sellaiset välittömät tai välilliset etunäkökohdat, joiden voitaisiin katsoa heikentävän heidän riippumattomuuttaan, tai tällaisten etunäkökohtien puuttumisen.
6. Edellä olevan 3 kohdan mukaisesti tehdyllä valituksella ei ole lykkäävää vaikutusta.
Valituslautakunta voi kuitenkin keskeyttää riitautetun päätöksen täytäntöönpanon, jos se katsoo olosuhteiden edellyttävän sitä.
7. Jos valitus voidaan ottaa tutkittavaksi, valituslautakunta tutkii, onko se perusteltu. Se kehottaa valitusmenettelyn osapuolia esittämään tietyssä määräajassa huomautuksensa omien tiedoksiantojensa tai muiden valitusmenettelyn osapuolten ilmoitusten johdosta. Valitusmenettelyn osapuolilla on oikeus esittää näkemyksensä suullisesti.
8. Valituslautakunta voi vahvistaa kriisinratkaisuneuvoston tekemän päätöksen tai siirtää asian tämän käsiteltäväksi. Valituslautakunnan tekemä päätös sitoo kriisinratkaisuneuvostoa, jonka on muutettava kyseistä asiaa koskevaa päätöstään.
9. Valituslautakunnan päätökset on perusteltava, ja ne on annettava tiedoksi osapuolille.
10. Valituslautakunta hyväksyy ja julkistaa työjärjestyksensä.
86 artikla
Asian saattaminen unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi
1. Valituslautakunnan tai, jos oikeutta hakea muutosta valituslautakunnalta ei ole, kriisinratkaisuneuvoston tekemästä päätöksestä voi nostaa kanteen unionin tuomioistuimessa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 263 artiklan mukaisesti.
2. Jäsenvaltio, unionin toimielin taikka luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi hakea kriisinratkaisuneuvoston päätöksiin muutosta unionin tuomioistuimelta Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 263 artiklan mukaisesti.
3. Jos kriisinratkaisuneuvostolla on velvoite toimia ja se laiminlyö päätöksen tekemisen, laiminlyöntiä koskeva kanne voidaan nostaa unionin tuomioistuimessa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 265 artiklan mukaisesti.
4. Kriisinratkaisuneuvosto toteuttaa toimenpiteet, joita unionin tuomioistuimen tuomion täytäntöönpano edellyttää.
87 artikla
Kriisinratkaisuneuvoston vastuu
1. Kriisinratkaisuneuvoston sopimusperusteinen vastuu määräytyy kyseessä olevaan sopimukseen sovellettavan lain mukaisesti.
2. Unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa ratkaisu kriisinratkaisuneuvoston tekemässä sopimuksessa mahdollisesti olevan välityslausekkeen nojalla.
3. Sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevissa asioissa kriisinratkaisuneuvosto korvaa jäsenvaltioiden julkisviranomaisten vastuuta koskevan lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisesti vahingot, jotka kriisinratkaisuneuvosto tai sen henkilöstö on aiheuttanut suorittaessaan tehtäviään, erityisesti kriisinratkaisutehtäviään, mukaan lukien näiden toteuttamat tai toteuttamatta jättämät toimet ulkomaisten kriisinratkaisutoimien tukemiseksi.
4. Kriisinratkaisuneuvosto maksaa kansalliselle kriisinratkaisuviranomaiselle vahingonkorvaukset, jotka kansallinen tuomioistuin on määrännyt sen maksamaan tai jotka se on kriisinratkaisuneuvoston suostumuksella sitoutunut maksamaan sovintoratkaisun mukaisesti ja jotka johtuvat kyseisen kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen toimenpiteistä tai laiminlyönneistä tämän asetuksen mukaisen 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja yhteisöjä ja konserneja sekä 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja 5 kohdassa tarkoitettuja yhteisöjä ja konserneja koskevan kriisinratkaisun aikana, kun kyseisten kohtien soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät, tai 7 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan nojalla. Tätä velvoitetta ei sovelleta, jos kyseinen toimenpide tai laiminlyönti merkitsee tämän asetuksen, unionin oikeuden toisen säännöksen, kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston tai komission päätöksen rikkomista tahallisesti tai ilmeisen ja vakavan arviointivirheen seurauksena.
5. Unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista 3 ja 4 kohtaan liittyvät riita-asiat. Vanhentumisaika sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevissa asioissa on viisi vuotta tapahtumasta, johon korvausvelvollisuus perustuu.
6. Kriisinratkaisuneuvoston henkilöstöön kuuluvien henkilökohtaisesta vastuusta sitä kohtaan säädetään heihin sovellettavissa henkilöstösäännöissä tai palvelussuhteen ehdoissa.
88 artikla
Salassapitovelvollisuus ja tietojenvaihto
1. Kriisinratkaisuneuvoston jäsenten, varapuheenjohtajan, 43 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen kriisinratkaisuneuvoston jäsenten, henkilöstön ja kriisinratkaisutehtäviä hoitavan osallistuvien jäsenvaltioiden kanssa vaihdetun tai niiden lähettämän henkilöstön on noudatettava Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 339 artiklassa ja asiaa koskevassa unionin lainsäädännössä vahvistettuja salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia vielä tehtäviensä päättymisen jälkeenkin. Henkilöt eivät saa etenkään luovuttaa yhdellekään henkilölle tai viranomaiselle luottamuksellisia tietoja, jotka on saatu osana työnkuvaa tai toimivaltaiselta viranomaiselta tai kriisinratkaisuviranomaiselta heidän tämän asetuksen mukaisten tehtäviensä yhteydessä, paitsi tiedot antaneen viranomaisen taikka yhteisön nimenomaisella etukäteen antamalla luvalla tai kun kyse on tämän asetuksen mukaisten tehtävien hoitamisesta tai tiedot ovat sellaisena tiivistelmänä tai koosteena, ettei niiden perusteella voi tunnistaa 2 artiklassa tarkoitettuja yhteisöjä.
Salassapitovelvollisuutta koskevien vaatimusten piiriin kuuluvia tietoja ei saa luovuttaa toiselle julkiselle tai yksityiselle yhteisölle, paitsi jos tiedot luovutetaan oikeudenkäyntejä varten.
Kyseisiä vaatimuksia sovelletaan myös mahdollisiin ostajiin, joihin on otettu yhteyttä yhteisön kriisinratkaisun valmistelemiseksi 13 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
2. Kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että henkilöiden, jotka tarjoavat suoraan tai välillisesti, pysyvästi tai satunnaisesti sen tehtävien hoitamiseen liittyviä palveluja, mukaan lukien kriisinratkaisuneuvoston virkamiehet ja sen paikalla tehtäviä tarkastuksia suorittamaan valtuuttamat muut henkilöt tai jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten tähän tehtävään nimittämät henkilöt, on noudatettava 1 kohdassa tarkoitettuja salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia vastaavia vaatimuksia.
3. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia sovelletaan myös kriisinratkaisuneuvoston kokouksiin osallistuviin tarkkailijoihin sekä osallistumattomien jäsenvaltioiden tarkkailijoihin, jotka osallistuvat sisäisiin kriisinratkaisuryhmiin 83 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
4. Kriisinratkaisuneuvosto toteuttaa tarpeelliset toimenpiteet varmistaakseen luottamuksellisten tietojen turvallisen käsittelyn.
5. Ennen kuin tietoja luovutetaan, kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että ne eivät sisällä luottamuksellisia tietoja, erityisesti arvioimalla vaikutukset, joita luovuttamisella saattaisi olla finanssi-, raha- tai talouspolitiikkaa koskevaan yleiseen etuun, luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden kaupallisiin etuihin, tarkastusten tarkoitukseen, tutkimuksiin ja tilintarkastuksiin. Menettelyyn, jolla tutkitaan tietojen luovuttamisen vaikutukset, on sisällyttävä erityinen arviointi 8 ja 9 artiklassa tarkoitettujen kriisinratkaisusuunnitelmien sisällön ja yksityiskohtien sekä 10 artiklan tai 18 artiklassa tarkoitetun kriisinratkaisumääräyksen nojalla tehtyjen arviointien tulosten luovuttamisen vaikutuksista.
6. Tämän artiklan säännökset eivät estä kriisinratkaisuneuvostoa, neuvostoa, komissiota, EKP:ta, kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia tai kansallisia toimivaltaisia viranomaisia, niiden työntekijät ja asiantuntijat mukaan lukien, vaihtamasta tietoja keskenään ja toimivaltaisten ministeriöiden, keskuspankkien, talletussuojajärjestelmien, sijoittajien korvausjärjestelmien, tavanomaisista maksukyvyttömyysmenettelyistä vastaavien viranomaisten, osallistumattomien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisten ja toimivaltaisten viranomaisten, EPV:n tai, jollei 33 artiklan säännöksistä muuta johdu, sellaisten kolmannen maan viranomaisten kanssa, jotka suorittavat vastaavia toimintoja kuin kriisinratkaisuviranomaiset, taikka, jollei tiukoista luottamuksellisuutta koskevista edellytyksistä muuta johdu, mahdollisen ostajan kanssa kriisinratkaisutoimen suunnittelemiseksi tai toteuttamiseksi.
89 artikla
Tietosuoja
Tämän asetuksen soveltaminen ei rajoita jäsenvaltioilla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 95/46/EY (25) mukaisesti olevia henkilötietojen käsittelyä koskevia velvoitteita eikä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 45/2001 (26) mukaisia henkilötietojen käsittelyä koskevia velvoitteita, joita kriisinratkaisuneuvostolla tai neuvostolla ja komissiolla on tehtäviään suorittaessaan.
90 artikla
Oikeus tutustua asiakirjoihin
1. Kriisinratkaisuneuvoston hallussa oleviin asiakirjoihin sovelletaan Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 1049/2001 (27).
2. Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy kuuden kuukauden kuluessa ensimmäisestä kokouksestaan käytännön toimenpiteet asetuksen (EY) N:o 1049/2001 soveltamiseksi.
3. Päätöksistä, jotka kriisinratkaisuneuvosto on tehnyt asetuksen (EY) N:o 1049/2001 8 artiklan nojalla, voidaan tehdä kantelu Euroopan oikeusasiamiehelle Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 228 artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti tai tämän asetuksen 85 artiklassa tarkoitetulle valituslautakunnalle tehdyn valituksen jälkeen tarvittaessa nostaa kanne unionin tuomioistuimessa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 263 artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti.
4. Kriisinratkaisuneuvoston päätösten kohteena olevilla henkilöillä on oikeus tutustua kriisinratkaisuneuvoston asiakirja-aineistoon sillä edellytyksellä, että muiden henkilöiden oikeutetut edut otetaan huomioon kyseisten henkilöiden liikesalaisuuksien suojelemisessa. Oikeus tutustua asiakirja-aineistoon ei ulotu luottamuksellisiin tietoihin eikä kriisinratkaisuneuvoston sisäisiin valmisteluasiakirjoihin.
91 artikla
Turvallisuusluokiteltujen ja arkaluonteisten turvallisuusluokittelemattomien tietojen suojaamista koskevat turvallisuussäännöt
Kriisinratkaisuneuvosto soveltaa turvallisuutta koskevia periaatteita, jotka sisältyvät Euroopan unionin turvallisuusluokiteltujen tietojen ja arkaluonteisten turvallisuusluokittelemattomien tietojen suojaamista koskeviin komission turvallisuussäännöksiin, jotka vahvistetaan komission päätöksen 2001/844/EY, EHTY, Euratom (28) liitteessä. Turvallisuutta koskevien periaatteiden noudattamiseen sisältyy muun muassa tällaisten tietojen vaihtamista, käsittelyä ja tallentamista koskevien säännösten soveltaminen.
92 artikla
Tilintarkastustuomioistuin
1. Tilintarkastustuomioistuin laatii erityiskertomuksen kultakin kahdentoista kuukauden ajanjaksolta, joka alkaa kunkin vuoden huhtikuun 1 päivänä.
2. Kussakin kertomuksessa tarkastellaan,
a)
onko kiinnitetty riittävästi huomiota taloudellisuuteen, tehokkuuteen ja vaikuttavuuteen, jolla kriisinratkaisurahastoa on käytetty, ja erityisesti tarpeeseen pitää kriisinratkaisurahaston käyttö mahdollisimman vähäisenä;
b)
onko kriisinratkaisurahaston arviointi ollut tehokasta ja perusteellista.
3. Kukin 1 kohdan mukainen kertomus laaditaan kuuden kuukauden kuluessa sen ajanjakson päättymisestä, jota kertomus koskee.
4. Tarkasteltuaan kriisinratkaisuneuvoston 63 artiklan mukaisesti laatimaa lopullista tilinpäätöstä tilintarkastustuomioistuin laatii havainnoistaan kertomuksen viimeistään kutakin varainhoitovuotta seuraavan joulukuun 1 päivänä. Tilintarkastustuomioistuin raportoi erityisesti mahdollisista ehdollisista vastuista (joko kriisinratkaisuneuvostolle, neuvostolle, komissiolle tai muille), jotka ovat aiheutuneet kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston ja komission suorittaessa tämän asetuksen mukaisia tehtäviään.
5. Euroopan parlamentti ja neuvosto voivat pyytää tilintarkastustuomioistuinta tarkastelemaan mitä tahansa muita asiaankuuluvia seikkoja, jotka kuuluvat Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 287 artiklan 4 kohdassa vahvistetun toimivallan piiriin.
6. Edellä 1 ja 4 kohdassa tarkoitetut kertomukset on toimitettava kriisinratkaisuneuvostolle, Euroopan parlamentille, neuvostolle ja komissiolle ja julkistettava viipymättä.
7. Komissio antaa kahden kuukauden kuluessa päivästä, jona kukin 1 kohdassa tarkoitettu kertomus julkistetaan, yksityiskohtaisen kirjallisen vastauksen, joka julkistetaan.
Kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio antavat kukin kahden kuukauden kuluessa päivästä, jona kukin 4 kohdassa tarkoitettu kertomus julkistetaan, yksityiskohtaisen kirjallisen vastauksen, joka julkistetaan.
8. Tilintarkastustuomioistuimella on oikeus saada kriisinratkaisuneuvostolta, neuvostolta ja komissiolta kaikki tiedot, jotka ovat merkityksellisiä sille tällä artiklalla annettujen tehtävien suorittamisessa. Kriisinratkaisuneuvosto, neuvosto ja komissio toimittavat kaikki pyydetyt merkitykselliset tiedot tilintarkastustuomioistuimen mahdollisesti määrittämässä määräajassa.
IV OSA
TÄYTÄNTÖÖNPANOVALTUUDET JA LOPPUSÄÄNNÖKSET
93 artikla
Siirretyn säädösvallan käyttäminen
1. Komissiolle siirrettyä valtaa antaa delegoituja säädöksiä koskevat tässä artiklassa säädetyt edellytykset.
2. Siirretään komissiolle määräämättömäksi ajaksi 99 artiklassa tarkoitetuista asiaankuuluvista päivämääristä 19 artiklan 8 kohdassa, 65 artiklan 5 kohdassa, 69 artiklan 5 kohdassa, 71 artiklan 3 kohdassa ja 75 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu valta antaa delegoituja säädöksiä.
3. Komissio varmistaa, että tämän asetuksen nojalla annetut delegoidut säädökset ovat yhdenmukaisia direktiivin 2014/59/EU nojalla annettujen delegoitujen säädösten kanssa.
4. Euroopan parlamentti tai neuvosto voi milloin tahansa peruuttaa 19 artiklan 8 kohdassa, 65 artiklan 5 kohdassa, 69 artiklan 5 kohdassa, 71 artiklan 3 kohdassa ja 75 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun säädösvallan siirron. Peruuttamispäätöksellä lopetetaan tuossa päätöksessä mainittu säädösvallan siirto. Päätös tulee voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona sitä koskeva päätös julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä, tai jonakin myöhempänä, kyseisessä päätöksessä mainittuna päivänä. Peruuttamispäätös ei vaikuta jo voimassa olevien delegoitujen säädösten pätevyyteen.
5. Heti kun komissio on antanut delegoidun säädöksen, komissio antaa sen tiedoksi yhtäaikaisesti Euroopan parlamentille ja neuvostolle.
6. Edellä olevan 19 artiklan 8 kohdan, 65 artiklan 5 kohdan, 69 artiklan 5 kohdan, 71 artiklan 3 kohdan ja 75 artiklan 4 kohdan nojalla annettu delegoitu säädös tulee voimaan ainoastaan, jos Euroopan parlamentti tai neuvosto ei ole kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun asianomainen säädös on annettu tiedoksi Euroopan parlamentille ja neuvostolle, ilmaissut vastustavansa sitä tai jos sekä Euroopan parlamentti että neuvosto ovat ennen mainitun määräajan päättymistä ilmoittaneet komissiolle, että ne eivät vastusta säädöstä. Euroopan parlamentin tai neuvoston aloitteesta tätä määräaikaa jatketaan kolmella kuukaudella.
7. Komissio ei anna delegoituja säädöksiä, jos Euroopan parlamentin tarkasteluaika, mahdollinen määräajan pidennys mukaan lukien, lyhenee lomakauden vuoksi alle viiteen kuukauteen.
94 artikla
Uudelleentarkastelu
1. Komissio julkaisee viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2018 ja sen jälkeen joka kolmas vuosi kertomuksen tämän asetuksen soveltamisesta korostaen erityisesti sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan kohdistuvien mahdollisten vaikutusten seuraamista. Kertomuksessa arvioidaan
a)
yhteisen kriisinratkaisumekanismin toimintaa, sen kustannustehokkuutta ja sen kriisinratkaisutoimien vaikutusta koko unionin etuihin ja rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden yhtenäisyyteen ja eheyteen, mukaan lukien sen mahdollinen vaikutus kansallisten pankkijärjestelmien rakenteisiin unionissa verrattuna muihin pankkijärjestelmiin, ja yhteisen kriisinratkaisumekanismin sisäisten, yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen valvontamekanismin välisten sekä yhteisen kriisinratkaisumekanismin, kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten sekä osallistumattomien jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten ja kriisinratkaisuviranomaisten välisten yhteistyö- ja tiedonvaihtojärjestelyjen tehokkuuden kannalta, erityisesti arvioimalla
i)
onko tarpeen, että tällä asetuksella kriisinratkaisuneuvostolle, neuvostolle ja komissiolle annettuja tehtäviä hoitaa yksinomaan riippumaton unionin toimielin, ja onko siinä tapauksessa tarpeen muuttaa asiaankuuluvia määräyksiä ja säännöksiä, myös primaarilainsäädäntöä;
ii)
onko yhteistyö yhteisen kriisinratkaisumekanismin, yhteisen valvontamekanismin, Euroopan järjestelmäriskikomitean, EPV:n, Euroopan arvopaperimarkkinaviranomaisen ja Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomaisen sekä muiden Euroopan finanssivalvojien järjestelmään kuuluvien viranomaisten välillä asianmukaista;
iii)
koostuuko 75 artiklan mukainen sijoitussalkku vakaista ja monipuolisista omaisuuseristä;
iv)
onko valtionvelan ja pankkiriskin välinen kytkös katkaistu;
v)
ovatko hallinto- ja ohjausjärjestelyt tarkoituksenmukaisia, mukaan lukien kriisinratkaisuneuvoston tehtävänjako ja kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnossa ja täysistunnossa sovellettavat äänestyssäännöt sekä kriisinratkaisuneuvoston suhde komissioon ja neuvostoon;
vi)
onko vertailukohta kriisinratkaisurahaston tavoitetason asettamista varten asianmukainen ja erityisesti onko tarkoituksenmukaisempaa käyttää perusteena suojattuja talletuksia tai velkojen kokonaismäärää ja onko otettava käyttöön kriisinratkaisurahastoa koskeva ehdoton vähimmäismäärä, jotta vältetään kriisinratkaisurahastoon maksettavien rahoitusvarojen heilahtelut ja varmistetaan kriisinratkaisurahaston rahoituksen vakaus ja riittävyys;
vii)
onko tarpeen muuttaa kriisinratkaisurahastoa varten vahvistettua tavoitetasoa ja rahoitusosuuksien tasoa, jotta varmistetaan tasapuoliset toimintaedellytykset unionissa;
b)
riippumattomuuteen ja vastuuvelvollisuuteen liittyvien järjestelyjen tehokkuutta;
c)
kriisinratkaisuneuvoston ja EPV:n välistä vuorovaikutusta;
d)
kriisinratkaisuneuvoston ja osallistumattomien jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten vuorovaikutusta sekä yhteisen kriisinratkaisumekanismin vaikutuksia kyseisiin jäsenvaltioihin ja kriisinratkaisuneuvoston ja direktiivin 2014/59/EU 2 artiklan 1 kohdan 90 alakohdassa määriteltyjen asiaan liittyvien kolmansien maiden viranomaisten vuorovaikutusta;
e)
tarvetta toteuttaa toimenpiteitä toimintansa jatkamiseen kykenemättömien laitosten maksukyvyttömyysmenettelyjen yhdenmukaistamiseksi.
2. Kertomus toimitetaan Euroopan parlamentille ja neuvostolle. Komissio antaa asiaan liittyvät ehdotukset tarvittaessa.
3. Komissiota pyydetään tarkastelemaan uudelleen tarvittaessa myös tätä asetusta, kun direktiiviä 2014/59/EU tarkastellaan uudelleen.
95 artikla
Asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttaminen
Muutetaan asetus (EU) N:o 1093/2010 seuraavasti:
1)
Korvataan 4 artiklan 2 alakohta seuraavasti:
”2)
’toimivaltaisilla viranomaisilla’:
i)
toimivaltaisia viranomaisia, jotka määritellään asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 40 alakohdassa, mukaan luettuna Euroopan keskuspankki sille asetuksella (EU) N:o 1024/2013 annettuihin tehtäviin liittyvissä asioissa, ja direktiivissä 2007/64/EY sekä direktiivissä 2009/110/EY tarkoitettuja toimivaltaisia viranomaisia;
ii)
direktiivien 2002/65/EY ja 2005/60/EY osalta viranomaisia, joilla on toimivalta varmistaa, että luotto- ja rahoituslaitokset noudattavat niille noissa direktiiveissä asetettuja vaatimuksia;
iii)
talletussuojajärjestelmien osalta elimiä, jotka hallinnoivat talletussuojajärjestelmiä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/49/EU (29) mukaisesti, tai näitä järjestelmiä mainitun direktiivin mukaisesti valvovaa viranomaista siinä tapauksessa, että talletussuojajärjestelmän toimintaa hallinnoi yksityinen yhtiö; ja
iv)
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU (30) ja Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 806/2014 (31) osalta direktiivin 2014/59/EU 3 artiklassa määriteltyjä kriisinratkaisuviranomaisia, asetuksella (EU) N:o 806/2014 perustettua yhteistä kriisinratkaisuneuvostoa sekä neuvostoa ja komissiota niiden toteuttaessa toimia asetuksen (EU) N:o 806/2014 18 artiklan nojalla, paitsi jos ne käyttävät harkintavaltaa tai tekevät toimintapoliittisia valintoja.
(29) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/49/EU, annettu 16 päivänä huhtikuuta 2014, talletusten vakuusjärjestelmistä (EUVL L 173, 12.6.2014, s. 149)." 						
(30) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/59/EU, annettu 15 päivänä toukokuuta 2014, luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivin 82/891/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY, 2011/35/EU, 2012/30/EU ja 2013/36/EU ja asetusten (EU) N:o 1093/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta (EUVL L 173, 12.6.2014, s. 190)." 						
(31) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 806/2014, annettu 15 päivänä heinäkuuta 2014, yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta (EUVL L 225, 30.7.2014, s. 1).”" 						
2)
Lisätään 25 artiklaan kohta seuraavasti:
”1 a. Pankkiviranomainen voi järjestää ja toteuttaa rajatylittävien konsernien kriisinratkaisun yhteydessä vertaisarviointeja, jotka koskevat asetuksessa (EU) No 806/2014 tarkoitetun kriisinratkaisuneuvoston ja yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin osallistumattomien jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välistä tiedonvaihtoa ja yhteisiä toimintoja, lujittaakseen tulosten vaikuttavuutta ja johdonmukaisuutta. Pankkiviranomainen kehittää tätä varten menetelmiä, jotka mahdollistavat objektiivisen arvioinnin ja vertailun.”
3)
Lisätään 40 artiklan 6 kohtaan alakohta seuraavasti:
”Kun toimitaan direktiivin 2014/59/EU soveltamisalalla, yhteisen kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtaja on tarkkailijana hallintoneuvostossa.”
96 artikla
Kansallisten kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyjen korvaaminen
Kriisinratkaisurahastoa pidetään tämän asetuksen 99 artiklan 2 ja 6 kohdassa tarkoitetusta soveltamispäivästä lähtien direktiivin 2014/59/EU 99-109 artiklan mukaisena osallistuvien jäsenvaltioiden kriisinratkaisun rahoitusjärjestelynä.
97 artikla
Toimipaikkaa koskeva sopimus ja toimintaolosuhteet
1. Jäsenvaltion, jossa kriisinratkaisuneuvoston kotipaikka sijaitsee, kriisinratkaisuneuvostolle tarjoamia tiloja ja palveluja koskevat tarvittavat järjestelyt sekä puheenjohtajaan, kriisinratkaisuneuvoston täysistunnon jäseniin, kriisinratkaisuneuvoston henkilöstöön ja heidän perheenjäseniinsä kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavat erityissäännöt vahvistetaan kriisinratkaisuneuvoston ja kyseisen jäsenvaltion välisessä toimipaikkaa koskevassa sopimuksessa, joka tehdään sen jälkeen kun kriisinratkaisuneuvoston täysistunto on sen hyväksynyt ja viimeistään 20 päivänä elokuuta 2016.
2. Jäsenvaltion, jossa kriisinratkaisuneuvoston kotipaikka sijaitsee, on varmistettava kriisinratkaisuneuvoston asianmukaiselle toiminnalle parhaat mahdolliset edellytykset, mukaan lukien monikieliset ja eurooppahenkiset koulunkäyntimahdollisuudet sekä asianmukaiset liikenneyhteydet.
98 artikla
Kriisinratkaisuneuvoston toiminnan alkaminen
1. Kriisinratkaisuneuvosto on täysin toiminnassa viimeistään 1 päivänä tammikuuta 2015.
2. Komissio vastaa kriisinratkaisuneuvoston perustamisesta ja alkuvaiheen toiminnasta siihen asti, kunnes kriisinratkaisuneuvostolla on toiminnallinen valmius oman talousarvionsa toteuttamiseen. Tässä tarkoituksessa
a)
siihen asti, kunnes neuvoston 56 artiklan mukaisesti nimittämä puheenjohtaja ryhtyy hoitamaan tehtäviään, komissio voi nimetä komission virkamiehen virkaa tekeväksi puheenjohtajaksi hoitamaan puheenjohtajalle osoitettuja tehtäviä;
b)
poiketen siitä, mitä 50 artiklan 1 kohdan l alakohdassa säädetään, ja siihen asti, kunnes 50 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu päätös annetaan, virkaa tekevä puheenjohtaja käyttää nimittävän viranomaisen toimivaltaa;
c)
komissio voi tarjota kriisinratkaisuneuvostolle apua, erityisesti lähettämällä väliaikaisesti komission virkamiehiä hoitamaan kriisinratkaisuneuvoston toimintaa virkaa tekevän puheenjohtajan tai puheenjohtajan valvonnassa;
3. Virkaa tekevä puheenjohtaja voi antaa luvan maksujen suorittamiseen kriisinratkaisuneuvoston talousarviomäärärahoista ja tehdä sopimuksia, myös henkilöstöä koskevia sopimuksia.
99 artikla
Voimaantulo
1. Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
2. Tätä asetusta sovelletaan 1 päivästä tammikuuta 2016 jäljempänä 3-5 kohdassa vahvistetuin poikkeuksin.
3. Poiketen siitä, mitä tämän artiklan 2 kohdassa säädetään, säännöksiä, jotka koskevat kriisinratkaisuneuvoston valtuuksia kerätä tietoja ja tehdä yhteistyötä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa kriisinratkaisun suunnittelua varten 8 ja 9 artiklan ja kaikkien muiden niihin liittyvien säännösten nojalla, sovelletaan 1 päivästä tammikuuta 2015.
4. Poiketen siitä, mitä tämän artiklan 2 kohdassa säädetään, 1-4, 6, 30, 42-48 ja 49 artiklaa, 50 artiklan 1 kohdan a, b ja g-p alakohtaa ja 3 kohtaa, 51 artiklaa, 52 artiklan 1 ja 4 kohtaa, 53 artiklan 1 ja 2 kohtaa, 56-59 artiklaa, 61-66, 80-84, 87-95, 97 ja 98 artiklaa sovelletaan 19 päivästä elokuuta 2014.
5. Poiketen siitä, mitä tämän artiklan 2 kohdassa säädetään, 69 artiklan 5 kohtaa, 70 artiklan 6 ja 7 kohtaa ja 71 artiklan 3 kohtaa, joissa neuvostolle siirretään valta hyväksyä täytäntöönpanosäädöksiä ja komissiolle valta antaa delegoituja säädöksiä, sovelletaan 1 päivästä marraskuuta 2014.
6. Kriisinratkaisuneuvosto antaa 1 päivästä tammikuuta 2015 alkaen Euroopan parlamentille, neuvostolle ja komissiolle kuukausittain kriisinratkaisuneuvoston täysistunnossa hyväksytyn kertomuksen siitä, ovatko rahoitusosuuksien siirtämistä kriisinratkaisurahastoon koskevat edellytykset täyttyneet.
Jos 1 päivästä joulukuuta 2015 alkaen kertomuksista käy ilmi, että rahoitusosuuksien siirtämistä kriisinratkaisurahastoon koskevat edellytykset eivät ole täyttyneet, 2 kohdassa tarkoitettujen säännösten soveltamista lykätään kullakin kerralla yhdellä kuukaudella. Kriisinratkaisuneuvosto antaa uuden kertomuksen kullakin kerralla tämän kuukauden päättyessä.
Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.
Tehty Strasbourgissa 15 päivänä heinäkuuta 2014.