32006L0123
L 376/36
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА 2006/123/ЕО НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 12 декември 2006 година
относно услугите на вътрешния пазар
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално първото и третото изречение на член 47, параграф 2 и член 55 от него,
като взеха предвид предложението на Комисията,
като взеха предвид становището на Европейския икономическия и социален комитет (1),
като взеха предвид становището на Комитета на регионите (2),
в съответствие с процедурата, предвидена в член 251 от Договора (3),
като имат предвид, че:
(1)
Европейската общност се стреми да изгражда все по-тесни връзки между държавите и народите на Европа и да гарантира икономически и социален прогрес. В съответствие с член 14, параграф 2 от Договора, вътрешният пазар включва пространство без вътрешни граници, в което е гарантирано свободното движение на услуги. Гарантирана е свободата на установяване, в съответствие с член 43 от Договора. Член 49 от Договора установява правото да се предоставят услуги в рамките на Общността. Премахването на бариерите пред развитието на дейностите по предлагане на услуги между държавите-членки е от съществено значение с цел да се засили интеграцията на народите на Европа и да се насърчи балансирания и устойчив икономически и социален прогрес. При премахването на пречките е от съществено значение да се гарантира, че развитието на дейностите по предоставяне на услуги допринася за изпълнението на задачите, определени в член 2 от Договора за насърчаване на хармоничното, балансирано и устойчиво развитие на икономическите дейности в цялата Общност, високо равнище на заетост и на социална закрила, равнопоставеност между мъже и жени, устойчив и неинфлационен растеж, висока степен на конкурентоспособност и сближаване на икономическите показатели, високо ниво на защита и подобряване качеството на околната среда, повишаване на жизнения стандарт и качеството на живот, и икономическото и социалното сближаване, и солидарността между държавите-членки.
(2)
Конкурентоспособния пазар на услуги е от съществено значение за насърчаване на икономическия растеж и създаването на възможности за заетост в Европейския съюз. Понастоящем многобройни бариери в рамките на вътрешния пазар пречат на доставчиците, особено на малките и средни предприятия (МСП) да разширят своите дейности отвъд своите национални граници като се възползват изцяло от предимствата на вътрешния пазар. Това отслабва конкурентоспособността на доставчиците от Европейския съюз на световния пазар. Един свободен пазар, който задължава държавите-членки да премахнат ограниченията за презграничното предоставяне на услуги, като същевременно засилва прозрачността и увеличава информацията за потребителите, ще предостави на последните по-широк избор и по-добри услуги на по-ниски цени.
(3)
Докладът на Комисията за „Състоянието на вътрешния пазар на услуги“ изготви списък на голям брой бариери, които възспират или забавят развитието на услугите между държавите-членки, особено на онези, предоставяни от МСП, които доминират в сферата на услугите. Докладът стига до заключението, че едно десетилетие след предвиденото завършване на вътрешния пазар, все още съществува сериозна пропаст между визията за интегрирана икономика на Европейския съюз и реалността, в която живеят европейските граждани и доставчици. Бариерите влияят на широк спектър от дейности в сферата на услугите, на всички стадии от дейността на доставчиците и притежават значителен брой общи черти, включително фактът, че често са създадени от административни тежести, правната несигурност, свързана с презграничните дейности и липсата на взаимно доверие между държавите-членки.
(4)
Тъй като услугите представляват двигателя на икономическия растеж и създават 70 % от БВП и заетостта в повечето държави-членки, тази фрагментация на вътрешния пазар има отрицателен ефект върху цялата европейска икономика, особено върху конкурентоспособността на МСП и движението на работници, което пречи на потребителите да се сдобият с достъп до по-голямо разнообразие от услуги на конкурентни цени. Важно е да се посочи, че секторът на услугите е ключов за заетостта особено на жените и следователно те могат да се облагодетелстват в значителна степен от новите възможности, предлагани от завършването на вътрешния пазар на услуги. Европейският парламент и Съветът са подчертали, че премахването на правните бариери пред установяването на истински вътрешен пазар е приоритет във връзка с постигането на целта, поставена от Европейския съвет в Лисабон от 23 и 24 март 2000 г. за подобряване на социалната кохезия и кохезията в сферата на заетостта и постигането на устойчив икономически растеж, така че Европейският съюз да стане най-конкурентоспособната и динамична, основаваща се на знанието икономика в света до 2010 г., с повече и по-добри възможности за заетост. Така, премахването на тези пречки, като същевременно се гарантира развитият европейски социален модел, става предпоставка за преодоляване на трудностите, срещнати при прилагането на Лисабонската стратегия и за съживяване на европейската икономика, особено по отношение на заетостта и инвестициите. Следователно е важно да се създаде вътрешен пазар за услуги, който да постига правилен баланс между откриване на пазара и запазване на обществените интереси, социалните права и правата на потребителите.
(5)
Следователно, необходимо е да се премахнат бариерите пред свободата на установяване за доставчиците в държавите-членки и бариерите за свободното движение на услуги между държавите-членки, и да се гарантира на получателите и доставчиците правната сигурност, необходима за да бъдат осъществявани на практика тези две основни свободи, предвидени в Договора. Тъй като бариерите на вътрешния пазар за услуги се отразяват на оператори, които искат да се установят в други държави-членки, а също и на онези, които предоставят услуги в друга държава-членка без да са установени в нея, необходимо е на доставчиците да се даде възможност да развият своите дейности по предоставяне на услуги в рамките на вътрешния пазар или като се установят в дадена държава-членка, или като се възползват от свободното движение на услуги. Доставчиците следва да имат възможност да избират между тези две свободи, в зависимост от стратегията им за разрастване във всяка държава-членка.
(6)
Тези бариери не могат да бъдат премахнати като се разчита единствено на прякото прилагане на членове 43 и 49 от Договора, тъй като от една страна разглеждането им като отделни случаи чрез процедурите за нарушения срещу засегнатите държави-членки би било, особено след разширяването, изключително сложно за националните институции и тези на Общността и, от друга страна, премахването на много от пречките изисква предварителна координация на законови схеми, включително установяването на административно сътрудничество. Както са признали Европейският парламент и Съветът, един законодателен инструмент на Общността ще направи възможно постигането на истински вътрешен пазар на услуги.
(7)
Настоящата директива установява обща правна рамка, която облагодетелства широка гама услуги, като същевременно отчита отличителните черти на всеки вид дейност или професия и неговата система за регулиране. Тази рамка е основана на селективен и динамичен подход, състоящ се в премахването, като приоритетна задача, на бариерите, които могат да бъдат премахнати бързо, а за другите в започването на процес на оценка, консултации и всеобхватна хармонизация на специфични въпроси, което да направи възможно прогресивната и координирана модернизация на националните регулаторни системи на дейностите в сферата на услугите, което е жизнено важно с оглед постигането на истински вътрешен пазар на услуги към 2010 г. Следва да се предвиди комбинация от мерки, включващи целева хармонизация, административно сътрудничество, осигуряване на правото да се предоставят услуги и поощряване на развитието на кодекси на поведение по определени въпроси. Тази координация на националните законодателни режими следва да осигури висока степен на правна интеграция в Общността и високо ниво на защита на целите от общ интерес, особено защитата на потребителите, което е жизнено важно с оглед установяването на взаимно доверие между държавите-членки. Настоящата директива отчита и други цели от общ интерес, включително опазване на околната среда, обществена сигурност и здраве, а също и необходимостта да бъде съблюдавано трудовото законодателство.
(8)
Уместно е разпоредбите на настоящата директива относно свободата на установяване и свободното движение на услуги да се прилагат само до степента, до която въпросните дейности са отворени за конкуренция, така че да не задължават държавите-членки да либерализират услуги от общ икономически интерес или да приватизират публични субекти, които предоставят такива услуги, или да премахват съществуващи монополи за други дейности или определени услуги, свързани с разпределението.
(9)
Настоящата директива се прилага само спрямо изисквания, които касаят достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга. Следователно тя не се прилага за изисквания като правила за движение по пътищата, правила относно развитието и използването на земята, териториалното и селищно устройство, стандартите на строителство, а също и административни санкции, налагани за несъобразяването с такива правила, които не регулират или не влияят по специфичен начин на дейности по оказването на услуги, но трябва да бъдат спазвани от доставчиците в хода на тяхната икономическа дейност, по същия начин, по който и от частни лица.
(10)
Настоящата директива не засяга изисквания, които определят достъпа до публични средства за някои доставчици. Такива изисквания включват особено онези, които съдържат условия, при които доставчиците имат право да получават публични средства, включително специфични условия по договори, и по-специално стандарти за качество, които трябва да бъдат съблюдавани като условия за получаването на публични средства, например за услуги в социалната сфера.
(11)
Настоящата директива не влияе на мерките, предприети от държавите-членки, в съответствие с правото на Общността, във връзка със закрилата и насърчаването на езиковото разнообразие и плурализма на медиите, включително и финансирането с тази цел. Настоящата директива не създава пречки за държавите-членки да прилагат своите основни правила, относно свободата на пресата и свободата на изразяване на мнение. Настоящата директива не се отразява на законите на държавите-членки, които забраняват дискриминацията на основата на националната принадлежност или на основания като онези, посочени в член 13 от Договора.
(12)
Настоящата директива има за цел създаването на правна рамка, която да осигури свободата на установяване и свободата на движението на услуги между държавите-членки и не хармонизира, нито влиза в противоречие с наказателното право. Независимо от това, държавите-членки не следва да имат възможност да ограничават свободата да се предоставят услуги чрез прилагането на наказателноправни разпоредби, които по специфичен начин влияят върху достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги, като заобикалят правилата, залегнали в настоящата директива.
(13)
Не по-малко важно е, че тази директива е изцяло съобразена с инициативите на Общността, основани на член 137 от Договора, с оглед постигането на целите по член 136 от него, относно насърчаването на заетостта и подобряването на условията на живот и работа.
(14)
Настоящата директива не се отразява на условията на заетост, включително максималната продължителност на работното време и минималната продължителност на почивките, минималния платен годишен отпуск, минималните размери на трудовото възнаграждение, а също и здравословните, безопасни и хигиенни условия на труд, които държавите-членки прилагат в съответствие с правото на Общността, нито пък се отразява на отношенията между социалните партньори, включително върху правото да се преговаря и сключват колективни трудови договори, правото на стачка и правото да се предприемат индустриални действия, в съответствие с националното право и практика, които са съобразени с правото на Общността, нито пък се прилага спрямо услугите предоставяни от агенциите за временна заетост. Настоящата директива не се отразява върху законодателството на държавите-членки в сферата на социалната сигурност.
(15)
Настоящата директива се съобразява с основните права, приложими в държавите-членки и признати в Хартата на основните права на Европейския съюз и обясненията към нея, привеждащи ги в съответствие с основните свободи, залегнали в членове 43 и 49 от Договора. Тези основни права включват правото да се предприемат индустриални действия в съответствие с националното право и практики, които съблюдават правото на Общността.
(16)
Настоящата директива се отнася само за доставчици, установени в дадена държава-членка и не обхваща външните аспекти. Тя не касае преговори в рамките на международни организации за търговски услуги, по-специално в рамките на Общото споразумение за търговията с услуги (GATS).
(17)
Настоящата директива обхваща само услуги, които се осъществяват с икономически интерес. Услугите от общ интерес не се покриват от определението в член 50 от Договора и следователно не попадат в обхвата на настоящата директива. Услуги от общ икономически интерес са услуги, които се осъществяват с икономически интерес и следователно всъщност попадат в обхвата на настоящата директива. Независимо от това, някои услуги от общ икономически интерес, като онези които могат да съществуват в областта на транспорта, са изключени от обхвата на настоящата директива, а някои други услуги от общ икономически интерес, например тези, които могат да съществуват в сферата на пощенските услуги, са обект на дерогация от разпоредбата за свобода на предоставянето на услуги, определена в настоящата директива. Настоящата директива не се занимава с финансирането на услуги от общ икономически интерес и не се прилага за системите за предоставяне на помощ от държавите-членки, особено в социалната област, в съответствие с правилата на Общността за конкуренцията. Тази директива не се занимава с последващите действия по Бялата книга на Комисията за услугите от общ интерес.
(18)
Финансовите услуги следва да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива, тъй като тези дейности са обект на специално законодателство на Общността, целящо както и настоящата директива, постигането на истински вътрешен пазар на услуги. Следователно това изключение следва да обхване всички финансови услуги като банкиране, кредитиране, застраховане и презастраховане, професионални и лични пенсии, ценни книжа, инвестиционни фондове, консултации в сферата на плащанията и инвестициите, включително услугите, изброени в приложение I към Директива 2006/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 г. относно предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции (4).
(19)
С оглед приемането през 2002 г. на пакет от законодателни инструменти, свързани с електронните съобщителни мрежи и услуги, а също и със свързаните с тях ресурси и услуги, който установи регулативна рамка за улесняване достъпа до тези дейности на вътрешния пазар, особено чрез премахване на повечето схеми за индивидуални разрешения, въпросите, с които се занимават тези инструменти следва да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива.
(20)
Изключването от обхвата на настоящата директива на въпросите на електронните съобщителни услуги, както са обхванати от Директиви 2002/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях (Директива за достъпа) (5), 2002/20/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно разрешението на електронни съобщителни мрежи и услуги (Директива за разрешение) (6), 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (7), 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (8) и 2002/58/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 юли 2002 г. относно обработката на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации (Директива за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации) (9), се отнася не само за въпроси, които са изрично разгледани в тези директиви, но също така и за онези, за които директивите изрично предоставят на държавите-членки възможност за приемане на определени мерки на национално ниво.
(21)
Транспортните услуги, включително градски транспорт, таксита и линейки, а също така и пристанищните услуги следва да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива.
(22)
Изключването на здравеопазването от обхвата на настоящата директива следва да включва здравните и фармацевтични услуги, оказвани от професионалисти в сферата на здравеопазването на пациенти при оценка, поддържане или възстановяване състоянието на тяхното здраве, когато тези дейности са включени в рамките на регулирана здравна професия в държавата-членка, където се предоставят.
(23)
Настоящата директива не засяга заплащането на здравните грижи, предоставяни в държава-членка, различна от тази на местожителството на техния получател. Този въпрос е разгледан от Съда на Европейските общности в множество дела и съдът е признал правата на пациентите. Важно е с този въпрос да се занимае друг правен инструмент на Общността, за да бъдат постигнати по-голяма правна яснота и сигурност, до степента, до която този въпрос вече не е разгледан в Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 г. за прилагането на схеми за социално осигуряване на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (10).
(24)
Аудиовизуалните услуги, независимо по какъв начин се предават, включително и в кината, следва също да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива. В допълнение на това настоящата директива не следва да се прилага за помощите, предоставени от държавите-членки в аудиовизуалния сектор, които са обхванати от правилата на Общността относно конкуренцията.
(25)
Хазартът, включително лотарията и транзакциите при залагания, следва да бъдат изключени от обхвата на настоящата директива, с оглед специфичния характер на тези дейности, които предполагат прилагането от страна на държавите-членки на политики свързани с обществената политика и защитата на потребителите.
(26)
Настоящата директива не влиза в противоречие с прилагането на член 45 от Договора.
(27)
Настоящата директива не следва да обхваща онези услуги в социалната област като настаняване, грижи за децата и подпомагането на семейства и лица в нужда, които се предоставят от държавата на национално, регионално и местно ниво, от доставчици упълномощени от държавата или от благотворителни организации, признати за такива от държавата, с цел осигуряване на подкрепа за онези, които са временно или постоянно в нужда, поради недостатъчен семеен доход, частична или пълна липса на независимост, както и за онези, пред които стои риск от маргинализиране. Тези услуги са от изключителна важност с цел гарантиране на основното право на човешко достойнство и са израз на принципите на социална кохезия и солидарност, и не следва да бъдат повлияни от настоящата директива.
(28)
Настоящата директива не се занимава с финансирането или системите за отпускане на помощи, във връзка с услугите в социалната сфера. Тя не влияе на критериите или условията, определени от държавите-членки с цел гарантиране, че социалните служби осъществяват ефективно функции, които са от полза за обществения интерес и социалната кохезия. В допълнение на това, настоящата директива не следва да се отразява на принципа на универсалност на услугата в социалните служби на държавите-членки.
(29)
Като се има предвид, че договорът предвижда специфични правни основи за данъчно облагане, и като се отчитат вече приетите инструменти на Общността в тази област, необходимо е данъчното облагане да бъде изключено от обхвата на настоящата директива.
(30)
Вече съществува значително по обем законодателство на Общността в сферата на услугите. Настоящата директива надгражда и по този начин допълва достиженията на правото на Общността. Установени са и е обърнато внимание на противоречията между настоящата директива и други инструменти на Общността, включително и посредством дерогации. Независимо от това, е необходимо да се предвиди правило за всички остатъчни или изключителни случаи, където е налице противоречие между разпоредбите на настоящата директива и тези на друг инструмент на Общността. Наличието на такъв конфликт се определя в съответствие с правилата на Договора относно правото на установяване и свободното движение на услуги.
(31)
Настоящата директива съответства и не влияе на Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 г. относно признаването на професионалните квалификации (11). Тя се занимава с въпроси, различни от тези за професионалната квалификация например застраховането за професионална отговорност, търговски съобщения, мултидисциплинарни дейности и административно опростяване. По отношение на временното презгранично предоставяне на услуги, дерогацията на разпоредбата за свободата на предоставяне на услуги в настоящата директива, гарантира неприкосновеността на дял II за свободното предоставяне на услуги на Директива 2005/36/ЕО. Следователно, нито една от мерките приложими по тази директива в държавата-членка, където се извършва услугата не е засегната от свободата на предоставяне на услуги.
(32)
Настоящата директива е съобразена със законодателството на Общността за защита на потребителите, като Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 г. относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар („Директива за нелоялни търговски практики“) (12) и Регламент (ЕО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 27 октомври 2004 г. за сътрудничество между националните органи, отговорни за прилагане на законодателството за защита на потребителите (регламент за сътрудничество в областта на защита на потребителите) (13).
(33)
Услугите, обхванати от настоящата директива, засягат широка гама от непрекъснато променящи се дейности, включително бизнес услуги като управленски консултации, сертифициране и изпитване, управление на обекти, включително поддържане на офиси, реклама, услуги по набиране на персонал и услугите на търговските агенти. Обхванатите услуги са насочени както към бизнеса, така и към потребителите, като например правни и финансови консултации, услуги свързани с недвижимите имоти като агенции за недвижими имоти, строителство, включително услугите на архитектите, дистрибуторска търговия, организиране на търговски панаири, даване на коли под наем и туристически агенции. Обхванати са и услуги за потребители като тези в сферата на туризма, включително туристически гидове, услуги по осигуряване на почивка, спортни центрове и паркове за забавления, и до степента, до която те не са изключени от обхвата на настоящата директива, услуги по поддържане на домакинството, като например оказване помощ на възрастни хора. Тези услуги може да са такива, които изискват близост между доставчик и получател, услуги, които изискват пътуване от страна на получателя или доставчика, и услуги, които може да бъдат оказвани от разстояние, включително чрез Интернет.
(34)
Съгласно практиката на Съда на Европейските общности преценката дали някои дейности, особено такива, които са публично финансирани или се предоставят от публични субекти, представлява „услуга“, следва да се извършва в рамките на всеки конкретен случай, в светлината на нейните характеристики, по-специално начинът по който тя се извършва, организира и финансира от съответната държава-членка. Съдът счита, че съществената характеристика на възнаграждението е във факта, че то представлява насрещна престация за извършване на въпросната услуга и е признал, че характеристиката на възнаграждението липсва в случаите на дейности осъществявани без икономически интерес като основание, от държавата или от името на държавата, в контекста на задължения в социалната, културната, образователната или правната сфера, като курсове, провеждани в рамките на национална образователна система, или управление на схеми за социално осигуряване, които не се ангажират с икономическа дейност. Заплащането на такси от получателите, например на такса за семестър или за записване, плащана от студентите, с цел да се подпомогнат оперативните разходи на системата, само по себе си не представлява възнаграждение, тъй като услугата си остава в голяма степен финансирана с обществени средства. Следователно такива дейности не попадат в рамките на определението за услуга по член 50 от Договора и по тази причина са извън обхвата на настоящата директива.
(35)
Аматьорските спортни дейности с нестопанска цел са от значителна обществена важност. Често те имат изцяло социални или здравни цели. По тази причина може да не са стопански дейности по смисъла на правото на Общността и следва да останат извън обхвата на настоящата директива.
(36)
Концепцията за „доставчик“ следва да обхваща всяко физическо лице, което е гражданин на държава-членка или всяко юридическо лице, осъществяващо дейност по предоставяне на услуги в държава-членка, като упражнява или свободата на установяване или свободата на движение на услуги. По този начин концепцията за доставчик следва да не бъде ограничена само до презгранично предоставяне на услуги в рамките на свободното движение на услуги, но да обхваща и случаи, където операторът е установен в дадена държава-членка с цел да развие своите дейности по предоставянето на услуги в нея. От друга страна, концепцията за доставчик не следва да обхваща и клоновете в дадена държава-членка на компании от трети страни, тъй като по член 48 от Договора свободата на установяване и свободното на движение на услугите важат само за компании, създадени в съответствие със законите на държава-членка чието седалище според устройствения акт, главно ауправление или основно място на дейност се намират в рамките на Общността. Концепцията за „получател“ следва да обхваща и граждани на трети страни, които вече се ползват от правата, предоставени им от актове на Общността като Регламент (ЕИО) № 1408/71, Директива 2003/109/ЕО на Съвета от 25 ноември 2003 г. относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страни (14), Регламент (ЕО) № 859/2003 на Съвета от 14 май 2003 г. за разширяване на приложното поле на разпоредбите на Регламент (ЕИО) № 1408/71 и Регламент (ЕИО) № 574/72 за граждани на трети страни, които все още не са субект на тези разпоредби единствено на основание тяхното гражданство (15) и Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 г. относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите-членки (16). В допълнение на това държавите-членки могат да разширят концепцията за получател спрямо други граждани на трети страни, които се намират на тяхна територия.
(37)
Мястото, на което е установен даден доставчик, се определя в съответствие с практиката на Съда на Европейските общности, според която концепцията за установяване включва действителното осъществяване на стопанска дейност чрез фиксирано установяване за неопределен период. Това изискване може да бъде изпълнено и в случаи, когато дадена компания е основана за определен период или когато тя наема сграда или съоръжение, чрез което осъществява своята дейност. То може да бъде изпълнено и когато дадена държава-членка предоставя разрешения за ограничен период от време във връзка с определен вид услуги. Няма нужда установяването да става под формата на дъщерна компания, клон или представителство, като то може да се състои от офис, ръководен от собствения персонал на доставчика или от независимо лице, упълномощено да действа постоянно от името на предприятието, както би бил случаят с агенция. Според тази дефиниция, която изисква действително осъществяване на стопанска дейност на мястото на установяване на доставчика, наличието на пощенска кутия не е установяване. Когато даден доставчик е установен на няколко места, е важно да се определи мястото на установяване, откъдето действително се оказва съответната услуга. Когато е трудно да се определи от кое от няколкото места на установяване е оказвана услугата, за място на установяване се приема местоположението на центъра на дейността на доставчика, свързана със съответната услуга.
(38)
Концепцията за „юридическо лице“, според разпоредбите на Договора относно установяването, оставя на операторите свобода да избират правно организационната форма, която смятат за подходяща за осъществяването на своята дейност. В съответствие с това „юридически лица“ по смисъла на Договора, означава всякакви организации, учредени в съответствие със или регулирани от законите на държава-членка, независимо от тяхната правно-организационна форма.
(39)
Концепцията за „разрешителен режим“ обхваща, inter alia, административните процедури за предоставяне на разрешения, лицензии, одобрения или концесии, а също и задълженията, необходими за да може да се получи разрешение за осъществяването на определен вид дейност, да бъде регистрирано дадено лице като член на професия или да бъде вписано в регистър, списък или база данни, да бъде официално назначено в орган или да получи карта, свидетелстваща за членство в дадена професионална група. Разрешителни могат да бъдат предоставяни не само с изрични решения, но също така и чрез конкурентни действия, например бездействие на компетентната власт, или от факта, че заинтересованата страна трябва да изчака съобщение за приемането на декларация, с цел да започне дадена дейност или с оглед тази дейност да бъде законна.
(40)
Концепцията за „наложителни причини, свързани с обществения интерес“, която се посочва в някои разпоредби на настоящата директива, е развита от Съда на Европейските общности в неговата практика по членове 43 и 49 от Договора и следователно може да продължи да еволюира. Тази идея, както е призната в практиката на Съда, обхваща най-малкото следните основания: обществена политика, обществена сигурност и обществено здраве, по смисъла на членове 46 и 55 от Договора, опазването на обществения ред, цели на социалната политика, защита на получателите на услуги, защита на потребителите, защита на работниците, включително социална защита на работниците, хуманно отношение към животните, запазване на финансовата стабилност на системата за обществено осигуряване, предотвратяването на измами, предотвратяването на нелоялна конкуренция, опазване на околната и градската среда, включително планиране на териториалното и селищно устройство, защита на интересите на кредиторите, опазване на стабилитета на съдебната система, безопасността по пътищата, защитата на интелектуалната собственост, цели на културната политика, включително закрила на свободата на изразяване на мнение, особено във връзка със социални, културни, религиозни и философски ценности на обществото, необходимостта от осигуряване на високо ниво на образованието, поддържане на разнообразие на пресата и насърчаване на националния език, опазване на националното историческо и културно наследство, ветеринарна политика.
(41)
Концепцията за „обществена политика“, както е разтълкувана от Съда на Европейските общности, обхваща защита от реална и достатъчно сериозна заплаха за някои от основните обществени интереси и може да включва по-специално въпроси, свързани с човешкото достойнство, закрилата на непълнолетните и уязвимите пълнолетни, както и хуманното отношение към животните. По подобен начин концепцията за обществена сигурност включва въпроси на обществената безопасност.
(42)
Правилата, свързани с административните процедури, следва да имат за цел не хармонизирането на административните процедури, а премахването на тежки разрешителни режими, процедури и формалности, които пречат на свободата на установяване и по този начин на създаването на нови предприятия, предлагащи нови услуги.
(43)
Една от основните трудности, особено за МСП, при достъпа и упражняването на дейности, свързани с предоставянето на услуги е сложността, продължителността и правната несигурност на административните процедури. По тази причина, като се следва примера на някои модернизационни и добри инициативи във връзка с административни практики, предприети на национално ниво и в Общността, необходимо е да се установят принципи на административно опростяване, включително inter alia чрез ограничаване на задължението за предварително разрешение до случаи, където това е от особена важност и въвеждането на принципа на мълчаливото разрешаване от компетентните органи след изтичането на определен период от време. Тези модернизационни действия, като запазват изискването за прозрачност и осъвременяването на информацията за операторите, са предназначени да премахнат забавянето, разходите и възпиращия ефект, които произтичат например от ненужно или прекомерно усложнени и тежки процедури, дублирането на процедури, бюрокрацията при представянето на документи, произволното използване на правомощия от компетентните власти, неопределени и прекомерно дълги периоди преди даване на отговор, ограничената продължителност на разрешителните, непропорционалните такси и санкции. Такива практики имат особено важен възпиращ ефект спрямо доставчиците, желаещи да развиват дейност в други държави-членки и изискват координирана модернизация в рамките на разширения вътрешен пазар от двадесет и пет държави-членки.
(44)
Държавите-членки следва да въведат, където това е уместно, формуляри хармонизирани на нивото на Общността, както е установено от Комисията, които ще служат като еквиваленти на удостоверения, атестации и други документи, свързани с установяването.
(45)
С цел да се проучи необходимостта от опростени процедури и формалности, държавите-членки следва да имат възможността да отчетат преди всичко тяхната необходимост, брой, възможно дублиране, цена, яснота и достъпност, а също и забавянето и практическите трудности, които могат да поставят пред засегнатия доставчик.
(46)
С оглед улесняването на достъпа и упражняването на дейностите по предоставяне на услуги на вътрешния пазар, е необходимо определянето на обща цел за всички държави-членки, а именно административно опростяване и въвеждането на разпоредби относно, inter alia, правото на информация, електронни процедури и създаването на рамка за разрешителните режими. Други мерки, предприети на национално ниво за постигане на тази цел могат да включват намаляване броя на процедурите и формалностите, прилагани спрямо дейностите по предоставяне на услуги, и ограничаването на тези процедури и формалности до такива, необходими за постигането на цели от общ интерес, които не се дублират една друга с оглед на техните съдържания и цели.
(47)
С цел административно опростяване следва да не се налагат общи формални изисквания като представянето на оригинални документи, заверени копия или заверени преводи, освен когато това не е обективно оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес, като закрила на работниците, общественото здраве, опазването на околната среда или защита на потребителите. Необходимо е да се гарантира и това, че като общо правило разрешението за достъп или упражняване на дадена дейност по предоставяне на услуги обхваща цялата национална територия, освен в случаите когато новото разрешение за всяко отделно установяване, например за всеки нов хипермаркет или разрешение, ограничено до специфична част от националната територия, не са обективно оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес.
(48)
С цел по-нататъшно опростяване на административните процедури е подходящо да се осигури за всеки доставчик една точка, от която той да може да извърши всички необходими процедури и формалности (наричани по-нататък „Единични звена за контакт“). Броят на Единичните звена за контакт за една държава-членка може да варира в зависимост от регионалната и местна компетентност или в зависимост от вида дейност. Създаването на Единични звена за контакт следва да не пречи на разпределението на функции между компетентните власти в рамките на всяка национална система. Когато има няколко компетентни органа на регионално и местно ниво, един от тях може да приеме ролята на Единично звено за контакт и функциите на координатор. Единични звена за контакт могат да бъдат установявани не само от административните органи, но също така и от търговски или занаятчийски камари, или от професионални организации или частни институции, на които дадена държава-членка е решила да повери тази функция. Единичните звена за контакт имат важна роля в осигуряването за доставчиците на помощ, било като орган, който е непосредствено компетентен да издаде документите, необходими за достъп до дадена дейност по предоставяне на услуги или като посредник между доставчик и органите, които са непосредствено компетентни.
(49)
Таксите, които Единичните звена за контакт може да налагат, следва да са пропорционални на разходите по процедурите и формалностите, с които се занимават. Това не трябва да пречи на държавите-членки да възлагат на Единичните звена за контакт събирането на други административни такси, като например таксите на надзорния орган.
(50)
Необходимо е доставчиците и получателите да имат лесен достъп до определени видове информация. Всяка държава-членка, в рамките на настоящата директива, сама определя начина по който на доставчиците и получателите се осигурява информация. По-конкретно, държавите-членки могат да изпълнят своето задължение за гарантиране, че съответната информация е лесно достъпна за доставчици и получатели, и че тя е достъпна за обществеността без препятствия, като направят въпросната информация достъпна на интернет страницата. Всичката предоставена информация следва да е ясна и недвусмислена.
(51)
По-специално, информацията, предоставяна на доставчиците и получателите на услуги, следва да включва данни за процедурите и формалностите, данни за контакт с компетентните органи, условия за достъп до обществените регистри и бази данни, информация за наличните средства за защита, и данни за контакт със сдружения и организации, от които доставчиците или получателите могат да получат практическа помощ. Задължението на компетентните власти да подпомагат доставчици и получатели не включва предоставянето на правни консултации по конкретни случаи. Независимо от това, следва да се предоставя и обща информация за начина, по който обикновено се тълкуват изискванията. Въпроси като отговорност за представянето на невярна или въвеждаща в заблуждение информация следва да се решават от държавите-членки.
(52)
Създаването, в едно разумно близко бъдеще, на електронни средства за осъществяване на процедурите и формалностите, ще бъде жизнено важно за административното опростяване в областта на дейностите по предоставяне на услуги, ще облагодетелства доставчици, получатели и компетентни органи. С цел да се изпълни това задължение, с оглед на целения резултат, може да се наложи адаптиране на националното законодателство и други правила, приложими в сферата на услугите. Това задължение не лишава държавите-членки от възможността да предвиждат други начини за осъществяване на такива процедури и формалности, като допълнение на електронните. Фактът, че трябва да има възможност за осъществяване от разстояние на тези процедури и формалности означава, по-специално, че държавите-членки следва да гарантират възможността за тяхното презгранично осъществяване. По отношение на резултатите, задължението не обхваща процедури и формалности, които по своята същност са невъзможни за осъществяване от разстояние. В допълнение на това, задължението не засяга законодателството на държавите-членки по отношение на използването на езика.
(53)
Издаването на лицензии за някои дейности, свързани с предоставянето на услуги, може да изисква провеждането на интервю с кандидата, за да може компетентният орган да оцени личните достойнства на кандидата и степента, до която той е подходящ за осъществяване на въпросната услуга. В такива случаи осъществяването на формалностите по електронен път може и да не е уместно.
(54)
Възможността получаването на достъп до дадена дейност по предоставянето на услуги следва да е поставена в зависимост от разрешение на компетентен орган, само ако това решение отговаря на критериите за недискриминация, необходимост и пропорционалност. По-специално, това означава, че разрешителните режими следва да са допустими само в случаите, когато една последваща инспекция не би била ефективна, поради невъзможността за последваща оценка на дефектите в дадена услуга, като се отчита в необходимата степен риска и опасността, които могат да възникнат при отсъствието на предварителна проверка. Независимо от това, разпоредбата в това отношение по настоящата директива не може до бъде използвана с цел оправдаването на разрешителни режими, които са забранени от други инструменти на Общността като Директива 1999/93/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 1999 г. относно правната рамка на Общността за електронните подписи (17) или Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 г. за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (Директива за електронната търговия) (18). Резултатите от процеса на взаимна оценка ще направят възможно да се определят на нивото на Общността, видовете дейност, за които разрешителните режими следва да бъдат премахнати.
(55)
Настоящата директива не следва да засяга възможността държавите-членки да оттеглят издадени разрешения, ако условията за тяхното издаване вече не се изпълняват.
(56)
Според практиката на Съда на Европейските общности общественото здраве, защитата на потребителите, здравето на животните и опазването на околната среда в градовете представляват наложителни причини от обществен интерес. Такива наложителни причини могат да оправдават прилагането на разрешителни режими и други ограничения. Същевременно, тези разрешителни режими или ограничения не трябва да дискриминират на основание национална принадлежност. В допълнение на това, следва винаги да бъдат спазвани принципите на необходимостта и пропорционалността.
(57)
Разпоредбите на настоящата директива относно разрешителните режими следва да се отнасят до случаи, където достъпа до и упражняването на дейност по предоставянето на услуга от страна на операторите изисква решение на компетентен орган на власт. Това не важи за решения на компетентните власти, с които се създават публични или частни лица за предоставянето на даден вид услуга, нито за сключването на договори от компетентните власти за предоставянето на дадена услуга, които се подчиняват на правилата за обществените поръчки, тъй като настоящата директива не се занимава с правилата относно обществените поръчки.
(58)
С цел да се улесни достъпа до и упражняването на дейност по предоставянето на услуги е важно разрешителните режими и начините, по които те се обосновават да бъдат оценени и докладвани. Това задължение за докладване касае само съществуващите разрешителни режими, но не и критериите и условията за предоставяне на разрешение.
(59)
Като правило разрешението следва да създава възможност доставчикът да има достъп до и да упражнява дейността по предоставяне на дадена услуга в рамките на цялата национална територия, освен ако териториалното ограничение не е оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес. Така например, опазването на околната среда може да оправдае изискване за получаване на индивидуално разрешение за всяка една инсталация на националната територия. Тази разпоредба не следва да засяга регионалните или местни компетентности за предоставяне на разрешения в рамките на държавите-членки.
(60)
Настоящата директива и особено нейните разпоредби относно разрешителните режими и териториалния обхват на разрешенията не следва да пречи на регионалното и местно разпределение на компетенциите в рамките на държавите-членки, включително регионалното и местно самоуправление, а също и използването на официални езици.
(61)
Разпоредбата относно липсата на дублиране при условията за предоставяне на разрешение не лишава държавите-членки от възможността да прилагат свои собствени условия, както е предвидено в разрешителния режим. Тя следва да изисква само, когато компетентните власти проверяват дали условията са изпълнени от кандидата, те да отчитат еквивалентните условия, които вече са били изпълнени от него в друга държава-членка. Тази разпоредба не следва да изисква прилагането на условия за предоставяне на разрешение, които са предвидени в разрешителния режим на друга държава-членка.
(62)
Когато броят на разрешителните за дадена дейност е ограничен поради недостиг на природни ресурси или технически капацитет, следва да се прилага процедура за подбор между няколко кандидати, с цел развитието, чрез открита конкуренция, на качеството и условията на предоставяне на услуги за потребителите. Тази процедура следва да предвижда гаранции за прозрачност и безпристрастност, а предоставеното по нея разрешение, не трябва да има прекомерна продължителност, не трябва да подлежи на автоматично подновяване или да предоставя предимства на доставчика, чието разрешително току-що е изтекло. По-специално, продължителността на предоставеното разрешение следва да е фиксирана по такъв начин, че да не ограничава свободната конкуренция отвъд необходимото, за да може доставчикът да си възстанови разходите по инвестицията и да получи разумна възвращаемост от инвестирания капитал. Тази разпоредба не следва да лишава държавите-членки от възможността да ограничават броя на разрешителните по причини различни от недостиг на природни ресурси или технически капацитет. При всички случаи тези разрешителни остават обект на действие на останалите разпоредби на настоящата директива относно разрешителните режими.
(63)
Ако не е предвидено друго, липсата на отговор за определен период от време, следва да се смята за даване на разрешение. Независимо от това, по отношение на дадени дейности могат да бъдат предвидени други условия, когато това е оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес, включително и легитимните интереси на трети страни. Тези различни условия биха могли да включват национални правила, според които отсъствието на отговор от страна на компетентната власт означава, че молбата е отхвърлена, като това отхвърляне подлежи на обжалване пред съд.
(64)
С цел да се създаде реален вътрешен пазар на услуги е необходимо да се премахнат всички пречки пред свободата на установяване и свободното движение на услуги, които са въплътени в законите на някои държави-членки и които са несъвместими със съответно членове 43 и 49 от Договора. Подлежащите на забрана ограничения се отнасят специално до вътрешния пазар на услуги и следва да бъдат систематично премахвани във възможно най-кратки срокове.
(65)
Свободата на установяване е по-специално предопределена от принципа на равнопоставеност, който предполага не само забрана на всякакъв вид дискриминация, основана на националност, но също така и всякаква непряка дискриминация на други основания, която може да доведе до същия резултат. Така достъпът до или упражняването на дейност по предоставяне на услуги в дадена държава-членка, като основна или вторична дейност, следва да не зависи от критерии като място на установяване, местожителство, местонахождение или основна дейност по предоставяне на услуги. Независимо от това тези критерии следва да не включват изисквания, според които доставчикът или заето от него лице, или негов представител трябва да присъстват по време на осъществяване на дейността, когато това е оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес. В допълнение на това държавите-членки следва да не ограничават правоспособността или правото на компании, основани в съответствие със законите на друга държава-членка, на чиято територия е първоначалното им място на установяване, да инициират правни процедури. Също така една държава-членка не следва да има възможността да предоставя предимства на доставчици със специфична национална или местна социоикономическа връзка; нито пък да има възможност да ограничава на основание място на установяване, свободата на доставчика да придобива, потребява и се разпорежда с права и предмети или да има достъп до различни форми на кредит или настаняване, доколкото тези възможности са полезни за достъпа до неговата дейност и за ефективното ѝ упражняване.
(66)
Достъпът до или упражняването на дадена дейност по предоставянето на услуги на територията на определена държава-членка следва да не зависи от икономически тестове. Забраната за икономически тестове като предпоставка за предоставяне на разрешение следва да обхваща икономическите тестове сами по себе си, но не и изисквания, които са обективно оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес, като опазване на околната среда в градовете, социална политика или обществено здраве. Забраната не влияе по никакъв начин на правомощията на органите, отговарящи за прилагането на законовите разпоредби относно конкуренцията.
(67)
По отношение на финансовите гаранции или застраховането забраната за изисквания следва да се отнася само до задължението, изискваните гаранции или застраховки да бъдат получени от финансова институция, установена в съответната държава-членка.
(68)
По отношение на предварителната регистрация забраната за изисквания следва да се отнася само до задължението доставчикът да бъде предварително регистриран за даден период в регистър, поддържан от съответната държавна-членка, още преди момента на установяването.
(69)
С цел да се координира осъвременяването на националните правила и разпоредби, по начин съвместим с изискванията на вътрешния пазар, е необходимо да се оценят някои недискриминационни национални изисквания, които по самата си същност могат сериозно да ограничат или дори да премахнат възможността за достъп до или упражняване на дейност в съответствие със свободата на установяване. Този процес на оценка следва да бъде ограничен до съвместимостта на изискванията с критериите за свобода на установяване, вече определени от Съда на Европейските общности. Той не следва да засяга прилагането на правото на конкуренция на Общността. Когато изискванията са дискриминационни или не са обективно оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес, или когато са непропорционални, те трябва да бъдат премахнати или изменени. Крайният резултат от оценката ще е различен в зависимост от характера на дейността и засегнатия обществен интерес. Такива изисквания може да се окажат напълно оправдани, особено в случаите, когато преследват цели на социалната политика.
(70)
За целите на настоящата директива и без това да влиза в противоречие с член 16 от Договора дадена услуга може да бъде приета за услуга от общ икономически интерес, само ако е предоставяна в рамките на изпълнението на специална задача от обществен интерес, поверена на доставчика от съответната държава-членка. Това възлагане следва да става с един или повече актове, формата на които се определя от съответната държава-членка и трябва да посочва точно специфичния характер на специалната задача.
(71)
Процесът по взаимна оценка, предвиден в настоящата директива следва да не ограничава свободата на държавите-членки да въвеждат в своето законодателство високи нива на защита на обществения интерес, особено във връзка с целите на социалната политика. В допълнение на това, необходимо е процесът по взаимно оценяване да отчита изцяло спецификата на услугите от общ икономически интерес и на особеностите на задачите, възложени на тях. Това може да оправдае някои ограничения върху свободата на установяване, особено когато тези ограничения целят защита на общественото здраве и преследват цели на социалната политика, и когато отговарят на условията, предвидени в член 15, параграф 3, букви а), б) и в). Така например, с оглед задължението да се приеме специфична правно организационна форма, с цел осъществяване услуги в социалната област, Съдът на Европейските общности вече е признал, че може да бъде оправдано от доставчика да се иска да бъде организация с нестопанска цел.
(72)
Услугите от общ икономически интерес имат важни задачи, свързани със социалната и териториална кохезия. Изпълнението на тази задача не трябва да бъде възпрепятствано в резултат на процеса по оценяване, предвиден в настоящата директива. Изисквания, необходими за изпълнението на такива задачи следва да не изпитват влиянието на този процес, като същевременно той следва да обърне внимание на неоправданите ограничения на свободата на установяване.
(73)
Изискванията, подлежащи на разглеждане, включват национални правила, които на основания различни от професионалната квалификация, запазват достъпа до определени дейности за специфични доставчици. Тези изисквания включват и задълженията на даден доставчик да приема специфична правно-организационна форма, особено да бъде юридическо лице, компания с индивидуална собственост, организация с нестопанска цел или компания, притежавана изключително от физически лица, а също така и изисквания относно притежанието на дялове и акции на компании, особено изискването да се притежава минимален размер капитал за определени дейности или да е налице специфична квалификация, за да може да се притежават дялове или акции, или да се управляват определени компании. Оценката на съвместимостта на фиксираните минимални и/или максимални тарифи със свободата на установяване се отнася само за тарифи, налагани от компетентните власти специално за предоставянето на определени услуги, но не и например, за общи правила относно определянето на цените, като тези за отдаването на къщи под наем.
(74)
Процесът по взаимно оценяване означава, че през периода на транспониране държавите-членки първо ще трябва да прегледат своето законодателство, за да установят дали в техните правни системи са налице някои от гореизложените изисквания. Най-късно към края на периода на транспониране, държавите-членки следва да изготвят доклади за осъществения преглед. Всеки един доклад се представя пред всички останали държави-членки и заинтересовани страни. След това държавите-членки ще трябва да фиксират период от шест месеца, в рамките на който да представят своите съображения по докладите. Най-късно една година след датата на транспониране на настоящата директива Комисията следва да изготви общ доклад, придружен, където това е подходящо, с предложения за по-нататъшни инициативи. Ако е необходимо, Комисията може да подпомогне държавите-членки, в сътрудничество с тях, в изготвянето на общ метод.
(75)
Фактът, че настоящата директива посочва изрично известен брой изисквания, които да бъдат премахнати или оценени от държавите-членки по време на периода за транспониране, не ограничава възможността за провеждането на процедури по нарушения срещу държава-членка за неизпълнение на задължения по членове 43 или 49 от Договора.
(76)
Настоящата директива не засяга членове 28 до 30 от Договора относно свободното движение на стоки. Ограниченията, забранени в съответствие със свободата да се предоставят услуги обхващат изисквания, приложими към достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги, а не тези, приложими към стоките като такива.
(77)
Когато даден оператор пътува към друга държава-членка, за да упражнява там дейност по предоставяне на услуги, следва да се прави разлика между обстоятелства, попадащи под свободата на установяване и онези, попадащи, в резултат на временния характер на съответните дейности, под свободното движение на услуги. Според практиката на Съда на Европейските общности по отношение разграничението между свобода на установяване и свободно движение на услуги, ключовият елемент е дали операторът е установен в държавата-членка, където предоставя услуги. Ако операторът е установен в държавата-членка, където предоставя услуги, случаят попада в обхвата на приложението на свободата на установяване. Ако обратното, операторът не е установен в държавата-членка, където предоставя услуги, неговата дейност се обхваща от свободата на движение на услуги. Съдът систематично поддържа, че временният характер на дейността следва да се определя не само в светлината на продължителността на услугата, но също така и с оглед нейната редовност, периодичност или последователност. Фактът, че дадена дейност е временна, не означава че доставчикът не може да се снабди с някакъв вид инфраструктура в държавата-членка, където предлага услугата като офис, зали или кабинети за консултации, доколкото такава инфраструктура е необходима за целите на предоставянето на въпросната услуга.
(78)
С цел да се гарантира ефективното прилагане на свободното движение на услуги и да се осигури на получателите и доставчиците възможността да ползват и предоставят услуги в рамките на Общността, независимо от границите, необходимо е да се изясни степента, до която могат да се налагат изискванията на държавите-членки, където се предоставя дадена услуга. Задължително е да се предвиди, че разпоредбите за свободата да се предоставят услуги не лишават държавите-членки, където се предлага дадена услуга, от възможността да налагат, в съответствие с принципите, посочени в член 16, параграф 1, букви от а) до в), специфични изисквания по съображения, свързани с обществената политика или обществената сигурност, или за закрила на общественото здраве или опазването на околната среда.
(79)
Съдът на Европейските общности систематично поддържа, че държавите-членки запазват правото да предприемат мерки за предотвратяване възможността доставчиците да злоупотребяват с предимствата на вътрешния пазар. Наличието на злоупотреба от страна на доставчиците следва да се установява с оглед обстоятелствата по всеки конкретен случай.
(80)
Необходимо е да се гарантира възможността доставчиците да взимат със себе си оборудване, което е неотменима част от предоставянето на услугата, когато пътуват с цел осъществяване на услуги в друга държава-членка. Особено важно е да се избягват случаи, където услугата не би могла да бъде осъществявана без оборудването или обстоятелства, при които доставчиците понасят допълнителни разходи, например за наемането или закупуването на различно оборудване, от онова, което обичайно използват, или поради нуждата да се отклонят значително от обичайния начин на осъществяване на дейността им.
(81)
Концепцията за оборудване не се отнася за физически обекти, които доставчиците предоставят на клиентите или които стават част от физически обекти в резултат на дейността по предоставяне на услугата, като строителни материали или резервни части, или които се консумират или оставят на място в хода на предоставянето на услугата, като горива, експлозиви, фойерверки, пестициди, отрови или лекарства.
(82)
Разпоредбите на настоящата директива не изключват прилагането от страна на дадена държава-членка на условия, свързани със заетостта. Правила, въведени със законови, подзаконови актове или административни разпоредби следва, в съответствие с Договора, да са оправдани от причини, свързани със защитата на работниците, да бъдат недискриминационни, необходими и пропорционални, както това се тълкува от Съда на Европейските общности и да са съобразени с другите релевантни разпоредби на правото на Общността.
(83)
Необходимо е да се гарантира, че отклоненията от разпоредбата за свобода на предоставянето на услуги, са възможни само в хипотезите на предвидените дерогации. Тези дерогации са необходими с цел да се отчетат нивото на интеграция на вътрешния пазар и някои инструменти на Общността, свързани с услугите, според които даден доставчик попада под действието на закон, различен от този на държавата-членка, в която е установен. В допълнение на това, по изключение, могат да бъдат предприемани и мерки срещу даден доставчик, в определени отделни случаи и при строги процедурни и материалноправни условия. Също така, всички ограничения на свободата на движение на услуги се разрешават по изключение, само ако са съвместими с основните права, които формират неразделна част от общите правни принципи, въплътени в правния ред на Общността.
(84)
Дерогацията от разпоредбата за свобода да се предоставят услуги относно пощенските услуги обхваща както универсалните услуги, така и други пощенски услуги.
(85)
Дерогацията от разпоредбата за свобода да се предоставят услуги относно съдебното събиране на дългове и споменаването на възможен бъдещ инструмент за хармонизация, се отнасят само до достъпа до и упражняването на дейности, които се състоят изключително от предприемането на съдебни действия, във връзка със сбирането на дългове.
(86)
Настоящата директива не следва да се отразява на условията за заетост, които, в съответствие с Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 г. относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги (19), се прилагат към работници, командировани с цел предоставянето на услуги на територията на друга държава-членка. В тези случаи Директива 96/71/ЕО предвижда, че доставчиците трябва да се съобразяват с условията в изброените сфери, приложими в държавата-членка, където се предоставя услугата. Те са: максимална продължителност на работното време и минимална продължителност на почивките, минимални платени годишни отпуски, минимални размери на възнаграждението, включително и за извънреден труд, условията за наемане на работа, особено за закрила на работниците, заети от временни предприятия, здравословни, безопасни и хигиенни условия на работа, мерки за закрила по отношение на условията за наемане на бременни жени или жени родили наскоро, и на деца и младежи, и равнопоставеност между мъже и жени, и други разпоредби, свързани с недискриминацията. Това се отнася не само за условията на заетост, предвидени в законодателството, но и за онези, предвидени в колективни трудови договори или арбитражни решения, които са официално обявени или са de facto универсално приложими по смисъла на Директива 96/71/ЕО. В допълнение на това, настоящата директива следва да не ограничава възможността на държавите-членки да прилагат условия относно заетостта, по въпроси различни от онези, изброени в член 3, параграф 1 от Директива 96/71/ЕО, на основание обществен ред.
(87)
Настоящата директива също така не следва да се отразява и на условията за заетост в случаите, където работникът, нает за предоставянето на презгранична услуга, е сключил договор в държавата -членка, където се предоставя услугата. В допълнение на това, настоящата директива не следва да се отразява на правото на държавите-членки, където се предоставя услугата, да определят наличието на трудово правоотношение и разликата между самостоятелно заети и заети лица, включително и „фалшиви самостоятелно заети лица“. В това отношение основните характеристики на трудовото правоотношение по смисъла на член 39 от Договора следва да са фактът, че за определен период от време, дадено лице предоставя услуги за и под ръководството на друго лице, в замяна на което получава възнаграждение. Всякаква дейност, която дадено лице осъществява извън отношение на подчиненост, трябва да се класифицира като дейност осъществявана при положение на самостоятелна заетост, за целите на членове 43 и 49 от Договора.
(88)
Разпоредбата за свобода на предоставянето на услуги не следва да се прилага в случаи, където в съответствие с правото на Общността, дадена дейност в определена държава-членка е запазена за специфична професия, например изисквания, които запазват правните консултации за адвокатите.
(89)
Дерогацията от разпоредбата за свобода да се предоставят услуги относно въпросите, свързани с регистрацията на превозни средства отдавани по наем в държава-членка, различна от тази, в която те се ползват, произтича от практиката на Съда на Европейските общности, който е признал, че дадена държава-членка може да наложи такова задължение, в случай на превозни средства, ползвани на нейна територия. Това изключение не обхваща случаите на случаен или временен наем.
(90)
Договорните отношения между доставчик и клиенти, и между работодател и работник не са обект на настоящата директива. Приложимият закон относно договорните и извън договорните задължения на доставчика следва да се определя от правилата на международното частно право.
(91)
Необходимо е да се предостави на държавите-членки възможност, по изключение и с оглед обстоятелствата по конкретния случай, да вземат мерки, които да са дерогация от разпоредбата за свободата на предоставяне на услуги, по отношение на доставчик, установен в друга държава-членка, на основание безопасност на услугите. Същевременно, предприемането на такива мерки следва да е възможно само при отсъствие на хармонизация на нивото на Общността.
(92)
Ограничения на свободното движение на услуги, противоречащи на настоящата директива, могат да възникнат не само от мерки, прилагани спрямо доставчиците, но също и от пречки пред използването на услуги от получателите, особено потребителите. Настоящата директива посочва като илюстрация, някои видове ограничения, прилагани към получатели, желаещи да използват услуга, осъществявана от доставчик, установен в друга държава-членка. Това включва и случаи, където получателите на дадена услуга имат задължението да получат разрешение или да представят декларация пред своите компетентни власти, с цел получаването на услуга от доставчик, установен в друга държава-членка. Това не се отнася за общи разрешителни режими, които се прилагат и за използването на услуги, предоставяни от доставчици, установени в същата държава-членка.
(93)
Концепцията за финансова помощ, предоставяна за ползването на дадена услуга, следва да не се прилага за схеми на помощи, предоставяни от държавите-членки особено в социалната област и културния сектор, които са обхванати от правилата на Общността относно конкуренцията, нито спрямо общата финансова помощ, несвързана с ползването на определена услуга, например финансиране и заеми за студенти.
(94)
В съответствие с правилата на Договора дискриминацията на основание националност на получателя, местожителство в дадена държава или район, е забранена. Тази дискриминация може да се яви под формата на задължение само за граждани на други държави-членки да предоставят оригинални документи, заверени техни копия, удостоверения за гражданство или официални преводи на документи, с цел да се възползват от дадена услуга или от по-благоприятни ценови условия. Независимо от това забраната на дискриминационни изисквания не изключва запазването на предимства, особено с оглед тарифите, за някои получатели, ако такива запазвания са основани на легитимни и обективни критерии.
(95)
Принципът на недискриминация в рамките на вътрешния пазар означава, че достъпът за получатели и особено на потребители до публично предлагана услуга не може да бъде забранен или ограничен от прилагането на критерий, включен в общите условия достъпни за обществеността, свързан с националната принадлежност или местожителството. От това не следва, че ще е налице незаконна дискриминация, ако в такива общи условия са включени разпоредби за различни тарифи и условия на дадена услуга, когато тези тарифи, цени и условия са оправдани от обективни причини, които могат да варират в различните страни, като например допълнителните разходи, свързани с разстоянието или техническите характеристики на предоставянето на услугата, или различните пазарни условия, като например по-високото или по-ниско търсене, повлияно от сезоните, различните периоди на почивки в държавите-членки, цените на различни конкуренти или допълнителните рискове, свързани с разликите в правилата в сравнение с държавата-членка на установяване. От това не следва и че е налице дискриминация, когато на потребител се отказва доставянето на услуга поради липсата на необходимите права върху интелектуалната собственост в рамките на дадена територия.
(96)
Подходящо е да се предвиди, че едно от средствата чрез които доставчикът прави лесно достъпна информацията, която е длъжен да предостави на получателя, е предоставянето на електронен адрес, включително на интернет страницата на доставчика. В допълнение на това задължението в документацията на доставчика да присъства определена информация, която представя неговите услуги в детайли, не трябва да обхваща търговските съобщения от общ характер, като реклами, а по-скоро документи представящи подробности за предлаганите услуги, включително документи на интернет страницата.
(97)
Необходимо е настоящата директива да предвиди някои правила относно високото качество на услугите, особено такива гарантиращи изисквания за информация и прозрачност. Тези правила следва да се прилагат както в случаи на презгранично предоставяне на услуги между държавите-членки, така и в случаите на услуги, предоставяни в държава-членка от доставчик установен там, без да се налагат ненужни тежести върху МСП. Те по никакъв начин не трябва да ограничават държавите-членки в прилагането на допълнителни или различни изисквания за качество, в съответствие с настоящата директива и други разпоредби на правото на Общността.
(98)
Всеки оператор, който предоставящ услуги, които включват специфични рискове, свързани със здравето, безопасността или финансовите рискове за получателя или трето лице, следва по принцип, да има подходяща застраховка за професионална отговорност или друга еквивалентна, или сравнима форма на гаранция, което по-специално означава, че като общо правило такъв оператор следва да има адекватно застрахователно обезпечение за услугите, предоставяни в една или повече държави-членки, различни от тази, където е установен.
(99)
Застраховката или гаранцията следва да са адекватни на характера и степента на риска. Следователно доставчикът трябва да има презгранично обезпечение само ако той действително предоставя услуги в други държави-членки. Държавите-членки не следва да въвеждат по-подробни правила относно застрахователното обезпечение и да фиксират например минимални прагове на застрахователни суми или ограничения върху изключенията от застрахователно обезпечение. Доставчиците и застрахователните компании следва да поддържат необходимата гъвкавост, за да договарят застрахователни полици, които са точно насочени към характера и степента на риска. В допълнение на това не е необходимо задължението за подходящо застраховане да бъде предвидено в закон. Достатъчно е то да е част от етичните правила, въведени от професионалните организации. Накрая, застрахователните компании не следва да бъдат задължавани да предоставят застрахователно обезпечение.
(100)
Необходимо е да се сложи край на тоталната забрана за търговски съобщения при регулираните професии, не чрез вдигането на забраните относно съдържанието на търговските съобщения, а по-скоро чрез премахване на онези забрани, които по един общ начин, в рамките на дадена професия, забраняват една или повече форми на търговски съобщения, като например пълната забрана за рекламиране в една или повече медии. По отношение на съдържанието и методите на търговска комуникация, е необходимо да се насърчат професионалистите да изготвят, в съответствие с правото на Общността, кодекси на поведение на равнище Общност.
(101)
Необходимо е, в интерес на получателите и особено потребителите, да се гарантира наличието на възможност за доставчиците да предлагат мултидисциплинарни услуги и ограниченията в това отношение да не надхвърлят необходимото за осигуряване безпристрастност, независимост и почтеност на регулираните професии. Това не се отразява на ограниченията и забраните за осъществяването на специфични дейност, които имат за цел постигането на независимост, в случаите когато държавите-членки, поверяват на даден доставчик специфична задача, особено в сферата на околната среда в градовете, нито пък следва да се отразява на прилагането на правилата на конкуренцията.
(102)
С цел да се увеличи прозрачността и да се насърчат оценките, основани на сравними критерии по отношение качеството на предлаганите и предоставяни на получателите услуги, е важно информацията за значението на етикетите за качество и другите отличителни маркировки, свързана с тези услуги, да бъде леснодостъпна. Това задължение за прозрачност е от особена важност в сфери като туризма, особено хотелския бизнес, където използването на системи за класификации е широкоразпространено. В допълнение на това е уместно да се разгледа степента, до която европейската стандартизация би могла да улесни съвместимостта и качеството на услугите. Европейските стандарти се установяват от европейските органи по стандартизация, Европейския комитет по стандартизация (CEN), Европейския комитет за стандартизация в електротехниката (CENELEC) и Европейския институт за далекосъобщителни стандарти (ETSI). Където това е подходящо, Комисията може, в съответствие с процедурите, предвидени в Директива 98/34/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 1998 г. относно определяне на процедура за предоставяне на информация в областта на техническите стандарти и регламенти (20) и за правила за услугите в информационното общество, да издаде мандат за изготвяне на специфични европейски стандарти.
(103)
С цел да бъдат разрешени потенциалните проблеми на съобразяването със съдебните решения, уместно е да се предвиди, че държавите-членки ще признават еквивалентни гаранции, депозирани при институции като банки, застрахователи или други доставчици на финансови услуги, установени в друга държава-членка.
(104)
Развитието на мрежа от органи по защита на потребителите в държавите-членки, с което се занимава Регламент (ЕО) № 2006/2004, допълва сътрудничеството, предвидено в настоящата директива. Прилагането на законодателството за защита на потребителите в презгранични случаи, по-специално спрямо новите практики на маркетинг и продажба, а също и необходимостта да се премахнат някои специфични пречки пред сътрудничеството в тази област, налага по-висока степен на сътрудничество между държавите-членки. По-специално, необходимо е в тази сфера да бъде гарантирано, че държавите-членки изискват прекратяването на незаконни практики на операторите на тяхна територия, които са насочени към потребители в друга държава-членка.
(105)
Административното сътрудничество е от жизненоважно значение за осигуряване правилното функциониране на вътрешния пазар. Липсата на сътрудничество между държавите-членки води до разрастване на правилата, приложими спрямо доставчиците или дублиране на контрола върху презграничните дейности, което може да бъде използвано от недобросъвестни търговци за избягване на надзора и заобикаляне на националните правила за услугите. Следователно е от основно значение да се предвидят ясни, правнообвързващи задължения държавите-членки да си сътрудничат ефективно.
(106)
За целите на главата за административното сътрудничество „надзор“ следва да обхваща дейности като мониторинг, установяване на факти, разрешаване на проблеми, налагане на санкции и последващи действия.
(107)
При нормални обстоятелства взаимната помощ следва да се оказва непосредствено между компетентните власти. Точките на връзка, посочени от държавите-членки, следва да улесняват този процес само в случаи на трудности, например ако се иска помощ за идентифициране на съответната компетентна власт.
(108)
Някои задължения за взаимна помощ следва да се прилагат по всички въпроси, обхванати от настоящата директива, включително и онези, свързани с установяването на доставчик в друга държава-членка. Други задължения за взаимно подпомагане следва да се прилагат само в случаи на презгранично предоставяне на услуги, където се прилага разпоредбата за свободно движение на услуги. Трета група задължения следва да се прилагат само във всички случаи на презгранично предоставяне на услуги, включително и в сфери необхванати от свободата да се предоставят услуги. Презграничното предоставяне на услуги следва да включва случаи, където услугите се предоставят от разстояние и където получателите пътуват до държавата-членка на установяване на доставчика с цел да получат услугите.
(109)
В случаите, когато доставчикът се придвижва временно до държава-членка, различна от държавата-членка, където е установен, е необходимо да се предвиди взаимно подпомагане между тези две държави-членки, така че първата да може да осъществява проверки, инспекции и разследвания, по искане на държавата-членка на установяване или да осъществява такива проверки по своя инициатива, ако те са само за проверка на фактите.
(110)
За държавите-членки следва да бъде невъзможно да заобикалят правилата, определени в настоящата директива, включително разпоредбата за свободата на предоставяне на услуги, чрез провеждане на проверки, инспекции или разследвания, които са дискриминационни или непропорционални.
(111)
Разпоредбите на настоящата директива относно обмена на информация във връзка с добрата репутация на доставчиците, следва да не са с предимство пред инициативите в сферата на полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, особено обмена на информация между правоприлагащите органи на държавите-членки и на криминални досиета.
(112)
Сътрудничеството между държавите-членки изисква добре функционираща електронна информационна система, която да позволява на компетентните органи лесно да откриват своите събеседници в други държави-членки и да комуникират по ефикасен начин.
(113)
Необходимо е да се предвиди, че държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, трябва да насърчават заинтересованите страни да изготвят кодекси за поведение на нивото на Общността, особено с цел, насърчаване на качеството на услугите и отчитане специфичните характеристики на всяка професия. Тези кодекси за поведение следва да са съобразени с правото на Общността, особено правото относно конкуренцията. Те следва да са съвместими с правно задължителните разпоредби, регулиращи професионалната етика и поведение в държавите-членки.
(114)
Държавите-членки следва да насърчават създаването на кодекси за поведение, особено от професионални органи, организации и сдружения на нивото на Общността. Тези кодекси за поведение следва да включват, в зависимост от специфичния характер на всяка професия, правила за търговските съобщения при регулираните професии и правила за професионалните етика и поведение на регулираните професии, които целят преди всичко гарантиране на независимостта, безпристрастността и професионалната тайна. В допълнение на това, в тези кодекси за поведение следва да бъдат включени и условията за дейностите на агентите по недвижими имоти. Държавите-членки следва да предприемат допълнителни мерки, за да насърчат професионални институции, организации и сдружения да прилагат на национално ниво кодексите за поведение, приети на ниво на Общността.
(115)
Кодексите за поведение на нивото на Общността са предназначени да въведат минимални стандарти на поведение и да допълнят правните изисквания на държавите-членки. Те не лишават държавите-членки от възможността, в съответствие с правото на Общността, да предприемат по-строги правни мерки или националните професионални организации да предвидят по-сериозна защита в своите национални кодекси за поведение.
(116)
Тъй като целите на настоящата директива, а именно премахването на пречките пред свободата на установяване на доставчиците в държавите-членки и пред свободното предоставяне на услуги между държавите-членки, не могат да бъдат осъществени в достатъчна степен от държавите-членки и следователно с оглед мащаба на действието, могат да бъдат осъществени по-добре на ниво Общност, Общността може да предприеме мерки, в съответствие с принципа на субсидиарността, както е предвидено в член 5 от Договора. В съответствие с принципа на пропорционалността, предвиден в този член, настоящата директива не отива отвъд необходимото за постигането на тези цели.
(117)
Мерките, необходими за прилагането на настоящата директива следва да бъдат приети в съответствие с Решение 1999/468/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 г. относно установяване на условията и реда за упражняване на изпълнителните правомощия, предоставени на Комисията (21).
(118)
В съответствие с параграф 34 от Междуинституционалното споразумение за по-добро законодателство (22) държавите-членки са насърчени да изготвят за себе си и в интерес на Общността, свои собствени таблици, които доколкото е възможно да илюстрират, връзката между директивата и мерките по нейното транспониране, както и да ги правят публично достояние,
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
ГЛАВА I
ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
Член 1
Предмет
1. Настоящата директива установява общи разпоредби за улесняване упражняването на свободата на установяване за доставчиците на услуги и свободното движение на услуги, като същевременно се запазва високото качество на услугите.
2. Настоящата директива не се прилага относно либерализацията на услугите от общ икономически интерес, запазени за публични или частни субекти, нито относно приватизацията на публични субекти, които предоставят услуги.
3. Настоящата директива не се прилага относно премахването на монополи, предоставящи услуги, нито относно помощи, предоставяни от държави-членки, които са предмет на правилата на Общността относно конкуренцията.
Настоящата директива не засяга свободата на държавите-членки да определят, в съответствие с правото на Общността, какво за тях са услуги от общ икономически интерес, как се организират и финансират такива услуги, в съответствие с правилата за държавните помощи и какви специфични задължения са свързани с тях.
4. Настоящата директива не засяга мерките предприети на нивото на Общността или на национално ниво, в съответствие с правото на Общността, за защита и насърчаване на културното или езиково разнообразие, или на плурализма на медиите.
5. Настоящата директива не засяга правилата на наказателното право на държавите-членки. Независимо от това, държавите-членки не могат да ограничават свободата да се предоставят услуги чрез прилагане на наказателноправни разпоредби, които специално регулират или влияят на достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуги, заобикаляйки правилата, залегнали в настоящата директива.
6. Настоящата директива не засяга трудовото право, което е всяка законова или договорна разпоредба относно условията на заетост, условията на работа, включително здравословните и безопасни условия на труд, и отношенията между работодател и работник, които държавите-членки прилагат в съответствие с националното право, съобразявайки се с правото на Общността. По същия начин настоящата директива не засяга законодателството на държавите-членки в сферата на общественото осигуряване.
7. Настоящата директива не засяга упражняването на основни права, както са признати от правото на държавите-членки и правото на Общността. Тя не засяга и правото да се договарят, сключват и прилагат колективни трудови договори и да се предприемат индустриални действия, в съответствие с националните право и практики, съобразени с правото на Общността.
Член 2
Обхват
1. Настоящата директива се прилага за услуги, предоставяни от доставчици, установени в държава-членка.
2. Настоящата директива не се прилага спрямо следните дейности:
а)
нестопански услуги от общ интерес;
б)
финансови услуги като банкиране, кредитиране, застраховане и презастраховане, професионални или лични пенсии, ценни книжа, инвестиционни фондове, консултации в сферата на плащанията и инвестициите, включително услугите, изброени в приложение I на Директива 2006/48/ЕО;
в)
електронните съобщителни услуги и мрежи, и свързаните с тях структури и услуги, по отношение на въпросите, обхванати от Директиви 2002/19/ ЕО, 2002/20/ЕО, 2002/21/ЕО, 2002/22/ЕО и 2002/58/ЕО;
г)
услуги в областта на транспорта, включително пристанищни услуги, попадащи в обхвата на дял V от Договора;
д)
услуги на агенции за временна заетост;
е)
здравни услуги, независимо дали са предоставени чрез здравни заведения, и независимо от начина, по който са организирани и финансирани на национално ниво, и дали са публични или частни;
ж)
аудиовизуални услуги, включително кинематографски услуги, независимо от начина им на производство, разпространение, предаване и радио излъчване;
з)
хазартни дейности, които включват правенето на залози с материална стойност в игри на късмета, включително лотарии, хазарт в казина и транзакции по залагането;
и)
дейности, свързани с упражняването на официална власт, както е посочено в член 45 от Договора;
й)
социални услуги по социално настаняване, грижи за деца и подпомагане на семейства или лица, временно или постоянно в нужда, които се предоставят от държавата, чрез доставчици получили мандат от нея или благотворителни организации, признати за такива от държавата;
к)
частни услуги за сигурност;
л)
услуги, предоставяни от нотариуси и пристави, които са назначени с официален правителствен акт.
3. Настоящата директива не се прилага в областта на данъчното облагане.
Член 3
Отношения с други разпоредби на правото на Общността
1. Ако разпоредбите на настоящата директива влизат в противоречие с разпоредба на друг акт на Общността, регулираща специфични аспекти на достъпа до или упражняването на дейност по предоставяне на услуги в специфичен сектор или за специфични професии, предимство има разпоредбата на другия акт на Общността и тя се прилага към тези специфични сектори или професии. Това правило включва:
а)
Директива 96/71/ЕО;
б)
Регламент (ЕИО) № 1408/71;
в)
Директива 89/552/ЕИО на Съвета от 3 октомври 1989 г. относно координирането на някои разпоредби, формулирани в действащи закони, подзаконови и административни актове на държавите-членки, отнасящи се до упражняване на телевизионна дейност (23);
г)
Директива 2005/36/ЕО.
2. Настоящата директива не се отнася до правила на международното частно право, особено до правила, които регулират приложимото право спрямо договорни и извън договорни задължения, включително онези, които гарантират, че потребителите се възползват от закрилата, предоставена им от правилата за защита на потребителите, заложени в законодателството относно потребителите в техните държави-членки.
3. Държавите-членки прилагат разпоредбите на настоящата директива в съответствие справилата на Договора за правото на установяване и свободното движение на услуги.
Член 4
Определения
За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1.
„услуга“ означава всяка стопанска дейност, извършвана от самостоятелно заето лице, обичайно осъществявана срещу възнаграждение, както е посочено в член 50 от Договора;
2.
„доставчик“ означава всяко физическо лице, което е гражданин на държава-членка или всяко юридическо лице, както е посочено в член 48 от Договора и установено в държава-членка, което предлага или предоставя услуга;
3.
„получател“ означава всяко физическо лице, което е гражданин на държава-членка или което се ползва от права, предоставени от актове на Общността, или всяко юридическо лице, както е посочено в член 48 от Договора и установено в държава-членка, което използва или желае да ползва услуга за професионални или непрофесионални цели;
4.
„държава-членка на установяване“ означава държавата-членка, на чиято територия е установен съответния доставчик на услуга;
5.
„установяване“ означава действително осъществяване на стопанска дейност, както е посочено в член 43 от Договора, от доставчика за неопределен период от време и чрез стабилна инфраструктура, от мястото, където действително се осъществява бизнеса по предоставяне на услуга;
6.
„разрешителен режим“ означава всяка процедура, по която даден доставчик или получател на практика трябва да предприеме стъпки, за да получи от компетентен орган официално решение или конклудентно такова, относно достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга;
7.
„изискване“ означава всяко задължение, забрана, условие или ограничение, предвидено в закон, подзаконов акт или административна разпоредба на държава-членка, или произтичащо от съдебната практика, административната практика, правилата на професионални институции или колективните правила на професионални сдружения, или други професионални организации, прието в рамките на тяхната правна автономия; правилата, залегнали в колективните трудови договори, сключени от социалните партньори не се разглеждат като изисквания сами по себе си, по смисъла на настоящата директива;
8.
„наложителни причини, свързани с обществения интерес“ означава основания, признати като такива в практиката на Съда на Европейските общности, включително следните основания: обществена политика, обществена сигурност, обществена безопасност, обществено здраве, запазване на финансовата стабилност на системата за обществено осигуряване, защита на потребители, получатели на услуги и работници, добросъвестност на търговските сделки, борба с измамите, опазване на околната среда и на градската околна среда, здравето на животните, интелектуалната собственост, опазване на националното историческо и културно наследство, цели на социалната политика и цели на културната политика;
9.
„компетентен орган“ означава орган или власт, която има надзорна или регулаторна роля в дадена държава-членка, във връзка с дейностите по предоставяне на услуги, включително, по-специално, административни власти, включително и съдилища действащи като такива, професионални институции и онези професионални сдружения или други професионални организации, които при упражняване на своята правна автономия, регулират по общ начин достъпа или упражняването на дейности по предоставянето на услуги;
10.
„държава-членка, където се предоставя услугата“ означава държава-членка, където се предоставя услуга от доставчик, установен в друга държава-членка;
11.
„регулирана професия“ означава професионална дейност или група от професионални дейности, както е посочено в член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36/ЕО;
12.
„търговско съобщение“ означава всякаква форма на комуникация, предназначена да популяризира, пряко или косвено, стоки, услуги или имидж на предприятие, организация или лице, занимаващи се с търговска, промишлена или занаятчийска дейност, или практикуващо регулирана професия. Следните случаи сами по себе си не представляват търговски съобщения:
а)
информация, позволяваща пряк достъп до дейността на предприятие, организация или лице, включително по-специално наименование на домейн и адрес на електронна поща;
б)
съобщения относно стоки, услуги или имидж на предприятие, организация или лице, събрани по независим начин, особено когато се предоставят без наличие на финансов интерес.
ГЛАВА II
АДМИНИСТРАТИВНО ОПРОСТЯВАНЕ
Член 5
Опростяване на процедурите
1. Държавите-членки преглеждат процедурите и формалностите, приложими към достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги. Когато процедурите и формалностите, прегледани по настоящия параграф, не са достатъчно опростени, държавите-членки ги опростяват.
2. Комисията може да въведе хармонизирани формуляри на ниво Общност, в съответствие с процедурата, предвидена в член 40, параграф 2. Тези формуляри служат като еквивалент на удостоверения, атестации и всякакви други документи, изисквани от даден доставчик.
3. Когато държава-членка изисква от доставчик или получател да представи удостоверение, атестация или друг документ, свидетелстващ за изпълнението на определено изискване, тя приема всякакъв документ, произхождащ от друга държава-членка, който служи за еквивалентна цел или от който е очевидно, че въпросното изискване е изпълнено. Държавата-членка не може да изисква документ от друга държава-членка да бъде възпроизведен в оригиналната си форма или като заверено копие, или като заверен превод, освен в случаите, предвидени в други инструменти на Общността, или когато такова изискване е оправдано от наложителни причини, свързани с обществения интерес, включително обществения ред и сигурност.
Първата алинея не засяга правото на държавите-членки да изискват незаверени преводи на документи на един от своите официални езици.
4. Параграф 3 не се прилага към документите, посочени в член 7, параграф 2 и член 50 от Директива 2005/36/ЕО, в членове 45, параграфи 3, 46, 49 и 50 от Директива 2004/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 г. относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, услуги и доставки (24), в член 3, параграф 2 на Директива 98/5/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 1998 г. относно улесняването постоянното упражняване на адвокатската професия в държава-членка, различна от държавата, в която е придобита квалификацията (25), в Директива 68/151/ЕИО на Съвета от 9 март 1968 г. относно координирането на гаранциите, които държавите-членки изискват от дружествата по смисъла на втория параграф на член 58 от Договора, с цел тези гаранции да станат равностойни на цялата територия на Общността (26) и в Директива 89/666/ЕИО на Съвета от 21 декември 1989 г. относно изискванията за оповестяване на данни за клонове, открити в една държава-членка от някои видове дружества, регулирани от правото на друга държава (27).
Член 6
Единични звена за контакт
1. Държавите-членки осигуряват възможността доставчикът да може да осъществи през Единично звено за контакт, следните процедури и формалности:
а)
всички процедури и формалности, необходими за достъп до неговата дейност по предоставяне на услуги, особено всички декларации, уведомления или молби, необходими за разрешение от компетентните власти, включително молби за включване в регистър, списък или база данни, или за регистрация при професионална организация или сдружение;
б)
всички молби за разрешение, необходимо за упражняване на дейност по предоставяне на услуги.
2. Създаването на Единични звена за контакт не влияе на разпределението на функции и правомощия между властите, в рамките на националната система.
Член 7
Право на информация
1. Държавите-членки осигуряват лесен достъп за доставчици и получатели чрез Единични звена за контакт до следната информация:
а)
изисквания, приложими спрямо доставчици, установени на тяхна територия, особено изисквания относно процедурите и формалностите, които трябва да бъдат изпълнени, за да се получи достъп и да може да се упражнява дейност по предоставяне на услуги;
б)
информация за контакт с компетентните власти, която да позволява установяването на директна връзка с тях, включително информация за властите, които отговарят за въпросите на упражняването на дейностите по предоставяне на услуги;
в)
средства и условия за достъп до публични регистри и бази данни за доставчици и услуги;
г)
средства за защита, които по принцип са налични в случай на спор между компетентните власти и доставчика или получателя, или между доставчик и получател, или между двама доставчици;
д)
информация за контакт със сдружения или организации, различни от компетентните власти, от които доставчиците или получателите могат да получат практическа помощ.
2. Държавите-членки гарантират възможността доставчиците и получателите при поискване да бъдат подпомагани от компетентните власти, която се състои в информация за начините, по които обикновено се тълкуват и прилагат изискванията по буква а) на параграф 1. Където това е подходящо, тази помощ включва и опростено ръководство, описващо действията стъпка по стъпка. Информацията се предоставя по ясен и разбираем начин.
3. Държавите-членки гарантират, че информацията и помощта по параграфи 1 и 2 се предоставят по ясен и недвусмислен начин, че е лесно достъпна от разстояние, включително чрез електронни средства и че е актуална.
4. Държавите-членки гарантират, че Единичните звена за контакт и компетентните власти реагират възможно най-бързо на всяко искане за информация или помощ, както е посочено в параграфи 1 и 2, а когато искането е погрешно или необосновано, информират за това подателя без забавяне.
5. Държавите-членки и Комисията предприемат допълнителни мерки, за да насърчат Единичните звена за контакт да направят информацията, предвидена в настоящия член, достъпна и на други езици на Общността. Това не влиза в противоречие със законодателството на държавите-членки относно използването на езици.
6. Задължението компетентните власти да помагат на доставчици и получатели не изисква от тях да предоставят правни консултации по индивидуални случаи, а само обща информация за начина по който обикновено се тълкуват и прилагат изискванията.
Член 8
Процедури по електронен път
1. Държавите-членки гарантират, че всички процедури и формалности, свързани с достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги, могат да бъдат лесно изпълнени от разстояние и по електронен път, чрез релевантните Единични звена за контакт и със съответните компетентни власти.
2. Параграф 1 не се прилага за инспекции на мястото, където се предоставя услугата или на оборудването, използвано от доставчика или за физическия преглед на способностите и личните качества на доставчика или неговия личен състав.
3. Комисията, в съответствие с процедурата, предвидена в член 40, параграф 2, приема подробни правила за прилагането на параграф 1 на настоящия член, с оглед улесняването на интероперабилността на информационните системи и използването на процедури с електронни средства между държавите-членки, отчитайки общите стандарти, развити на нивото на Общността.
ГЛАВА III
СВОБОДА НА УСТАНОВЯВАНЕ ЗА ДОСТАВЧИЦИТЕ
РАЗДЕЛ 1
Разрешения
Член 9
Разрешителни режими
1. Държавите-членки не поставят достъпа до или упражняването на дейност по предоставяне на услуги в зависимост от разрешителен режим, освен ако не са изпълнени следните условия:
а)
разрешителният режим не дискриминира съответния доставчик;
б)
необходимостта от разрешителен режим е оправдана от наложителни причини, свързани с обществения интерес;
в)
преследваните цели не могат да бъдат постигнати с по-малко ограничителни мерки, особено когато последваща инспекция е твърде късно действие, за да бъде действително ефективно.
2. В доклада, посочен в член 39, параграф 1, държавите-членки посочват своите разрешителни режими и дават основания, които демонстрират тяхната съвместимост с параграф 1 от настоящия член.
3. Настоящият раздел не се прилага за онези аспекти на разрешителните режими, които се регулират пряко или косвено от други инструменти на Общността.
Член 10
Условия за предоставяне на разрешение
1. Разрешителните режими се основават на критерии, които изключват възможността компетентните власти да упражняват своите правомощия за оценка по произволен начин.
2. Критериите, посочени в параграф 1 са:
а)
недискриминационни;
б)
оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес;
в)
пропорционални на целта на този обществен интерес;
г)
ясни и недвусмислени;
д)
обективни;
е)
предварително известни на обществеността;
ж)
прозрачни и достъпни.
3. Условията за предоставяне на разрешение за ново установяване, не може да дублират изисквания или контролни мерки, които са еквивалентни или по същността си сравними по отношение на своята цел, на които доставчикът вече е подложен в друга или същата държава-членка. Единични звена за контакт, споменати в член 28, параграф 2 и доставчикът подпомагат компетентния орган като предоставят необходимата информация относно тези изисквания.
4. Разрешението позволява на доставчика достъп до или упражняване на дейността по предоставяне на услуги на цялата национална територия, включително чрез основаването на представителства, дъщерни компании, клонове или офиси, освен когато разрешението за всяко отделно установяване или ограничаване на разрешението до определена част от територията не са оправдани от наложителни причини, свързани с обществен интерес.
5. Разрешението се издава непосредствено след като се установи в светлината на подходяща проверка, че условията за неговото предоставяне са изпълнени.
6. Освен в случаите на предоставяне на разрешение, всяко решение на компетентните власти, включително отказ или оттегляне на разрешение, се мотивира изцяло и подлежи на обжалване пред съд или друга висшестояща инстанция.
7. Настоящият член не се намесва в разпределението на компетентности на местно и регионално ниво между органите на държавите-членки, предоставящи разрешения.
Член 11
Времетраене на разрешението
1. Разрешение, предоставено на доставчик е за неограничен период, освен в случаи, когато:
а)
разрешението подлежи на автоматично подновяване или зависи само от продължаващо изпълняване на изискванията;
б)
броят на наличните разрешения е ограничен от наложителна причина, свързана с обществен интерес;
или
в)
ограничаването на периода на разрешението може да бъде оправдан с наложителна причина, свързана с обществения интерес.
2. Параграф 1 не се отнася до максималния период, преди изтичането на който доставчикът трябва действително да започне дейност след получаване на разрешение.
3. Държавите-членки изискват от доставчика да информира съответното Единично звено за контакт, предвидена в член 6 за следните промени:
а)
създаване на дъщерни организации, чиито дейности попадат в обхвата на разрешителния режим;
б)
промени в обстановката, които имат за ефект това, че вече не са изпълнени условията за издаване на разрешение.
4. Настоящият член не влияе на възможността държавите-членки да отменят разрешения, когато условията за тяхното издаване вече не се изпълняват.
Член 12
Избор между няколко кандидати
1. Когато броят на разрешенията за даден вид дейност е ограничен поради недостиг на наличните материални ресурси или технически капацитет, държавите-членки прилагат процедура на подбор спрямо потенциалните кандидати, която осигурява пълни гаранции, за безпристрастност и прозрачност, включително, по-специално, адекватна публичност за започване, провеждане и приключване на процедурата.
2. В случаите, посочени в параграф 1, разрешението се предоставя за подходящо ограничен период и не може да подлежи на автоматично подновяване, нито да предоставя други преимущества на доставчика, чието разрешение току що е изтекло или на лице, което има някакви особени отношения с този доставчик.
3. При условията на параграф 1 и членове 9 и 10, при установяване на правилата за процедурите по подбор, държавите-членки могат да вземат предвид съображения свързани с общественото здраве, целите на социалната политика, здравето и безопасността на заетите и самостоятелно заетите лица, опазването на околната среда, опазването на културното наследство и други наложителни причини, свързани с обществения интерес, в съответствие с правото на Общността.
Член 13
Процедура по издаване на разрешения
1. Процедурите и формалностите по издаване на разрешения са ясни, направени са предварително достояние на обществеността и предоставят на кандидатите гаранции, че тяхната молба ще бъде разглеждана обективно и безпристрастно.
2. Процедурите и формалностите по издаване на разрешения не могат да имат възпиращо действие и да усложняват или забавят ненужно предоставянето на услугата. Те са лесно достъпни и всички разноски, които кандидатът заплаща във връзка със своето участие са разумни и пропорционални на разходите, свързани с процедурата по издаване на разрешение като не надхвърлят тези разходи.
3. Процедурите и формалностите по издаване на разрешения предоставят на кандидатите гаранции, че тяхната молба ще се разгледа възможно най-бързо, при всички положения в рамките на разумен период, който е фиксиран и предварително публично обявен. Периодът започва да тече от момента на подаване на документите. Когато това е оправдано от сложността на въпроса, периодът може да бъде удължен еднократно от компетентната власт за ограничено време. Удължаването и неговата продължителност се мотивират надлежно и съобщават на кандидата преди изтичане на първоначалния период.
4. Липсата на отговор в рамките на определения или удължения в съответствие с параграф 3 период, означава че разрешението е дадено. Независимо от това, могат да бъдат предвидени други условия, когато това е оправдано от наложителни причини, свързани с обществен интерес, включително с легитимни интереси на трети страни.
5. Всички молби за разрешение се регистрират възможно най-бързо. Регистрирането трябва да посочва следното:
а)
периодът по параграф 3;
б)
наличните средства за защита;
в)
където това има приложение, заявление че липсата на отговор в рамките на определения период означава, че разрешението е предоставено.
6. В случай, че подадените документи са непълни, кандидатът се информира възможно най-бързо за необходимостта да предостави допълнителна документация, а също и за възможните ефекти върху периода по параграф 3.
7. Когато молбата е отхвърлена, тъй като не изпълнява процедурните или формални изисквания, кандидатът се информира за това възможно най-бързо.
РАЗДЕЛ 2
Забранени изисквания и изисквания обект на оценка
Член 14
Забранени изисквания
Държавите-членки не може да поставят достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга на тяхна територия в зависимост от което и да било от следните условия:
1.
дискриминационни изисквания пряко или непряко основани на националност или в случаите на компании, на местоположението на адреса на управление, включително по-специално:
а)
изисквания, свързани с националността на доставчика, неговия персонал, лицата притежатели на дялове или акции, или членовете на управителните или надзорни органи на доставчика;
б)
изискване доставчикът, неговият персонал, лицата притежатели на дялове или акции, или членовете на управителните или надзорни органи на доставчика да имат местожителство в рамките на територията;
2.
забрана за установяване в повече от една държава-членка или за вписване в регистри или постъпване в професионални организации или сдружения на повече от една държава-членка;
3.
ограничение на свободата на доставчика да избира между основно и вторично място на установяване, особено задължение за доставчика да е установен основно на тяхна територия или ограничение на свободата да се избира начина на установяване чрез представителство, клон или дъщерна компания;
4.
условия за реципрочност с държавата-членка, в която доставчикът вече е установен, освен в случаите на реципрочност, предвидени в инструментите на Общността относно енергетиката;
5.
прилагането спрямо конкретните случаи на икономически тест, който поставя издаването на разрешително в зависимост от доказването на икономическа нужда или пазарна необходимост, оценка на потенциала или текущия икономически ефект от дейността или оценка на това доколко дейността е подходяща с оглед целите на икономическото планиране, поставени от компетентния орган; тази забрана не се отнася до изисквания, свързани с планирането, които нямат икономически цели, а служат на наложителни причини, свързани с обществения интерес;
6.
прякото или непряко включване на конкурентни оператори, включително в рамките на консултативни органи, при предоставянето на разрешение или взимането на други решения от компетентните органи, с изключение на професионални институции и сдружения или други организации, в случаите когато действат като компетентни органи; тази забрана не се отнася до консултация с организации като търговски камари или социални партньори по въпроси различни от конкретното разрешително или до консултации с широката общественост;
7.
задължение за предоставяне или участие във финансова гаранция или взимането на застраховка от доставчик или институция, установена на тяхна територия. Това не се отнася до възможността държавите-членки да изискват застраховки или финансови гаранции като такива, нито до изискванията, свързани с участието на колективен компенсационен фонд например за членовете на професионални институции или организации;
8.
задължение за предварителна регистрация за определен период в регистрите, водени на тяхна територия или за предходно осъществяване на дейност за определен период на тяхна територия.
Член 15
Изисквания, които подлежат на оценка
1. Държавите-членки проверяват дали в техните правни системи съществуват някои от изискванията по параграф 2 и гарантират, че те са съвместими с условията, заложени в параграф 3. Държавите-членки адаптират своите законови, подзаконови и административни разпоредби, така че да станат съвместими с тези условия.
2. Държавите-членки проверяват дали техните правни системи поставят достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга в зависимост от спазването на някои от следните недискриминационни изисквания:
а)
количествени или териториални ограничения, особено под формата на лимити, фиксирани в съответствие с население или минимално географско разстояние между доставчиците;
б)
задължение за доставчика да се сдобие със специфична правно организационна форма;
в)
изисквания, свързани с притежаването на акции или дялове в дадена компания;
г)
изисквания, различни от онези свързани с въпросите обхванати от Директива 2005/36/ЕО или предвидени в други инструменти на Общността, които запазват достъпа до дейност по осъществяване на дадена услуга за определени доставчици, по силата на специфичния характер на дейността;
д)
забрана за повече от едно установяване на територията на една държава;
е)
изисквания за минимален брой заети лица;
ж)
фиксирани минимални и/или максимални тарифи, с които доставчикът трябва да се съобразява;
з)
задължения за доставчика освен своята услуга да предоставя заедно с нея и други специфични услуги.
3. Държавите-членки удостоверяват, че изискванията, посочени в параграф 2, отговарят на следните условия:
а)
недискриминация: изискванията не трябва да дискриминират нито пряко, нито непряко на основата на националност, нито на основание местоположение на адреса на управление по отношение на компаниите;
б)
необходимост: изискванията трябва да са оправдани от наложителна причини, свързана с обществения интерес;
в)
пропорционалност: изискванията трябва да са подходящи за постигане на преследваната цел, не трябва да надхвърлят необходимото за нейното постигане и не трябва да е възможно да бъдат заменени с други, по-малко рестриктивни мерки, които постигат същия резултат.
4. Параграфи 1, 2 и 3 се прилага към законодателството в областта на услугите от общ икономически интерес, само доколкото тяхното прилагане не пречи на осъществяването правно и фактически на възложените им специални задачи.
5. В доклада за взаимна оценка, предвиден в член 39, параграф 1, държавите-членки посочват следното:
а)
изискванията, които смятат да запазят и причините, поради които смятат, че тези изисквания отговарят на условията в параграф 3;
б)
изискванията, които са премахнати или направени по-малко строги.
6. След 28 декември 2006 г. държавите-членки не въвеждат никакви нови изисквания от типовете, изброени в параграф 2, освен ако те не изпълняват изискванията на параграф 3.
7. Държавите-членки нотифицират Комисията за всички нови законови, подзаконови и административни разпоредби, които въвеждат изисквания, както е предвидено в параграф 6, заедно с основанията за тези изисквания. Комисията съобщава въпросните разпоредби на другите държави-членки. Тази нотификация не пречи на държавите-членки да приемат въпросните разпоредби.
В рамките на период от три месеца след нотифицирането, Комисията разглежда съвместимостта на новите изисквания с правото на Общността и където това е уместно приема решение, с което изисква от съответната държава-членка да се въздържа от тяхното приемане или да ги отмени.
Нотифицирането за национален проектозакон, в съответствие с Директива 98/34/ЕО изпълнява задължението за нотифициране по настоящата директива.
ГЛАВА IV
СВОБОДНО ДВИЖЕНИЕ НА УСЛУГИ
РАЗДЕЛ 1
Свобода да се предоставят услуги и свързани с нея дерогации
Член 16
Свобода да се предоставят услуги
1. Държавите-членки съблюдават правото на доставчиците да предоставят услуги в държава-членка, различна от тази, в която са установени.
Държавата-членка, в която се предоставя услугата, гарантира свободен достъп до и свободно упражняване на дейността по предоставяне на услугата в рамките на цялата си територия.
Държавите-членки не поставят достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуга на тяхна територия, в зависимост от изпълнението на всякакви изисквания, които не са съобразени със следните принципи:
а)
недискриминация: изискването не може да дискриминира нито пряко, нито непряко на основание националност, а по отношение на юридическите лица, с оглед на държавата-членка, в която са установени;
б)
необходимост: изискването трябва да бъде оправдано по съображения, свързани с обществена политика, обществена сигурност, обществено здраве или опазване на околната среда;
в)
пропорционалност: изискванията трябва да са подходящи за постигане на преследваната цел и не трябва да надхвърлят необходимото за нейното постигане.
2. Държавите-членки не могат да ограничават свободата да се предоставят услуги, в случай на доставчик, установен в друга държава-членка като налагат някое от следните изисквания:
а)
задължение доставчикът да е установен на тяхна територия;
б)
задължение за доставчика да получи разрешение от техните компетентни органи, включително вписване в регистър или регистрация при професионална институция или сдружение на тяхна територия, освен където това е предвидено в настоящата директива или в инструмент на правото на Общността;
в)
забрана за доставчика да създава на тяхна територия определени форма или тип инфраструктура, включително офиси или помещения, от които доставчикът се нуждае, за да предоставя въпросните услуги;
г)
прилагането на специфични договорни условия между доставчика и получателя, които пречат или ограничават предоставянето на услугата от самостоятелно заето лице;
д)
задължение за доставчика да притежава идентификационен документ, издаден от нейните компетентни власти, специфичен за упражняването на даден вид дейност по предоставяне на услуга;
е)
изисквания, с изключение на онези, необходими за здравословни и безопасни условия на труд, които се отразяват на използването на оборудване и материали, които са неразделна част от предоставяната услуга;
ж)
ограничения на свободата да се предоставят услуги, посочени в член 19.
3. Държавата-членка, в която се мести доставчикът, запазва възможността да налага изисквания относно осъществяването на дейност по предоставяне на услуга, когато това е оправдано по причини, свързани с обществената политика, обществената сигурност, общественото здраве и опазването на околната среда, и в съответствие с параграф 1. Също така, държавата-членка запазва възможността да прилага, в съответствие с правото на Общността, своите правила относно условията за наемане на работа, включително и онези, залегнали в колективните трудови договори.
4. До 28 декември 2011 г. Комисията, след консултации с държавите-членки и социалните партньори на нивото на Общността, представя пред Европейския парламент и Съвета доклад по прилагането на настоящия член, в който разглежда необходимостта от мерки по хармонизация относно дейностите по предоставяне на услуги, обхванати от настоящата директива.
Член 17
Допълнителни дерогации от свободата да се предоставят услуги
Член 16 не се прилага към:
1.
услуги от общ икономически интерес, които се предоставят в друга държава-членка, inter alia:
а)
в пощенския сектор, услуги в обхвата на Директива 97/67/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 15 декември 1997 г. относно общите правила за развитието на вътрешния пазар на пощенските услуги в Общността и за подобряването на качеството на услугата (28);
б)
в сектора електроенергия, услуги в обхвата на Директива 2003/54/ЕО (29) на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2003 г. относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия;
в)
в газовия сектор, услуги в обхвата на Директива 2003/55/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2003 г. относно общите правила за вътрешния пазар на природен газ (30);
г)
услуги по водоразпределение и водоснабдяване, и услуги свързани с отпадъчните води;
д)
обработка на отпадъци;
2.
въпроси в обхвата на Директива 96/71/ЕО;
3.
въпроси в обхвата на Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 г. за защита на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни (31);
4.
въпроси в обхвата на Директива 77/249/ЕИО на Съвета от 22 март 1977 г. относно улесняване ефективното упражняване от адвокатите на свободата на предоставяне на услуги (32);
5.
дейност по съдебно възстановяване на дългове;
6.
въпроси в обхвата на дял II на Директива 2005/36/ЕО, а също и изисквания в държавите-членки, където се предоставят услугите, които запазват дадена дейност за определена професия;
7.
въпроси в обхвата на Регламент (ЕИО) № 1408/71;
8.
по отношение на административните формалности относно свободното движение на хора и тяхното местожителство, въпроси в обхвата на Директива 2004/38/ЕО, която въвежда административните формалности на компетентните власти на държавите-членки, където се предоставя услугата, с които трябва да се съобразява лицето, ползващо правата по директивата;
9.
по отношение граждани на трети страни, които се преместват в друга държава-членка, в контекста на предоставяне на услуги, възможността държавите-членки да изискват виза или разрешение за пребиваване за граждани на трети страни, които не са обхванати от режима за взаимно признаване, предвиден в член 21 на Конвенцията за прилагането на Шенгенското споразумение от 14 юни 1985 г. относно постепенното премахване на проверките на общите граници (33) или възможността да се задължат гражданите на трета страна да съобщават на компетентните власти на държавите-членки, където се предоставя услугата към момента или след своето влизане в тях;
10.
по отношение превоза на отпадъци, въпроси в обхвата на Регламент (ЕИО) № 259/93 на Съвета от 1 февруари 1993 г. относно надзора и контрола върху превози на отпадъци в рамките на, за и от Европейската общност (34);
11.
авторско право и сродните му права, както и правата в обхвата на Директива 87/54/ЕИО на Съвета от 16 декември 1986 г. за правната закрила на топологиите на полупроводникови изделия (35) и на Директива 96/9/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 март 1996 г. за правна закрила на базите данни (36), а също и правата на индустриална собственост;
12.
актове, които по силата на закона изискват участието на нотариус;
13.
въпроси в обхвата на Директива 2006/43/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 17 май 2006 г. относно задължителния одит на годишните счетоводни отчети и консолидираните счетоводни отчети (37);
14.
регистрацията на превозните средства, заети в друга държава-членка;
15.
разпоредби относно договорните и извън договорните задължения, включително форма на договорите, определена в съответствие с правилата на международното частно право.
Член 18
Дерогации в конкретни случаи
1. Като дерогира член 16 и само в изключителни случаи, дадена държава-членка може да предприеме мерки, свързани с безопасността на услугите по отношение на доставчик, установен в друга държава-членка.
2. Мерките предвидени в параграф 1 могат да бъдат предприети само ако е осъществена процедурата за взаимно подпомагане в член 35 и са изпълнени следните условия:
а)
националните разпоредби, в съответствие с които е предприета мярката, не са били обект на хармонизиране от страна на Общността в областта на безопасността на услугите;
б)
мерките предвиждат по-високо ниво на защита за получателя, отколкото в случай на мярка, предприета от държавата-членка на установяване, в съответствие с нейните национални разпоредби;
в)
държавата-членка на установяване не е предприела мерки или е предприела мерки, които са недостатъчни, в сравнение с тези, посочени в член 35, параграф 2;
г)
мерките са пропорционални.
3. Параграфи 1 и 2 не противоречат на разпоредбите, залегнали в инструменти на Общността, които гарантират свободата да се предоставят услуги или които разрешават дерогации от нея.
РАЗДЕЛ 2
Права на получателите на услуги
Член 19
Забранени ограничения
Държавите-членки не може да налагат на получателите изисквания, които ограничават ползването на услуга, предоставяна от доставчик, установен в друга държава-членка, по-специално следните изисквания:
а)
задължение да се получи разрешение или да се подаде декларация пред техните компетентни органи;
б)
дискриминационни ограничения в предоставянето на финансова помощ по причина на факта, че доставчикът е установен в друга държава-членка или на основание разположение на мястото, където се предоставя услугата.
Член 20
Недискриминация
1. Държавите-членки гарантират, че получателят не е обект на дискриминационни изисквания, основани на националност или местожителство.
2. Държавите-членки гарантират, че общите условия за достъп до дадена услуга, представени пред широката общественост от доставчика, не съдържат дискриминационни разпоредби, свързани с националност или местожителство на получателя, без това да изключва възможността да се предвиждат разлики в условията на достъп, когато тези разлики са пряко оправдани от обективни критерии.
Член 21
Помощ за получателите
1. Държавите-членки гарантират, че получателите имат достъп до следната информация в техните държави-членки по местожителство:
а)
обща информация за изискванията, приложими в други държави-членки относно достъпа до и упражняването на дейности по предоставянето на услуги, особено тези свързани със защита на потребителите;
б)
обща информация за средствата за защита, налични в случаи на спор между доставчик и получател;
в)
информация за контакти със сдружения и организации, включително центрове на Европейската мрежа от потребителски центрове, от които доставчиците или получателите могат да получат практическа помощ.
Където това е подходящо, консултациите на компетентните власти включват просто упътване стъпка по стъпка. Информацията и помощта се предоставят по ясен и недвусмислен начин, достъпни са лесно от разстояние, включително чрез електронни средства и се поддържат актуални.
2. Държавите-членки могат да прехвърлят задачата, посочена в параграф 1, на Единичните звена за контакт или на друга институция, като центровете на Европейската мрежа от потребителски центрове, сдружения на потребители или Европейските информационни центрове.
Държавите-членки съобщават на Комисията имената и адресите за контакт на определените институции. Комисията ги препредава на всички държави-членки.
3. За изпълнение на изискванията по параграфи 1 и 2 институцията, към която се е обърнал получателят, установява контакт с компетентния орган в съответната държава-членка, ако това е необходимо. Последният изпраща поисканата информация възможно най-бързо до изпратилия искането орган, който препраща информацията на получателя. Държавите-членки гарантират, че тези институции си оказват взаимна помощ и въвеждат всички възможни мерки да сътрудничество. Заедно с Комисията държавите-членки осигуряват практическите условия за прилагането на параграф 1.
4. Комисията, в съответствие с процедурата, упомената в член 40, параграф 2, приема мерки за имплементация на параграфи 1, 2 и 3 на настоящия член, като посочва техническите механизми за обмен на информация между органите на различните държави-членки и особено интероперабилността на информационните системи, като се отчитат общите стандарти.
ГЛАВА V
КАЧЕСТВО НА УСЛУГИТЕ
Член 22
Информация за доставчиците и техните услуги
1. Държавите-членки гарантират, че доставчиците предоставят на получателите следната информация:
а)
името на доставчика, правният му статут и правно организационна форма, географският адрес, на който е регистриран и подробности, които да правя възможен бързия контакт и непосредствената комуникация с него, според случая и по електронен път;
б)
къде е регистриран доставчикът в търговски или друг публичен регистър, името на регистъра и номера на регистрация на доставчика или еквивалентно средство за идентификация в рамките на регистъра;
в)
когато дейността е обект на разрешителен режим, особеностите за съответния компетентен орган или Единично звено за контакт;
г)
когато доставчикът упражнява дейност, подлежаща на облагане с ДДС, идентификационния номер, споменат в член 22, параграф 1 на Директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 г. относно хармонизиране на законодателствата на държавите-членки относно данъците върху оборота - обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (38);
д)
в случай на регулирани професии, всяка професионална организация или подобна институция, в която е регистриран доставчикът, професионалното звание и държавата-членка, в което званието е било предоставено;
е)
общи условия и клаузи, използвани от доставчика, ако има такива;
ж)
съществуването на договорни клаузи, ако има такива, използвани от доставчика относно правото, приложимо към договора и/или компетентните съдилища;
з)
съществуването на гаранции след продажбата, които не са наложени по силата на закон, ако има такива;
и)
цената на услугата, когато тя е предопределена от доставчика за даден вид услуга;
й)
основните характеристики на услугата, ако не са очевидни от контекста;
к)
застраховката или гаранциите, посочени в член 23, параграф 1, по-специално информация за контакти със застрахователя или гаранта и териториалния обхват.
2. Държавите-членки гарантират, че в съответствие с предпочитанията на доставчика, информацията, посочена в параграф 1:
а)
е предоставена от доставчика по негова собствена инициатива;
б)
е лесно достъпна за получателя на мястото, където се предоставя услугата или е сключен договора;
в)
е лесно достъпна за получателя по електронен път, чрез адрес, предоставен от доставчика;
г)
присъства във всички информационни документи, предоставени на получателя от доставчика, които описват подробно предоставяната услуга.
3. Държавите-членки гарантират, че по искане на получателя, доставчикът предоставя следната допълнителна информация:
а)
когато цената за даден вид услуга не е предварително определена от доставчика, цената на услугата или, ако е невъзможно да бъде дадена точна цена, методът за изчисляване на цената, така че тя да може да бъде проверявана от получателя, или достатъчно детайлно изчисление;
б)
по отношение на регулираните професии, препратка към професионалните правила, приложими в държавата-членка на установяване и начин за достъп до тях;
в)
информация за неговите мултидисциплинарни дейности и партньорства, които са пряко свързани с въпросната услуга и за мерките предприети с цел избягване конфликти на интереси. Тази информация се включва във всеки информационен документ, където доставчиците представят подробно описание на своите услуги;
г)
всякакви кодекси за поведение, с които доставчикът трябва да се съобразява и адресът, където по електронен път може да се направи справка с тях, като се посочат и наличните езикови версии;
д)
когато доставчикът се подчинява на кодекс за поведение или е член на търговско сдружение или професионална организация, които осигуряват достъп до несъдебни средства за разрешаване на спорове, информация в това отношение. Доставчикът подробно обяснява начина за достъп до подробна информация за характеристиките и условията за ползване на несъдебните средства за уреждане на спорове.
4. Държавите-членки гарантират, че информацията, която доставчикът трябва да предостави в съответствие с настоящата глава, е достъпна или се изпраща по ясен и недвусмислен начин, и достатъчно време преди сключването на договор, или при отсъствието на писмени договори, преди началото на предоставянето на услугата.
5. Информационните изисквания, залегнали в настоящата глава са допълнение към изискванията, вече предвидени в правото на Общността и не пречат на държавите-членки да налагат допълнителни информационни изисквания, приложими към доставчиците, установени на тяхна територия.
6. Комисията може, в съответствие с процедурата по член 40, параграф 2, да специфицира съдържанието на информацията, предвидена в параграфи 1 и 3 от настоящия член, в съответствие със специфичните характеристики на някои дейности, а също така да определи в детайли и практическите средства за прилагане на параграф 2 от настоящия член.
Член 23
Застраховка професионална отговорност и гаранции
1. Държавите-членки могат да гарантират, че доставчици, чиито услуги представляват пряк и специфичен риск за здравето или безопасността на получателя или трето лице, или за финансовата сигурност на получателя, сключват застраховка за професионална отговорност, в съответствие с характера и степента на риска или предоставят гаранция, или друго обезпечение, което е еквивалентно или по същество сравнимо с оглед на неговата цел.
2. Когато даден доставчик се установява на тяхна територия, държавите-членки не могат да изискват застраховка за професионална отговорност или гаранция от доставчика, когато той вече се ползва от гаранция, която е еквивалентна или по-същество сравнима с оглед на нейната цел и покритието което осигурява по отношение на застрахователен риск, застрахователна сума или таван на гаранцията, и възможни изключения от покритието, в друга държава-членка, където доставчикът вече e установен. Когато е налице само частична еквивалентност, държавите-членки могат да изискват допълнителна гаранция, която да обхване непокритите аспекти.
Когато дадена държава-членка изисква от доставчика да сключи застраховка за професионална отговорност или да предостави друга гаранция, тази държава-членка приема като достатъчни доказателства удостоверения за такова застрахователно покритие, издадени от кредитни институции и застрахователи, установени в други държави-членки.
3. Параграфи 1 и 2 не засягат условията за професионални застраховки или гаранции, предвидени в други инструменти на Общността.
4. За прилагането на параграф 1, Комисията може, в съответствие с регулаторната процедура, предвидена в член 40, параграф 2, да установи списък от услуги, които показват характеристиките, посочени в параграф 1 от настоящия член. Също така Комисията може, в съответствие с процедурата, спомената в член 40, параграф 3, да приеме мерки, насочени към промяна на несъществените елементи от настоящата директива, като я допълни чрез установяване на общи критерии за определяне на какво е уместно с оглед характера и степента на риска, с оглед целите на застраховането и гаранциите, споменати в параграф 1 от настоящия член.
5. За целите на настоящия член:
-
„пряк и специфичен риск“ означава риск, произтичащ непосредствено от предоставянето на услугата;
-
„здраве и безопасност“ означава, по отношение на получател или трето лице, предотвратяването на смърт или сериозно увреждане;
-
„финансова сигурност“ означава, по отношение на получателя, предотвратяването на значителни парични загуби или на стойност на собствеността;
-
„застраховка за професионална отговорност“ означава застраховка поета от доставчика по отношение на потенциалната му отговорност спрямо получателите и където това е приложимо, трети страни, произтичаща от предоставянето на услугата.
Член 24
Търговски съобщения на регулирани професии
1. Държавите-членки премахват всички общи забрани на търговски съобщения на регулираните професии.
2. Държавите-членки гарантират, че търговските съобщения на регулираните професии се съобразяват с професионалните правила, в съответствие с правото на Общността, които са свързани, по-специално с независимостта, достойнството и доброто име на професията, а също и с професионалната тайна, по начин съвместим със специфичния характер на всяка професия. Професионалните правила за търговските съобщения са недискриминационни, оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес и пропорционални.
Член 25
Мултидисциплинарни дейности
1. Държавите-членки гарантират, че доставчиците не са обект на изисквания, които ги задължават да упражняват изключително определен вид дейност или ограничават съвместното или в партньорство упражняване на различни дейности.
Независимо от това, обект на подобни изисквания могат да бъдат следните доставчици:
а)
регулирани професии, доколкото това е оправдано с цел гарантиране спазването на правилата относно професионалната етика и поведение, които варират според специфичния характер на всяка професия и необходимо с цел гарантиране на техните независимост и безпристрастност;
б)
доставчици на услуги, свързани с удостоверения, акредитации, технически мониторинг, тестване или изпитване, доколкото това е оправдано с цел гарантиране на тяхната независимост и безпристрастност.
2. Когато мултидисциплинарните дейности между доставчиците, посочени в букви а) и б) на параграф 1 са разрешени, държавите-членки гарантират следното:
а)
предотвратяване на конфликти на интереси и несъвместимост между определени дейности;
б)
осигуряване на изискваните независимост и безпристрастност за някои видове дейности;
в)
съвместимост на правилата относно етиката и поведението при различните дейности, особено по отношение на професионалната тайна.
3. В доклада, посочен в член 39, параграф 1, държавите-членки посочват кои доставчици са обект на изискванията, залегнали в параграф 1 от настоящия член, съдържанието на тези изисквания и причините, поради което ги смятат за оправдани.
Член 26
Политика по качеството на услугите
1. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, предприемат допълнителни мерки, за да насърчат доставчиците доброволно да работят за осигуряване качество на предоставяните услуги, особено посредством някои от следните методи:
а)
сертифициране или оценка на техните дейности от независими или акредитирани органи;
б)
изготвяне на техни собствени харти за качество или участие в харти или етикети за качество, изготвени от професионални институции на нивото на Общността.
2. Държавите-членки гарантират, че информацията за значението на определени етикети и критериите за тяхното прилагане, както и това на други маркировки за качество на услугите, са леснодостъпни за доставчици и получатели.
3. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, предприемат допълнителни мерки за насърчаване на професионалните организации, а също и търговски камари и занаятчийски камари, и сдружения на потребители, на тяхна територия да си сътрудничат на нивото на Общността, с цел повишаване качеството на предоставяне на услуги, особено като се правят по-лесни оценките на компетенциите на доставчика.
4. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, предприемат допълнителни мерки за насърчаване на развитието на независимите оценки, най-вече на сдруженията на потребителите, във връзка с качествата и дефектите на предоставяните услуги, и особено развитието на ниво на Общността на сравнителни изпитвания или тестове, и съобщаване на резултатите.
5. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, насърчават развитието на доброволни европейски стандарти, с цел улесняване постигането на съвместимост между услугите, предоставяни от доставчици в различни държави-членки, доставянето на информация за получателите и повишаване качеството на предоставяне на услуги.
Член 27
Уреждане на спорове
1. Държавите-членки предприемат общи мерки, необходими за гарантиране, че доставчиците предоставят данни за контакт, по-специално пощенски адрес, номер на факс: или адрес на електронна поща и телефонен номер, на които всички получатели, включително и онези с местожителство в друга държава-членка, могат да изпращат жалби или искания за информация относно предоставяната услуга. Доставчиците предоставят и своя официален адрес, ако това не е обичайният им адрес за кореспонденция.
Държавите-членки предприемат общи мерки, необходими за гарантиране, че доставчиците отговарят на жалбите,у в първата алинея, във възможно най-кратки срокове и полагат максимални усилия да постигнат задоволително разрешение.
2. Държавите-членки предприемат общи мерки, необходими за гарантиране, че доставчиците са задължени да демонстрират спазване на задълженията, заложени в настоящата директива, относно предоставяне на информация и демонстриране, че информацията е вярна и точна.
3. Когато се изисква финансова гаранция за спазване на съдебно решение, държавите-членки признават еквивалентни гаранции, издадени от кредитни институции или застрахователи, установени в други държави-членки. Тези кредитни институции трябва да са получили разрешение в държавата-членка в съответствие с Директива 2006/48/ЕО, а застрахователите според случая в съответствие с, Първа директива 73/239/ЕИО на Съвета от 24 юли 1973 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно достъпа до и упражняването на пряка застрахователна дейност, различна от животозастраховане (39) и Директива 2002/83/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 ноември 2002 г. относно животозастраховането (40).
4. Държавите-членки предприемат общи мерки, необходими за гарантиране, че доставчиците, които се подчиняват на даден кодекс за поведение или са членове на търговско сдружение или професионална организация, които предлагат достъп до извънсъдебни средства за разрешаване на спорове, информират получателите за това обстоятелство и посочват този факт в документите, които представят техните услуги в детайли като посочват и начина за достъп до подробна информация за характеристиките и условията използване на този механизъм.
ГЛАВА VI
АДМИНИСТРАТИВНО СЪТРУДНИЧЕСТВО
Член 28
Взаимопомощ - общи задължения
1. Държавите-членки си оказват взаимопомощ и прилагат мерки за ефективно взаимно сътрудничество, за да се осигури надзор над доставчиците и услугите, които те предоставят.
2. За целите на настоящата глава държавите-членки определят една или повече звена на връзка, адресите за контакт, на които се съобщават на другите държави-членки и Комисията. Комисията публикува и редовно актуализира списъка на звената за връзка.
3. Искания за информация и провеждане на проверки, инспекции и разследвания по настоящата глава се мотивират надлежно, като по-специално се посочва основанието за искането. Обменената информация се използва само по отношение на въпросите, за които е била поискана.
4. В случай на получаване на искане за помощ от компетентните органи на друга държава-членка, държавите-членки се уверяват, че доставчиците, установени на тяхна територия, предоставят на компетентните им власти цялата информация, необходима за надзор над дейността им, в съответствие с националните закони.
5. В случай на трудности при изпълнение на искането за информация или провеждане на проверка, инспекция или разследване, въпросната държава-членка информира своевременно другата държава-членка с оглед намирането на разрешение.
6. Държавите-членки предоставят информацията, поискана от други държави-членки или Комисията по електронен път и в рамките на възможно най-краткия период.
7. Държавите-членки гарантират, че регистрите в които се вписват доставчиците и които могат да бъдат преглеждани от компетентните органи на тяхна територия, са достъпни при същите условия и за еквивалентните компетентни власти в други държави-членки.
8. Държавите-членки съобщават на Комисията случаите, където други държави-членки не изпълняват задължението си за оказване на взаимна помощ. Когато е необходимо, Комисията предприема съответните стъпки, включително процедурата, предвидена в член 226 от Договора, с цел да се гарантира, че засегнатите държави-членки се съобразяват със задължението за оказване на взаимопомощ. Комисията периодично информира държавите-членки за функционирането на разпоредбите за взаимопомощ.
Член 29
Взаимопомощ - общи задължения за държавата-членка на установяване
1. По отношение на доставчиците, предоставящи услуги в друга държава-членка, държавата-членка на установяване предоставя информация за доставчиците, установени на нейна територия при поискване от друга държава-членка и по-специално потвърждаване, че даден доставчик е установен на нейна територия и доколкото е известно не упражнява своята дейност по незаконен начин.
2. Държавата-членка на установяване осъществява проверки, инспекции и разследвания, поискани от друга държава-членка и информира последната за резултатите, и според случая, за предприетите мерки. При осъществяването на това, компетентните власти действат в рамките на правомощията, предоставени им от тяхната държава-членка. Компетентните власти могат да избират най-подходящите мерки, които да бъдат предприети във всеки отделен случай, с цел да изпълнят изискването на друга държава-членка.
3. При узнаването за всякакъв вид поведение или определени действия на даден доставчик, установен на нейна територия, който предоставя услуги в други държави-членки, които доколкото на нея е известно, биха могли да причинят сериозна вреда на здравето или безопасността на хората или околната среда, държавата-членка на установяване информира всички други държави-членки и Комисията във възможно най-кратък срок.
Член 30
Надзор от страна на държавата-членка на установяване в случай на временно придвижване на доставчик към друга държава-членка
1. С оглед на случаите извън обхвата на член 31, параграф 1 държавата-членка на установяване гарантира, че спазването на нейните изисквания се надзирава в съответствие с надзорните правомощия, предвидени в нейното национално законодателство и особено чрез мерки за надзор на мястото на установяване на доставчика.
2. Държавите-членки на установяване не се въздържат от предприемането на надзорни или принудителни мерки на своя територия, на основание, че услугата се предоставя или причинява вреда на територията на друга държава-членка.
3. Задължението, предвидено в параграф 1, не включва и необходимост държавата-членка на установяване да провежда фактически проверки и контрол на територията на държавата-членка, където се предоставя услугата. Тези проверки и контрол се осъществяват от властите на държавата-членка, където доставчикът оперира временно, по искане на властите на държавата-членка на установяване, в съответствие с член 31.
Член 31
Надзор от страна на държавата-членка, където се предоставя услуга, в случай на временно придвижване на доставчик
1. По отношение на националните изисквания, които може да бъдат наложени в съответствие с членове 16 и 17, държавата-членка, където се предоставя услугата, отговаря за надзора над дейността на доставчика на нейна територия. В съответствие с правото на Общността, държавата-членка, където се предоставя услугата:
а)
предприема всички необходими мерки, за да гарантира че доставчикът спазва тези изисквания по отношение достъпа до и упражняването на дейността;
б)
осъществява проверки, инспекции и разследвания необходими за надзор на предоставяната услуга.
2. По отношение на изискванията, различни от онези, посочени в параграф 1, когато доставчикът се придвижва временно до друга държава-членка с цел да предоставя услуга без да е установен там, компетентните органи на тази държава-членка участват в надзора на доставчика в съответствие с параграф 3 и 4.
3. По искане на държавата-членка на установяване, компетентните власти на държавата-членка, където се предоставя услугата, осъществява проверки, инспекции и разследвания необходими за осигуряване на ефективен надзор от държавата-членка на установяване. При осъществяването на това, компетентните власти действат в рамките на правомощията, предоставени им от тяхната държава-членка. Компетентните власти могат да избират най-подходящите мерки, които да бъдат предприети във всеки отделен случай, с цел изпълняване искането на държавата на установяване.
4. По своя собствена инициатива компетентните власти на държавата-членка, където се предоставя услугата, могат да осъществяват проверки, инспекции и разследвания на място, при условие че тези проверки, инспекции или разследвания са недискриминационни, не са мотивирани от факта, че доставчикът е установен в друга държава-членка и са пропорционални.
Член 32
Механизъм за предупреждение
1. Когато държава-членка узнае за сериозни специфични действия или обстоятелства, свързани с дейност по предоставяне на услуга, които могат да причинят сериозни вреди на здравето или безопасността на хората или на околната среда на нейна територия или на територията на друга държава-членка, тази държава-членка информира държавата-членка на установяване, другите засегнати държави-членки и Комисията, във възможно най-кратък срок от време.
2. Комисията насърчава и участва в оперирането на европейска мрежа от органи на държавите-членки с цел прилагане на параграф 1.
3. Комисията приема и редовно актуализира в съответствие процедурата, посочена в член 40, параграф 2, подробни правила относно управлението на мрежата, спомената в параграф 2 от настоящия член.
Член 33
Информация за доброто име на доставчиците
1. По искане на компетентна власт на друга държава-членка, държавите предоставят в съответствие с националното си законодателство, информация за дисциплинарни, административни мерки или наказателноправни санкции и решения относно неплатежоспособност или несъстоятелност, включващи случаи на измама, предприети от техните компетентни органи по отношение на доставчика, които са пряко свързани с компетентността или професионалната пригодност на доставчика.
Държавата-членка, която предоставя информацията информира за това и доставчика. Искане, направено съгласно първата алинея, следва да е надлежно обосновано, особено по отношение основанията да се иска информация.
2. Санкциите и мерките, посочени в параграф 1, се съобщават само ако е взето окончателно решение. По отношение на други, подлежащи на изпълнение решения, посочени в параграф 1, държавата-членка, която предоставя информацията следва да посочи дали съответното решение е окончателно и дали то е обжалвано, в който случай въпросната държава-членка следва да посочи датата, към която се очаква да излезе решението по обжалването.
В допълнение на това, държавата-членка следва да посочи разпоредбите на националното законодателство, по които доставчикът е бил обявен за виновен и съответно наказан.
3. Прилагането на параграфи 1 и 2 трябва да се съобразява с разпоредбите за предоставяне на лични данни и правата гарантирани на лица, признати за виновни и наказани в държавите-членки, включително и от професионални органи. Всяка публична информация по въпроса трябва да е достъпна за потребителите.
Член 34
Допълнителни мерки
1. Комисията, в сътрудничество с държавите-членки, установява електронна система за обмен на информация между държавите-членки, като взема предвид съществуващите информационни системи.
2. Държавите-членки, с помощта на Комисията, предприемат допълнителни мерки за обмен на служители, отговарящи за прилагането на взаимопомощта и за обучението на тези служители, включително езиково и компютърно обучение.
3. Комисията преценява необходимостта от установяване на многогодишна програма с цел организиране на съответните обмен на служители и обучение.
Член 35
Взаимопомощ в случаи на дерогации за конкретни случаи
1. Когато държава-членка възнамерява да предприеме мярка, в съответствие с член 18, процедурата предвидена в параграфи 2 до 6 на настоящия член се прилага без това да ограничава съдебните процедури, включително предварителни процедури или действия, извършени в рамките на криминално разследване.
2. Държавата-членка, посочена в параграф 1 отправя искане към държавата-членка на установяване да предприеме мерки по отношение на доставчика, като предостави цялата релевантна информация за въпросните услуги и обстоятелствата по случая.
Държавата-членка на установяване проверява във възможно най-кратък срок, дали доставчикът оперира законно и удостоверява основните факти по искането. Тя информира държавата-членка отправила искането във възможно най-кратък срок за предприетите или предвидени мерки, или в зависимост от случая, за причините, поради които не е предприела мерки.
3. След съобщението от държавата-членка на установяване, както е предвидено във втората алинея на параграф 2, държавата-членка, отправила искането нотифицира Комисията и държавата-членка на установяване за своето намерение да предприеме мерки като заявява следното:
а)
основанията, поради които счита мерките, предприети или предвидени от държавата-членка на установяване за неадекватни;
б)
основанията, поради които счита, че мерките, които смята да предприеме, изпълняват изискванията на член 18.
4. Мерките не могат да бъдат приложени преди изтичането на петнадесет работни дни след нотификацията по параграф 3.
5. Без да се засяга възможността на отправилата искане държава-членка да предприеме въпросните мерки след изтичане на срока, предвиден в параграф 4, Комисията във възможно най-кратък срок, разглежда съвместимостта на съобщените мерки с правото на Общността.
Когато Комисията достигне до заключение, че мярката е несъвместима с правото на Общността, тя приема решение, с което иска от засегнатата държава-членка да се въздържи от предприемането на предложените мерки или спешно да прекрати прилагането на въпросните мерки.
6. В спешни случаи, държавата-членка, която възнамерява да предприеме мерки, може да дерогира параграфи 2, 3 и 4. В такива случаи мерките се съобщават във възможно най-кратък период на Комисията и държавата-членка на установяване, като се посочват причините, поради които държавата-членка смята, че случаят не търпи отлагане.
Член 36
Мерки за прилагане
В съответствие с процедурата, упомената в член 40, параграф 3, Комисията приема мерки за прилагане, целящи да, изменят несъществените елементи на настоящата глава, като я допълнят чрез определяне на сроковете по членове 28 и 35. Също така, в съответствие с процедурата, упомената в член 40, параграф 2, Комисията приема практически условия за обмен на информация по електронен път между държавите -членки и по-специално разпоредби за интероперабилността на информационните системи.
ГЛАВА VII
ПРОГРАМА ЗА СБЛИЖАВАНЕ
Член 37
Кодекси за поведение на нивото на Общността
1. Държавите-членки, в сътрудничество с Комисията, предприемат допълнителни мерки за насърчаване изготвянето на нивото на Общността, особено от професионални институции, организации и сдружения, кодекси за поведение, целящи улесняване предоставянето на услуги или установяването на доставчици в други държави-членки, в съответствие с правото на Общността.
2. Държавите-членки гарантират, че кодексите за поведение, упоменати в параграф 1, са достъпни от разстояние по електронен път.
Член 38
Допълнителна хармонизация
До 28 декември 2010 г. Комисията оценява възможността за представянето на предложения за инструменти за хармонизация по следните въпроси:
а)
достъп до дейности по съдебно събиране на дългове;
б)
частни услуги за сигурност и транспортиране на пари и ценности.
Член 39
Взаимна оценка
1. Най-късно 28 декември 2009 г., държавите-членки представят пред Комисията доклад, съдържащ информацията, посочена в следните разпоредби:
а)
член 9, параграф 2, за разрешителните режими;
б)
член 15, параграф 5, за изискванията, подлежащи на оценка;
в)
член 25, параграф 3, за мултидисциплинарните дейности.
2. Комисията изпраща докладите, предвидени в параграф 1 на държавите-членки, които представят своите съображения за всеки от тях в рамките на шест месеца от получаването. В рамките на същия период Комисията провежда консултации със заинтересованите страни относно тези доклади.
3. Комисията представя докладите и съображенията на държавите-членки пред Комитета по член 40, параграф 1 който изготвя своите съображения.
4. В светлината на съображенията, предвидени в параграфи 2 и 3, най-късно до 28 декември 2010 г. Комисията представя общ доклад пред Европейския парламент и Съвета, придружен, където това е подходящо от предложения за допълнителни инициативи.
5. Най-късно 28 декември 2009 г. държавите-членки представят пред Комисията доклад за националните изисквания, чието прилагане би могло да попадне под хипотезата на третата алинея на член 16, параграф 1 и първото изречение на член 16, параграф 3, посочвайки причините, поради които смятат, че прилагането на тези изисквания изпълнява критериите, посочени в третата алинея на член 16, параграф 1 и първото изречение на член 16, параграф 3.
След това, държавите-членки изпращат на Комисията всички промени в техните изисквания, включително нови изисквания, както е посочено по-горе, заедно с основанията за тях.
Комисията съобщава за изпратените изисквания на другите държави-членки. Изпращането не спира държавите-членки от възможността да приемат въпросните разпоредби. Впоследствие ежегодно Комисията предоставя анализи и ориентации за прилагането на тези разпоредби в контекста на настоящата директива.
Член 40
Процедура с участието на Комитет
1. Комисията се подпомага от Комитет.
2. Препратките към настоящия параграф означават прилагане на членове 5 и 7 от Решение 1999/468/ЕО, като се отчита и член 8 от него. Периодът предвиден в член 5, параграф 6 на Решение 1999/468/ЕО се определя на три месеца.
3. Препратките към настоящия параграф означават прилагане на членове 5а, параграфи 1-4 и член 7 от Решение 1999/468/ЕО, като се отчита и член 8 от него.
Член 41
Клауза за преглед
До 28 декември 2011 г. и на всеки три години след това, Комисията представя пред Европейския парламент и Съвета всеобхватен доклад за прилагането на настоящата директива. В съответствие с член 16, параграф 4, този доклад обръща особено внимание на прилагането на член 16. Той разглежда и необходимостта от допълнителни мерки по въпроси, изключени от обхвата на настоящата директива. Където това е подходящо, той се придружава от предложения за, изменения на настоящата директива, с цел завършването на вътрешния пазар за услуги.
Член 42
Изменение на Директива 98/27/ЕО
В приложението към Директива 98/27/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 май 1998 г. относно исковете за преустановяване на нарушения с цел защита на интересите на потребителите (41) се добавя следната точка:
„13.
Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 г. за услугите на вътрешния пазар (ОВ L 376, 27.12.2006 г., стр. 36).“
Член 43
Защита на личните данни
Изпълнението и прилагането на настоящата директива и особено разпоредбите за надзор се съобразяват с правилата за защита на личните данни, както са предвидени в Директиви 95/46/ЕО и 2002/58/ЕО.
ГЛАВА VIII
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 44
Транспониране
1. Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобразят с настоящата директива, преди 28 декември 2009 г.
Те незабавно информират Комисията за текста на тези мерки.
Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
2. Държавите-членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното си законодателство, които приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 45
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила в деня след датата на официалното ѝ публикуване в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 46
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Страсбург на 12 декември 2006 година.
DIRECTIVA 2006/123/CE DEL PARLAMENTO EUROPEO Y DEL CONSEJO
de 12 de diciembre de 2006
relativa a los servicios en el mercado interior
EL PARLAMENTO EUROPEO Y EL CONSEJO DE LA UNIÓN EUROPEA,
Visto el Tratado constitutivo de la Comunidad Europea y, en particular, su artículo 47, apartado 2, primera y tercera frases, y su artículo 55,
Vista la propuesta de la Comisión,
Visto el dictamen del Comité Económico y Social Europeo (1),
Visto el dictamen del Comité de las Regiones (2),
De conformidad con el procedimiento establecido en el artículo 251 del Tratado (3),
Considerando lo siguiente:
(1)
La Comunidad Europea tiene por objetivo estrechar cada vez más los lazos entre los Estados y los pueblos de Europa y garantizar el progreso económico y social. Con arreglo al artículo 14, apartado 2, del Tratado, el mercado interior implica un espacio sin fronteras interiores en el que esté garantizada la libre circulación de servicios. El artículo 43 del Tratado garantiza la libertad de establecimiento y el artículo 49 establece la libre prestación de servicios dentro de la Comunidad. La eliminación de las barreras que obstaculizan el desarrollo de las actividades de servicios entre Estados miembros es un medio esencial de reforzar la integración entre los pueblos de Europa y de fomentar un progreso económico y social equilibrado y sostenible. A la hora de eliminar estas barreras es esencial velar por que el desarrollo de actividades de servicios contribuya al cumplimiento de la tarea, establecida en el artículo 2 del Tratado, de promover «un desarrollo armonioso, equilibrado y sostenible de las actividades económicas en el conjunto de la Comunidad, un alto nivel de empleo y de protección social, la igualdad entre el hombre y la mujer, un crecimiento sostenible y no inflacionista, un alto grado de competitividad y de convergencia de los resultados económicos, un alto nivel de protección y de mejora de la calidad del medio ambiente, la elevación del nivel y de la calidad de vida, la cohesión económica y social y la solidaridad entre los Estados miembros».
(2)
Para fomentar el crecimiento económico y la creación de puestos de trabajo en la Unión Europea resulta esencial un mercado competitivo de servicios. Actualmente, hay un gran número de barreras en el mercado interior que impiden a los prestadores, en particular a las pequeñas y medianas empresas (PYME), extender sus operaciones más allá de sus fronteras nacionales y beneficiarse plenamente del mercado interior. Ello debilita la competitividad global de los prestadores de la Unión Europea. Un mercado libre que obligue a los Estados miembros a suprimir las barreras para la circulación transfronteriza de servicios y que, al mismo tiempo, ofrezca a los consumidores mayor transparencia e información, proporcionaría a los consumidores más posibilidades de elección y unos servicios a precios más bajos.
(3)
En el informe de la Comisión sobre «El estado del mercado interior de servicios» se hace un inventario de un gran número de obstáculos que impiden o frenan el desarrollo de los servicios entre los Estados miembros y, especialmente, de los servicios prestados por las PYME, tipo de empresas predominante en el sector de servicios. En el informe se llega a la conclusión de que, diez años después de lo que debería haber sido la realización del mercado interior, existe todavía un gran desfase entre la existencia de una economía integrada para la Unión Europea y la realidad vivida por los ciudadanos y los prestadores de servicios europeos. Los obstáculos afectan a una amplia gama de actividades de servicios, así como a la totalidad de las etapas de la actividad del prestador, y presentan numerosos puntos en común, incluido el hecho de tener su origen con frecuencia en un exceso de trámites administrativos, en la inseguridad jurídica que rodea a las actividades transfronterizas y en la falta de confianza recíproca entre los Estados miembros.
(4)
A pesar de que los servicios son el motor del crecimiento económico y de que representan un 70 % del PIB y de los puestos de trabajo en la mayoría de los Estados miembros, esta fragmentación repercute de forma negativa en el conjunto de la economía europea y, especialmente, en la competitividad de las PYME y la circulación de los trabajadores, al tiempo que impide que los consumidores accedan a una mayor variedad de servicios a precios competitivos. Es importante señalar que el sector de los servicios es clave para el empleo, sobre todo de las mujeres, por lo que estas pueden aprovechar en gran medida las nuevas oportunidades ofrecidas por la plena realización del mercado interior de los servicios. El Parlamento Europeo y el Consejo han puesto de relieve que la eliminación de los obstáculos jurídicos que impiden el establecimiento de un auténtico mercado interior es prioritaria para conseguir el objetivo fijado por el Consejo Europeo de Lisboa, de 23 y 24 de marzo de 2000, de mejorar el empleo y la cohesión social y alcanzar un crecimiento económico sostenible con el fin de hacer de la Unión Europea la economía basada en el conocimiento más competitiva y dinámica del mundo de aquí al año 2010, con más y mejores empleos. La supresión de estos obstáculos, al tiempo que se preserva un modelo social europeo avanzado, es una condición esencial para superar los problemas ligados a la puesta en práctica de la estrategia de Lisboa y dar un nuevo impulso a la economía europea, especialmente en términos de empleo e inversión. Es importante, por consiguiente, realizar el mercado interior de los servicios con el debido equilibrio entre la apertura de los mercados y la preservación de los servicios públicos, los derechos sociales y los derechos de los consumidores.
(5)
Por tanto, procede eliminar los obstáculos que se oponen a la libertad de establecimiento de los prestadores en los Estados miembros y a la libre circulación de servicios entre los Estados miembros y garantizar, tanto a los destinatarios como a los prestadores de los servicios, la seguridad jurídica necesaria para el ejercicio efectivo de estas dos libertades fundamentales del Tratado. Dado que los obstáculos que entorpecen el mercado interior de los servicios afectan tanto a los operadores que desean establecerse en otros Estados miembros como a los que prestan un servicio en otro Estado miembro sin establecerse en él, procede permitir que el prestador desarrolle sus actividades de servicios dentro del mercado interior, ya sea estableciéndose en un Estado miembro, ya sea acogiéndose a la libre circulación de servicios. Los prestadores deben disponer de la posibilidad de elegir entre estas dos libertades en función de su estrategia de desarrollo en cada Estado miembro.
(6)
La supresión de estos obstáculos no puede hacerse únicamente mediante la aplicación directa de los artículos 43 y 49 del Tratado, ya que, por un lado, resolver caso por caso mediante procedimientos de infracción contra los correspondientes Estados miembros sería, especialmente a raíz de las ampliaciones, una forma de actuar extremadamente complicada para las instituciones nacionales y comunitarias y, por otro, la eliminación de numerosos obstáculos requiere una coordinación previa de las legislaciones nacionales, coordinación que también es necesaria para instaurar un sistema de cooperación administrativa. Como han admitido el Parlamento Europeo y el Consejo, un instrumento legislativo comunitario permitiría crear un auténtico mercado interior de servicios.
(7)
La presente Directiva establece un marco jurídico general que beneficia a una amplia gama de servicios sin por ello descuidar las peculiaridades de cada tipo de actividad o de profesión y de sus respectivos sistemas de regulación. Este marco se basa en un enfoque dinámico y selectivo, consistente en suprimir de forma prioritaria las barreras que se pueden eliminar rápidamente y, respecto a las demás, iniciar un proceso de evaluación, consulta y armonización complementaria de cuestiones específicas para permitir modernizar de forma progresiva y coordinada los sistemas nacionales de regulación de las actividades de servicios, operación que es indispensable para realizar un auténtico mercado interior de servicios de aquí a 2010. Conviene prever una combinación equilibrada de medidas relativas a la armonización selectiva, a la cooperación administrativa, a la disposición sobre la libre prestación de servicios y al estímulo para la elaboración de códigos de conducta sobre determinadas cuestiones. Esta coordinación de las legislaciones nacionales debe garantizar un elevado grado de integración jurídica comunitaria y un alto nivel de protección de los objetivos de interés general y, especialmente, la protección de los consumidores, que es indispensable para establecer una confianza entre los Estados miembros. La presente Directiva también tiene en cuenta otros objetivos de interés general, incluida la protección del medio ambiente, la seguridad pública y la salud pública y la necesidad de ajustarse al Derecho del trabajo.
(8)
Conviene que lo dispuesto en la presente Directiva sobre la libertad de establecimiento y la libre circulación de servicios se aplique siempre que las actividades de que se trate estén abiertas a la competencia y, por tanto, no se obligue a los Estados miembros ni a liberalizar servicios de interés económico general ni a privatizar entidades públicas que presten este tipo de servicios, ni a abolir los actuales monopolios para otras actividades o determinados servicios de distribución.
(9)
La presente Directiva solo se aplica a los requisitos que afecten al acceso a una actividad de servicios o a su ejercicio. Así, no se aplica a requisitos tales como normas de tráfico rodado, normas relativas a la ordenación del territorio, urbanismo y ordenación rural, normas de construcción, ni a las sanciones administrativas impuestas por no cumplir dichas normas, que no regulan específicamente o no afectan específicamente a la actividad del servicio pero que tienen que ser respetadas por los prestadores en el ejercicio de su actividad económica al igual que por los particulares en su capacidad privada.
(10)
La presente Directiva no afecta a los requisitos que rigen el acceso a los fondos públicos para determinados prestadores. Estos requisitos comprenden, en particular, los que establecen condiciones con arreglo a las cuales los prestadores tienen derecho a recibir financiación pública, incluidas condiciones contractuales específicas y, en particular, las normas de calidad que han de respetarse como condición para percibir fondos públicos, por ejemplo, en el caso de los servicios sociales.
(11)
La presente Directiva no interfiere con las medidas adoptadas por los Estados miembros con arreglo al Derecho comunitario, relativas a la protección o la promoción de la diversidad cultural y lingüística y del pluralismo de los medios de comunicación, incluida la financiación de dichas actividades. La presente Directiva no impide que los Estados miembros apliquen sus normas y principios fundamentales relativas a la libertad de prensa y libertad de expresión. La presente Directiva no afecta a las leyes de los Estados miembros que prohíban la discriminación por motivos de nacionalidad o por motivos tales como los mencionados en el artículo 13 del Tratado.
(12)
El objetivo de la presente Directiva es crear un marco jurídico que garantice la libertad de establecimiento y de circulación de servicios entre Estados miembros y no armonizar el Derecho penal ni menoscabarlo. No obstante, los Estados miembros no deben tener la posibilidad de restringir la libre prestación de servicios mediante la aplicación de disposiciones de Derecho penal que afecten concretamente al acceso a una actividad de servicios o a su ejercicio eludiendo las normas establecidas en la presente Directiva.
(13)
Es igualmente importante que la presente Directiva respete plenamente las iniciativas comunitarias basadas en el artículo 137 del Tratado con miras a alcanzar los objetivos de su artículo 136 relativos al fomento del empleo y la mejora de las condiciones de vida y de trabajo.
(14)
La presente Directiva no afecta a las condiciones de trabajo, incluidos los períodos máximos de trabajo y períodos mínimos de descanso, la duración mínima de las vacaciones anuales retribuidas, las cuantías de salario mínimo, la salud, la seguridad y la higiene en el trabajo, que los Estados miembros apliquen de acuerdo con el Derecho comunitario, ni tampoco afecta a las relaciones entre los interlocutores sociales, incluido el derecho de negociar y celebrar convenios colectivos, el derecho de huelga y de emprender acciones sindicales, de acuerdo con la legislación y las prácticas nacionales que respetan el Derecho comunitario, ni se aplica a los servicios prestados por empresas de trabajo temporal. La presente Directiva no afecta a la legislación de los Estados miembros sobre la seguridad social.
(15)
La presente Directiva respeta el ejercicio de los derechos fundamentales aplicables en los Estados miembros y reconocidos por la Carta de Derechos Fundamentales de la Unión Europea y las explicaciones concomitantes que los reconcilian con las libertades fundamentales establecidas en los artículos 43 y 49 del Tratado. Estos derechos fundamentales incluyen el derecho a emprender una acción sindical, de acuerdo con la legislación y las prácticas nacionales que respetan el Derecho comunitario.
(16)
La presente Directiva solo afecta a los prestadores establecidos en un Estado miembro y no trata aspectos exteriores. No afecta a las negociaciones en organizaciones internacionales sobre comercio de servicios, en particular, en el marco del Acuerdo General sobre el Comercio de Servicios (AGCS).
(17)
La presente Directiva incluye únicamente aquellos servicios que se realizan por una contrapartida económica. Los servicios de interés general no están cubiertos por la definición del artículo 50 del Tratado, por lo que no están incluidos en el ámbito de aplicación de la presente Directiva. Los servicios de interés económico general son servicios que se realizan por una contrapartida económica, por lo que entran dentro del ámbito de aplicación de la presente Directiva. Sin embargo, determinados servicios de interés económico general, como los que pueden existir en el sector del transporte, están excluidos del ámbito de aplicación de la presente Directiva, y algunos otros servicios de interés económico general, como, por ejemplo, los que puedan existir en el ámbito de los servicios postales, están exceptuados de la disposición sobre la libre prestación de servicios establecida en la presente Directiva. La presente Directiva no trata la financiación de servicios de interés económico general ni es aplicable a los sistemas de ayuda concedidos por los Estados miembros, en particular en el ámbito social, de conformidad con las normas comunitarias de competencia. La presente Directiva no trata las medidas de seguimiento del Libro Blanco de la Comisión sobre servicios de interés general.
(18)
Conviene excluir los servicios financieros del ámbito de aplicación de la presente Directiva dado que estas actividades son objeto de una legislación comunitaria específica con el objetivo de realizar, como la presente Directiva, un auténtico mercado interior de servicios. Por consiguiente, esta exclusión se refiere a todos los servicios financieros, como los bancarios, de crédito, de seguros, incluidos los reaseguros, de pensiones de empleo o individuales, de valores, de fondos de inversión, de pagos, de asesoría sobre inversión y, de forma general, los servicios enumerados en el anexo I de la Directiva 2006/48/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 14 de junio de 2006, relativa al acceso a la actividad de las entidades de crédito y a su ejercicio (4).
(19)
Teniendo en cuenta que, en 2002, se adoptó una serie de instrumentos legislativos relativos a los servicios y redes de comunicaciones electrónicos, así como a los recursos y servicios asociados, mediante los cuales se estableció un marco normativo para facilitar el acceso a estas actividades en el mercado interior, principalmente mediante la supresión de la mayoría de los regímenes de autorización individual, conviene que las cuestiones que se rigen por dichos instrumentos queden excluidas del ámbito de aplicación de la presente Directiva.
(20)
Las excepciones al ámbito de aplicación de la presente Directiva relativas a los servicios de comunicaciones electrónicas amparados por la Directiva 2002/19/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 7 de marzo de 2002, relativa al acceso a las redes de comunicaciones electrónicas y recursos asociados, y a su interconexión (Directiva acceso) (5), la Directiva 2002/20/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 7 de marzo de 2002, relativa a la autorización de redes y servicios de comunicaciones electrónicas (Directiva autorización) (6), la Directiva 2002/21/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de7 de marzo de 2002, relativa a un marco regulador común de las redes y los servicios de comunicaciones electrónicas (Directiva marco) (7), la Directiva 2002/22/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 7 de marzo de 2002, relativa al servicio universal y los derechos de los usuarios en relación con las redes y los servicios de comunicaciones electrónicas (Directiva servicio universal) (8) y la Directiva 2002/58/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 12 de julio de 2002, relativa al tratamiento de los datos personales y a la protección de la intimidad en el sector de las comunicaciones electrónicas (Directiva sobre la privacidad y las comunicaciones electrónicas) (9) no solo se aplican a cuestiones tratadas concretamente en esas Directivas sino también a asuntos respecto de los cuales las Directivas dan explícitamente a los Estados miembros la posibilidad de adoptar determinadas medidas a escala nacional.
(21)
Los servicios de transporte, incluido el transporte urbano, los taxis y ambulancias, así como los servicios portuarios, deben quedar excluidos del ámbito de aplicación de la presente Directiva.
(22)
La exclusión de los servicios sanitarios del ámbito de aplicación de la presente Directiva debe abarcar los servicios sanitarios y farmacéuticos prestados por profesionales de la salud a sus pacientes con objeto de evaluar, mantener o restaurar su estado de salud cuando estas actividades están reservadas a profesiones reguladas en el Estado miembro en que se presta el servicio.
(23)
La presente Directiva no afecta al reembolso de los gastos de servicios sanitarios proporcionados en un Estado miembro distinto de aquel en que resida el beneficiario de los servicios sanitarios. El Tribunal de Justicia se ha pronunciado al respecto en numerosas ocasiones, y ha reconocido los derechos de los pacientes. Es importante tratar este asunto mediante otro instrumento comunitario para lograr una mayor seguridad y claridad jurídicas en la medida en que esta cuestión no esté ya tratada por el Reglamento (CEE) no 1408/71 del Consejo, de 14 de junio de 1971, relativo a la aplicación de los regímenes de seguridad social a los trabajadores por cuenta ajena y a sus familias que se desplazan dentro de la Comunidad (10).
(24)
Debe asimismo excluirse del ámbito de aplicación de la presente Directiva los servicios audiovisuales, independientemente de cual sea su modo de transmisión, incluidas las salas de cine. Asimismo, la presente Directiva no debe aplicarse a las ayudas concedidas por los Estados miembros en el sector audiovisual, que están reguladas por las normas comunitarias de competencia.
(25)
Procede excluir las actividades de juego por dinero, incluidas las loterías y apuestas, del ámbito de aplicación de la presente Directiva, habida cuenta de la especificidad de dichas actividades, que entrañan por parte de los Estados la aplicación de políticas relacionadas con el orden público y la protección de los consumidores.
(26)
La presente Directiva se entiende sin perjuicio de la aplicación del artículo 45 del Tratado.
(27)
La presente Directiva no debe afectar a los servicios sociales en los ámbitos de la vivienda, la atención a los niños y el apoyo a familias y personas necesitadas que prestan el Estado a escala nacional, regional o local, o prestadores encargados por el Estado o asociaciones de beneficencia reconocidas como tales por el Estado, con el objetivo de garantizar el apoyo a quienes se hallan, temporal o permanentemente, en un estado particular de necesidad a causa de unos ingresos familiares insuficientes o de una ausencia total o parcial de independencia y a quienes corren el riesgo de quedar marginados. Estos servicios son esenciales para garantizar los derechos fundamentales a la dignidad humana y a la integridad, y son una manifestación de los principios de cohesión social y de solidaridad, y no deben verse afectados por la presente Directiva.
(28)
La presente Directiva no se aplica a la financiación de los servicios sociales ni al sistema de ayudas correspondiente. Tampoco afecta a los criterios o condiciones establecidos por los Estados miembros para garantizar que los servicios sociales cumplan efectivamente una función en beneficio del interés público y de la cohesión social. Asimismo, la presente Directiva no debe afectar al principio de servicio universal en los servicios sociales de los Estados miembros.
(29)
Dado que en el Tratado se prevén bases jurídicas específicas en materia fiscal y dados los instrumentos comunitarios ya adoptados en esta materia, procede excluir la fiscalidad del ámbito de aplicación de la presente Directiva.
(30)
Ya existe un volumen considerable de legislación comunitaria sobre las actividades de servicios. La presente Directiva viene a añadirse a este acervo comunitario con el fin de complementarlo. La presente Directiva indica los puntos de conflicto entre ella y otros instrumentos comunitarios y los aborda, incluso mediante excepciones. No obstante, es necesario prever una regla para aquellos casos residuales o excepcionales en los que exista un conflicto entre una disposición de la presente Directiva y una disposición de otro instrumento comunitario. La existencia de dicho conflicto se determinará con arreglo a las normas del Tratado por las que se rigen el derecho de establecimiento y la libre circulación de servicios.
(31)
La presente Directiva es coherente con la Directiva 2005/36/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 7 de septiembre de 2005, relativa al reconocimiento de cualificaciones profesionales (11), a la que no afecta. Trata cuestiones distintas a las relativas a las cualificaciones profesionales, como por ejemplo el seguro de responsabilidad profesional, las comunicaciones comerciales, las actividades multidisciplinares y la simplificación administrativa. Con respecto a la prestación de servicios temporales transfronterizos, una excepción a la disposición sobre la libre prestación de servicios en la presente Directiva garantiza que no afecte al título II (Libre prestación de servicios) de la Directiva 2005/36/CE. Por tanto, la disposición sobre la libre prestación de servicios no afecta a ninguna de las medidas aplicables con arreglo a la citada Directiva en el Estado miembro en el que se presta el servicio.
(32)
La presente Directiva es coherente con la legislación comunitaria sobre protección de los consumidores, como la Directiva 2005/29/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 11 de mayo de 2005, relativa a las prácticas comerciales desleales de las empresas en sus relaciones con los consumidores en el mercado interior (Directiva sobre las prácticas comerciales desleales) (12) y el Reglamento (CE) no 2006/2004 del Parlamento Europeo y del Consejo, de 27 de octubre de 2004, sobre la cooperación entre las autoridades nacionales encargadas de la aplicación de la legislación de protección de los consumidores (Reglamento sobre la cooperación en materia de protección de los consumidores) (13).
(33)
En la presente Directiva, el concepto de «servicio» incluye actividades enormemente variadas y en constante evolución; entre ellas se cuentan las siguientes: servicios destinados a las empresas, como los servicios de asesoramiento sobre gestión, servicios de certificación y de ensayo, de mantenimiento, de mantenimiento de oficinas, servicios de publicidad o relacionados con la contratación de personal o los servicios de agentes comerciales. El concepto de servicio incluye también los servicios destinados tanto a las empresas como a los consumidores, como los servicios de asesoramiento jurídico o fiscal, los servicios relacionados con los inmuebles, como las agencias inmobiliarias, o con la construcción, incluidos los servicios de arquitectos, la distribución, la organización de ferias o el alquiler de vehículos y las agencias de viajes. Los servicios destinados a los consumidores quedan también incluidos, como los relacionados con el turismo, incluidos los guías turísticos, los servicios recreativos, los centros deportivos y los parques de atracciones, y, en la medida en que no estén excluidos del ámbito de aplicación de la Directiva, los servicios a domicilio, como la ayuda a las personas de edad. Estas actividades pueden constituir al mismo tiempo servicios que requieren una proximidad entre prestador y destinatario, servicios que implican un desplazamiento del destinatario o del prestador y servicios que se pueden prestar a distancia, incluso a través de internet.
(34)
Con arreglo a la jurisprudencia del Tribunal de Justicia, la evaluación de si determinadas actividades, en especial las que reciben financiación pública y las prestadas por entidades públicas, constituyen un «servicio» debe efectuarse caso por caso y a la vista de todas sus características, en particular la forma en que se prestan, organizan y financian en el Estado miembro de que se trate. El Tribunal de Justicia ha reconocido así que la característica esencial de la remuneración reside en el hecho de que constituye una remuneración por los servicios de que se trate y ha reconocido que la característica de la remuneración no se da en las actividades que realiza el Estado sin contrapartida económica, o en nombre del Estado en el marco de sus obligaciones en los ámbitos social, cultural, educativo y judicial, tales como los cursos realizados en el marco del sistema educativo nacional o la gestión de regímenes de seguridad social que no constituyen una actividad económica. El pago de cuotas por parte de los destinatarios, por ejemplo, las tasas académicas o de matrícula pagados por los alumnos para hacer una contribución a los gastos de funcionamiento de un sistema no constituye por sí mismo remuneración porque el servicio se sigue financiando fundamentalmente con fondos públicos. Estas actividades no responden, pues, a la definición de «servicio» del artículo 50 del Tratado y, por tanto, no entran en el ámbito de aplicación de la presente Directiva.
(35)
Las actividades de deporte aficionado no lucrativas revisten una importancia social considerable. A menudo persiguen objetivos enteramente sociales o recreativos. Por consiguiente, no pueden constituir actividades económicas en el sentido de la legislación comunitaria y deben quedar fuera del ámbito de aplicación de la presente Directiva.
(36)
El concepto de «prestador» debe abarcar toda persona física con la nacionalidad de un Estado miembro o toda persona jurídica que ejerza una actividad de servicios, ya sea acogiéndose a la libertad de establecimiento o a la libre circulación de servicios. Así pues, el concepto de «prestador» no se limita únicamente a los casos en que el servicio se presta a través de las fronteras en el marco de la libre circulación de servicios, sino que también incluye los casos en que un operador se establece en un Estado miembro para desarrollar en él actividades de servicios. Por lo demás, el concepto de «prestador» no abarca el caso de las sucursales de sociedades de terceros países en un Estado miembro, ya que, con arreglo al artículo 48 del Tratado, solo disfrutan de las libertades de establecimiento y circulación de servicios las sociedades constituidas con arreglo a la legislación de un Estado miembro y cuyo domicilio social, administración central o centro de actividad principal se encuentre dentro de la Comunidad. La noción de «destinatario» también abarca a los nacionales de terceros países que ya se benefician de derechos reconocidos en actos comunitarios como el Reglamento (CEE) no 1408/71 o la Directiva 2003/109/CE del Consejo, de 25 de noviembre de 2003, relativa al estatuto de los nacionales de terceros países residentes de larga duración (14), el Reglamento (CE) no 859/2003 del Consejo, de 14 de mayo de 2003, por el que se amplían las disposiciones del Reglamento (CEE) no 1408/71 y del Reglamento (CEE) no 574/72 a los nacionales de terceros países que, debido únicamente a su nacionalidad, no estén cubiertos por las mismas (15) y la Directiva 2004/38/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 29 de abril de 2004, relativa al derecho de los ciudadanos de la Unión y de los miembros de sus familias a circular y residir libremente en el territorio de los Estados miembros (16). Además, los Estados miembros pueden hacer extensivo el concepto de destinatario a otros nacionales de terceros países presentes en su territorio.
(37)
El lugar de establecimiento de un prestador debe determinarse con arreglo a la jurisprudencia del Tribunal de Justicia, según la cual el concepto de establecimiento implica el ejercicio efectivo de una actividad económica a través de un establecimiento fijo durante un período indefinido. Este requisito se cumple también cuando se constituye una empresa por un plazo determinado o cuando la empresa arrienda el edificio o las instalaciones desde donde ejerce su actividad. También puede cumplirse cuando el Estado miembro concede autorizaciones únicamente durante un período limitado en relación con un servicio en particular. No es necesario que el establecimiento adopte la forma de filial, sucursal o agencia, sino que puede consistir en una oficina dirigida por el propio personal del prestador o por una persona que sea independiente pero autorizada a actuar de manera permanente por la empresa, como sería el caso con una agencia. Con arreglo a esta definición, que exige el ejercicio efectivo de una actividad económica en el lugar de establecimiento de un prestador, una simple dirección postal no constituye un establecimiento. Si un prestador tiene varios lugares de establecimiento, es importante determinar desde qué lugar de establecimiento se presta el servicio efectivo en cuestión. En aquellos casos en los que es difícil determinar desde cuál de los diferentes lugares de establecimiento se presta un determinado servicio, debe considerarse que este es el lugar en el que el prestador tiene el centro de sus actividades relacionadas con ese servicio en particular.
(38)
El concepto de «persona jurídica» de acuerdo con las disposiciones del Tratado en materia de establecimiento deja libertad para que los operadores elijan la forma jurídica que consideran conveniente para realizar su actividad. Por tanto, las personas jurídicas en el sentido del Tratado incluyen todas las entidades constituidas en virtud de la legislación del Estado miembro, o que se rigen por la misma, independientemente de su forma jurídica.
(39)
El concepto de «régimen de autorización» debe abarcar, entre otros, los procedimientos administrativos mediante los cuales se conceden autorizaciones, licencias, homologaciones o concesiones, pero también la obligación, para poder ejercer una actividad, de estar inscrito en un colegio profesional o en un registro, en una lista oficial o en una base de datos, de estar concertado con un organismo o de obtener un carné profesional. La concesión de una autorización puede ser resultado no solo de una decisión formal, sino también de una decisión implícita derivada, por ejemplo, del silencio administrativo de la autoridad competente o del hecho de que el interesado deba esperar el acuse de recibo de una declaración para iniciar la actividad en cuestión o para ejercerla legalmente.
(40)
El concepto de «razones imperiosas de interés general» al que se hace referencia en determinadas prescripciones de la presente Directiva ha sido desarrollado por el Tribunal de Justicia en su jurisprudencia relativa a los artículos 43 y 49 del Tratado y puede seguir evolucionando. La noción reconocida en la jurisprudencia del Tribunal de Justicia abarca al menos los ámbitos siguientes: orden público, seguridad pública y salud pública, en el sentido de los artículos 46 y 55 del Tratado, mantenimiento del orden en la sociedad, objetivos de política social, protección de los destinatarios de los servicios, protección del consumidor, protección de los trabajadores, incluida su protección social, bienestar animal, preservación del equilibrio financiero de los regímenes de seguridad social, prevención de fraudes, prevención de la competencia desleal, protección del medio ambiente y del entorno urbano, incluida la planificación urbana y rural, protección de los acreedores, garantía de una buena administración de justicia, seguridad vial, protección de la propiedad intelectual e industrial, objetivos de política cultural, incluida la salvaguardia de la libertad de expresión de los diversos componentes (en especial, los valores sociales, culturales, religiosos y filosóficos de la sociedad), la necesidad de garantizar un alto nivel de educación, mantenimiento de la diversidad de prensa, fomento de la lengua nacional, conservación del patrimonio nacional histórico y artístico y política veterinaria.
(41)
El concepto de «orden público», según lo interpreta el Tribunal de Justicia, abarca la protección ante una amenaza auténtica y suficientemente importante que afecte a uno de los intereses fundamentales de la sociedad y podrá incluir, en particular, temas relacionados con la dignidad humana, la protección de los menores y adultos vulnerables y el bienestar animal. De igual manera, el concepto de seguridad pública incluye temas de protección civil.
(42)
Las normas relativas a los procedimientos administrativos no deben tener por objeto la armonización de dichos procedimientos, sino suprimir los regímenes de autorización, procedimientos y formalidades excesivamente onerosos que obstaculizan la libertad de establecimiento y la creación de nuevas empresas de servicios que esta comporta.
(43)
Una de las principales dificultades a que se enfrentan en especial las PYME en el acceso a las actividades de servicios y su ejercicio reside en la complejidad, la extensión y la inseguridad jurídica de los procedimientos administrativos. Por este motivo, y a semejanza de otras iniciativas de modernización y de buenas prácticas administrativas a nivel comunitario o nacional, procede establecer principios de simplificación administrativa, en concreto limitando la autorización previa obligatoria a aquellos casos en que sea indispensable e introduciendo el principio de autorización tácita de las autoridades competentes una vez vencido un plazo determinado. El objetivo de este tipo de acción de modernización es, aparte de garantizar los requisitos de transparencia y actualización de los datos relativos a los operadores, eliminar los retrasos, costes y efectos disuasorios que ocasionan, por ejemplo, trámites innecesarios o excesivamente complejos y costosos, la duplicación de operaciones, las formalidades burocráticas en la presentación de documentos, el poder arbitrario de las autoridades competentes, plazos indeterminados o excesivamente largos, autorizaciones concedidas con un período de vigencia limitado o gastos y sanciones desproporcionados. Este tipo de prácticas tienen efectos disuasorios especialmente importantes para los prestadores que deseen desarrollar sus actividades en otros Estados miembros y requieren una modernización coordinada en un mercado interior ampliado a veinticinco Estados miembros.
(44)
Los Estados miembros deben introducir, cuando proceda, formularios armonizados a escala comunitaria, establecidos por la Comisión, que puedan utilizarse como equivalentes a los certificados, justificantes o cualquier otra clase de documentos en relación con el establecimiento.
(45)
Para examinar la necesidad de simplificar procedimientos y trámites, los Estados miembros han de poder, en particular, tener en cuenta su necesidad, número, posible duplicación, costes, claridad y accesibilidad, así como las dificultades prácticas y retrasos que podrían generarse en relación con el prestador de que se trate.
(46)
Con el fin de facilitar el acceso a las actividades de servicio y su ejercicio en el mercado interior, procede establecer un objetivo, común a todos los Estados miembros, de simplificación administrativa y establecer disposiciones relativas, en concreto, al derecho de información, los procedimientos por vía electrónica y la creación de un marco para los regímenes de autorización. A nivel nacional se pueden adoptar otras medidas para cumplir este objetivo, consistentes en reducir el número de procedimientos y trámites aplicables a las actividades de servicios y en asegurarse de que dichos procedimientos y trámites son indispensables para conseguir un objetivo de interés general y de que no existen solapamientos entre ellos, tanto en el contenido como en la finalidad.
(47)
En aras de la simplificación administrativa, no deben imponerse de forma generalizada requisitos formales, como la presentación de documentos originales, copias compulsadas o una traducción compulsada, excepto en aquellos casos en que esté justificado objetivamente por una razón imperiosa de interés general, como, por ejemplo, la protección de los trabajadores, la salud pública, la protección del medio ambiente o la protección de los consumidores. También es necesario garantizar que la autorización dé acceso como norma general a una actividad de servicios o a su ejercicio en todo el territorio nacional, a no ser que esté objetivamente justificado exigir una autorización individual para cada establecimiento - por ejemplo, para cada implantación de grandes superficies comerciales -, o una limitación de la autorización a un lugar específico del territorio nacional, por una razón imperiosa de interés general.
(48)
A efectos de una mayor simplificación de los procedimientos administrativos, conviene garantizar que todo prestador disponga de un interlocutor único al que dirigirse para realizar todos los procedimientos y trámites (denominados en lo sucesivo «ventanillas únicas»). El número de ventanillas únicas por Estado miembro puede variar según las competencias regionales o locales o según las actividades de que se trate. En efecto, la creación de ventanillas únicas no debe interferir en el reparto de competencias entre autoridades competentes dentro de cada sistema nacional. Cuando varias autoridades tienen competencias a nivel regional o local, una de ellas puede hacerse cargo del papel de ventanilla única y de coordinador con las demás. Las ventanillas únicas pueden estar constituidas no solo por autoridades administrativas sino también por cámaras de comercio o de oficios, colegios profesionales u organismos privados a los que los Estados miembros encomienden esta función. La finalidad de las ventanillas únicas es desempeñar un importante papel de ayuda al prestador, ya sea como autoridad directamente competente para expedir los documentos necesarios para acceder a una actividad de servicios, ya sea como intermediario entre el prestador y dichas autoridades directamente competentes.
(49)
La tarifa que puedan cobrar las ventanillas únicas debe ser proporcional al coste de los procedimientos y trámites de que se ocupen. Esto no debe impedir a los Estados miembros encargar a las ventanillas únicas el cobro de otros derechos administrativos tales como los honorarios de los organismos de supervisión.
(50)
Es necesario que los prestadores y destinatarios de los servicios accedan fácilmente a determinados tipos de información. Debe corresponder a cada Estado miembro determinar, en el marco de la presente Directiva, la forma en que se facilita información a los prestadores y destinatarios. En particular, la obligación de los Estados miembros de garantizar que los prestadores y destinatarios puedan acceder fácilmente a la información pertinente y que el público pueda acceder a ella sin obstáculos puede cumplirse ofreciendo dicha información en internet. Toda información suministrada debe comunicarse de manera clara e inequívoca.
(51)
La información suministrada a los prestadores y destinatarios de servicios debe incluir, en particular, información relativa a procedimientos y trámites, datos de contacto de las autoridades competentes, condiciones de acceso a los registros y bases de datos públicos e información sobre las vías de recurso disponibles y datos de contacto de las asociaciones y organizaciones que pueden proporcionar asistencia técnica a los prestadores o destinatarios. La obligación de las autoridades competentes de asistir a los prestadores y destinatarios no debe incluir la prestación de asesoramiento jurídico en casos individuales. No obstante, debe ofrecerse información general sobre la forma en que suelen interpretarse o aplicarse los requisitos. Los Estados miembros deben determinar cuestiones como la responsabilidad en caso de que la información facilitada sea incorrecta o engañosa.
(52)
La creación, en un plazo de tiempo razonablemente corto, de un sistema de procedimientos y trámites efectuados por vía electrónica es fundamental para lograr la simplificación administrativa en materia de actividades de servicios, en beneficio de prestadores, destinatarios y autoridades competentes. La observancia de este tipo de obligación puede requerir la adaptación de las legislaciones nacionales y de otras normas aplicables a los servicios. Esta obligación no debe impedir a los Estados miembros prever otros medios de respetar dichos procedimientos y trámites, además de los medios electrónicos. El hecho de que deba ser posible efectuar a distancia esos mismos procedimientos y trámites requiere, concretamente, que los Estados miembros se aseguren de que se pueden realizar a nivel transfronterizo. Esta obligación de resultado no afecta a los procedimientos o trámites que, por su propia naturaleza, no se pueden realizar a distancia. Además, ello no interfiere con la legislación de los Estados miembros sobre el uso de las lenguas.
(53)
La concesión de licencias para determinadas actividades de servicios puede requerir una entrevista del solicitante con la autoridad competente con el fin de evaluar la integridad personal e idoneidad del solicitante para prestar el servicio en cuestión. En esos casos, no se considera apropiado cumplir las formalidades mediante medios electrónicos.
(54)
La posibilidad de acceder a una actividad de servicios solo debe quedar supeditada a la obtención de una autorización por parte de las autoridades competentes cuando dicho acto cumpla los criterios de no discriminación, necesidad y proporcionalidad. En concreto, esto significa que la autorización solo es admisible en aquellos casos en que no resultaría eficaz hacer un control a posteriori, habida cuenta de la imposibilidad de comprobar a posteriori los defectos de los servicios en cuestión y habida cuenta de los riesgos y peligros que se derivarían de la inexistencia de un control a priori. Las disposiciones de la presente Directiva en ese sentido no pueden justificar los regímenes de autorización prohibidos por otros instrumentos de Derecho comunitario, como la Directiva 1999/93/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 13 de diciembre de 1999, por la que se establece un marco comunitario para la firma electrónica (17) o la Directiva 2000/31/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 8 de junio de 2000, relativa a determinados aspectos jurídicos de los servicios de la sociedad de la información, en particular el comercio electrónico en el mercado interior (Directiva sobre el comercio electrónico) (18). Los resultados del proceso de evaluación recíproca permitirán determinar a nivel comunitario los tipos de actividades para las que deben suprimirse los regímenes de autorización.
(55)
La presente Directiva no debe afectar a la posibilidad de que los Estados miembros retiren las autorizaciones a posteriori si dejan de cumplirse las condiciones necesarias para la concesión de la autorización.
(56)
De conformidad con la jurisprudencia del Tribunal de Justicia, los objetivos de salud pública, protección de los consumidores, sanidad animal y protección del entorno urbano constituyen razones imperiosas de interés general que permiten justificar la aplicación de regímenes de autorización y otras restricciones. No obstante, ningún régimen de autorización o restricción de estas características debe discriminar en razón de nacionalidad. Además, deben respetarse siempre los principios de necesidad y proporcionalidad.
(57)
Las disposiciones de la presente Directiva relativas a los regímenes de autorización se refieren a los casos en los que el acceso a una actividad de servicios o el ejercicio de la misma por parte de operadores requiere una decisión de la autoridad competente. Esto no afecta a las decisiones de las autoridades competentes de crear una entidad pública o privada para la prestación de un servicio específico ni a la celebración de contratos por las autoridades competentes para la prestación de un servicio específico regido por normas relativas a los contratos públicos, dado que la presente Directiva no versa sobre esas normas.
(58)
Para facilitar el acceso a actividades de servicios y su ejercicio, es importante evaluar e informar sobre los regímenes de autorización y su justificación. Esta obligación de información se refiere solamente a la vigencia de regímenes de autorización y no a los criterios y las condiciones para la concesión de una autorización.
(59)
Como norma general, la autorización debe dar al prestador la posibilidad de acceder a la actividad de servicios o de ejercerla en todo el territorio nacional, salvo que una razón imperiosa de interés general justifique una limitación territorial. Por ejemplo, la protección del medio ambiente justifica que se exija una autorización individual para cada instalación física en el territorio nacional. Esta disposición no afecta a las competencias regionales o locales sobre concesión de autorizaciones en los Estados miembros.
(60)
La presente Directiva, y en particular las disposiciones referentes a los regímenes de autorización y al ámbito territorial de una autorización, no deben interferir en el reparto de competencias regionales o locales en los Estados miembros, incluidos los gobiernos autónomos regionales y locales y el uso de lenguas oficiales.
(61)
La disposición relativa a la no duplicación de condiciones para la concesión de una autorización no debe impedir que los Estados miembros apliquen sus propias condiciones especificadas en el régimen de autorización. Solamente debe exigir que las autoridades competentes, al considerar si el solicitante cumple estas condiciones, tengan en cuenta las condiciones equivalentes cumplidas ya por el candidato en otro Estado miembro. Esta disposición no debe exigir la aplicación de las condiciones para la concesión de una autorización previstas en el régimen de autorización de otro Estado miembro.
(62)
En el caso de que el número de autorizaciones disponibles para una actividad dada esté limitado debido a la escasez de recursos naturales o de capacidades técnicas, debe adoptarse un procedimiento de selección entre varios posibles candidatos, con el fin de que, mediante el juego de la libre competencia, se desarrollen la calidad y las condiciones de la oferta de servicios puestos a disposición de los usuarios. Este tipo de procedimiento debe reunir garantías de transparencia e imparcialidad y la autorización concedida en virtud del mismo no debe tener una duración excesiva, renovarse automáticamente o representar ventaja alguna para el prestador cesante. En especial, la duración de la autorización concedida debe fijarse de forma que no se restrinja ni se limite la libre competencia más allá de lo necesario para garantizar la amortización de las inversiones y una remuneración equitativa de los capitales invertidos. Esta disposición no debe impedir a los Estados miembros limitar el número de autorizaciones por motivos distintos de la escasez de recursos naturales o de capacidades técnicas. Estas autorizaciones deben seguir estando sujetas en todo caso al cumplimiento de las demás disposiciones sobre regímenes de autorización previstas en la presente Directiva.
(63)
En ausencia de un régimen distinto y a falta de respuesta dentro de plazo, debe considerarse que la autorización ha sido concedida. No obstante, cabe la posibilidad de aplicar regímenes distintos con respecto a determinadas actividades cuando estén justificadas objetivamente por razones imperiosas de interés general, entre ellas el interés legítimo de terceros. Dicho régimen distinto puede incluir normas de los Estados miembros conforme a las que, a falta de respuesta de la autoridad competente, se considerará denegada la solicitud, denegación que podrá recurrirse ante los tribunales.
(64)
Con el fin de crear un auténtico mercado interior de servicios es necesario que se supriman las restricciones a la libertad de establecimiento y a la libre circulación de servicios que aún persisten en las legislaciones de algunos Estados miembros y que son incompatibles con los artículos 43 y 49, respectivamente, del Tratado. Las restricciones prohibidas en la presente Directiva afectan especialmente al mercado interior de servicios y deben desmantelarse de forma sistemática lo antes posible.
(65)
La libertad de establecimiento implica, en concreto, el principio de igualdad de trato, que prohíbe no solo toda discriminación basada en la nacionalidad de un Estado miembro, sino también toda discriminación indirecta basada en otros criterios que puedan conducir, de hecho, al mismo resultado. Así, por ejemplo, el acceso a una actividad de servicios o a su ejercicio en un Estado miembro, tanto si se trata de una actividad principal como secundaria, no debe estar supeditado a criterios como el lugar de establecimiento, de residencia, de domicilio o de prestación principal de una actividad. No obstante, estos criterios no deben incluir requisitos según los cuales el prestador, o uno de sus empleados o un representante, deba estar presente durante el ejercicio de la actividad cuando se justifique por una razón imperiosa de interés público. Asimismo, los Estados miembros no deben restringir la capacidad jurídica o el derecho de las sociedades constituidas con arreglo a lo dispuesto en la legislación de otro Estado miembro, en cuyo territorio tengan su establecimiento principal, a interponer acciones judiciales. Más aún, los Estados miembros no deben tener la posibilidad de conceder ventaja alguna a los prestadores que tengan un especial vínculo socioeconómico nacional o local, ni de restringir, invocando el lugar de establecimiento, la libertad del prestador de adquirir, explotar o enajenar derechos y bienes o de acceder a diversas formas de crédito y de vivienda en la medida en que dichas facultades sean necesarias para acceder a su actividad o para su ejercicio efectivo.
(66)
El acceso a una actividad de servicios o a su ejercicio en el territorio de un Estado miembro no debe supeditarse a una prueba económica. La prohibición de pruebas económicas como condición previa para la concesión de una autorización debe aplicarse a las pruebas económicas como tales, pero no a los demás requisitos justificados objetivamente por razones imperiosas de interés general, como la protección del entorno urbano, la política social y la salud pública. Esta prohibición no debe afectar al ejercicio de las competencias de las autoridades encargadas de la aplicación del Derecho de competencia.
(67)
En cuanto a las garantías financieras o al seguro, la prohibición de requisitos solamente debe referirse a la obligación de que las garantías financieras o el seguro pedidos deben proceder de una institución financiera establecida en el Estado miembro de que se trate.
(68)
Por lo que respecta al registro previo, la prohibición de requisitos solamente debe afectar a la obligación de que el prestador, antes de su establecimiento, deba constar durante un período determinado en un registro del Estado miembro de que se trate.
(69)
Con el fin de coordinar de forma coherente la modernización de las reglamentaciones nacionales con los requisitos del mercado interior, procede evaluar determinados requisitos nacionales no discriminatorios, que, por sus características, pueden restringir sensiblemente o, incluso, impedir el acceso a una actividad o su ejercicio acogiéndose a la libertad de establecimiento. Ese ejercicio de evaluación debe limitarse a la compatibilidad de aquellos requisitos con los criterios ya establecidos por el Tribunal de Justicia sobre la libertad de establecimiento. No debe afectar a la aplicación de la legislación comunitaria en materia de competencia. Cuando dichos requisitos sean discriminatorios o no se justifiquen objetivamente por razones imperiosas de interés general, o cuando sean desproporcionados, deben suprimirse o modificarse. El resultado de esa evaluación diferirá conforme al carácter de la actividad y el interés público de que se trate. En especial, tales requisitos podrían justificarse plenamente cuando los motiven objetivos de política social.
(70)
A los efectos de la presente Directiva, y sin perjuicio del artículo 16 del Tratado, los servicios solo pueden considerarse servicios de interés económico general si se prestan en ejecución de una tarea especial de interés público confiada al prestador por el Estado miembro en cuestión. Este encargo debe hacerse por medio de uno o varios actos, cuya forma ha de determinar el Estado miembro de que se trate, y debe precisar la naturaleza concreta de la tarea especial.
(71)
El ejercicio de evaluación recíproca que dispone la presente Directiva no debe afectar a la libertad de los Estados miembros de fijar en su legislación un elevado nivel de protección de los intereses públicos, en particular con respecto a los objetivos de política social. Además, es preciso que el ejercicio de evaluación recíproca tenga plenamente en cuenta la especificidad de los servicios de interés económico general y de los cometidos especiales que se les asignan. Esto puede justificar determinadas restricciones de la libertad de establecimiento, en especial cuando tengan por objeto la protección de la salud pública o persigan objetivos de política social y cumplan las condiciones fijadas en el artículo 15, apartado 3, letras a), b) y c). Por ejemplo, en lo referente a la obligación de adoptar una forma jurídica específica para ejercer determinados servicios en el ámbito social, el Tribunal de Justicia ya ha reconocido que puede estar justificado someter al prestador al requisito de actuar sin ánimo de lucro.
(72)
Los servicios de interés económico general tienen confiadas importantes tareas relacionadas con la cohesión social y territorial. La realización de esas tareas no debe obstaculizarse como resultado del proceso de evaluación establecido en la presente Directiva. Los requisitos necesarios para cumplir con esas tareas no deben verse afectados por este proceso, al mismo tiempo que debe hacerse frente a restricciones injustificadas de la libertad de establecimiento.
(73)
Entre los requisitos que hay que examinar figuran los regímenes nacionales que, por motivos distintos de los relacionados con las cualificaciones profesionales, reservan a prestadores concretos el acceso a ciertas actividades. Estos requisitos incluyen también la obligación para un prestador de adoptar una forma jurídica particular, concretamente de constituirse como persona jurídica, sociedad de personas, entidad sin ánimo de lucro o sociedad perteneciente únicamente a personas físicas, y requisitos relativos a la posesión de capital de una sociedad, concretamente la obligación de disponer de un capital mínimo para determinadas actividades o tener una cualificación específica para poseer el capital social o gestionar determinadas sociedades. La evaluación de la compatibilidad de las tarifas fijas mínimas o máximas con la libertad de establecimiento se refiere solo a las tarifas impuestas por las autoridades competentes para la prestación específica de determinados servicios y no, por ejemplo, a las normas generales sobre fijación de precios como las aplicables al alquiler de alojamientos.
(74)
El ejercicio de evaluación recíproca significa que los Estados miembros, durante el plazo de adaptación del Derecho interno, tendrán que efectuar un cribado previo de su legislación para determinar si cualesquiera de los antedichos requisitos existen en su ordenamiento jurídico. A más tardar antes de que finalice el período de transición, los Estados miembros deben elaborar un informe sobre los resultados de dicho cribado. Cada informe se presentará a los demás Estados miembros y a todos los interesados. A continuación los Estados miembros dispondrán de seis meses para presentar sus observaciones sobre dichos informes. A más tardar un año después de la fecha de incorporación de la presente Directiva al Derecho interno, la Comisión debe elaborar un informe de síntesis acompañado, en su caso, de las oportunas propuestas de nuevas iniciativas. De ser necesario, la Comisión, en cooperación con los Estados miembros, puede asistirles a fin de elaborar un método común.
(75)
El hecho de que en la presente Directiva se fije una serie de requisitos que los Estados miembros deben suprimir o evaluar durante el período de incorporación al Derecho interno no obsta para que se puedan iniciar recursos contra un Estado miembro por incumplimiento de los artículos 43 o 49 del Tratado.
(76)
La presente Directiva no afecta a la aplicación de los artículos 28 a 30 del Tratado, relativos a la libre circulación de mercancías. Las restricciones prohibidas en virtud de la disposición sobre la libre prestación de servicios tienen por objeto los requisitos aplicables al acceso a las actividades de servicios o a su ejercicio y no los aplicables a los bienes como tales.
(77)
Cuando un operador se desplaza a otro Estado miembro para ejercer en él una actividad de servicios, hay que distinguir entre las situaciones que entran en el ámbito de aplicación de la libertad de establecimiento y las que entran en el ámbito de aplicación de la libre circulación de servicios, en función del carácter temporal de la actividad de que se trate. En lo referente a la distinción entre la libertad de establecimiento y la libre circulación de servicios, el elemento clave, de acuerdo con la jurisprudencia del Tribunal de Justicia, es si el agente está o no establecido en el Estado miembro en que presta el servicio de que se trate. Si está establecido en el Estado miembro en que presta sus servicios, debe entrar en el ámbito de aplicación de la libertad de establecimiento. Si, por el contrario, el agente no está establecido en el Estado miembro en que presta sus servicios, sus actividades deben quedar cubiertas por la libre circulación de servicios. Con arreglo a la jurisprudencia constante del Tribunal de Justicia, el carácter temporal de las actividades de que se trate debe apreciarse no solo en función de la duración de la prestación, sino también en función de su frecuencia, periodicidad o continuidad. El carácter temporal de la libre prestación de servicios no debe excluir la posibilidad de que el prestador se dote de cierta infraestructura en el Estado miembro en el que presta el servicio (incluida una oficina, un gabinete o un estudio) en la medida en que sea necesaria para hacer efectiva la prestación de que se trate.
(78)
Con el fin de asegurar una aplicación eficaz de la libre circulación de servicios y de garantizar a los destinatarios y a los prestadores que puedan disfrutar de servicios y prestarlos en toda la Comunidad sin tener en cuenta las fronteras, procede clarificar en qué medida pueden imponerse los requisitos del Estado miembro en el que se presta el servicio. Resulta imprescindible destacar que la disposición sobre la libre prestación de servicios no impide que el Estado miembro en el que se presta el servicio aplique, de conformidad con los principios establecidos en el artículo 16, apartado 1, letras a) a c), sus requisitos específicos por razones de orden público o seguridad pública o para la protección de la salud pública o del medio ambiente.
(79)
El Tribunal de Justicia ha sostenido de manera reiterada que los Estado miembros conservan el derecho a tomar medidas para evitar que los prestadores abusen de las ventajas de los principios del mercado interior. El abuso por parte de un prestador debe establecerse de manera individual.
(80)
Es necesario garantizar que los prestadores de servicios puedan llevar consigo el equipo que sea inherente a la prestación de su servicio cuando se desplacen a ejercerla en otro Estado miembro. En particular, es importante evitar que se den casos en que no pueda prestarse el servicio por no tener el equipo o situaciones en que los prestadores deban realizar gastos adicionales, por ejemplo, alquilando o adquiriendo equipos distintos de los que utilizan habitualmente o por necesidad de apartarse significativamente del modo en el que desempeñan habitualmente su actividad.
(81)
Este concepto de equipo no se refiere a los objetos físicos que, o bien son suministrados por el prestador al cliente, o bien pasan a formar parte de un objeto físico como resultado de la actividad de servicio (por ejemplo, los materiales de construcción o los repuestos) ni a los objetos consumidos o dejados in situ durante la prestación del servicio (por ejemplo, los combustibles, explosivos, fuegos artificiales, plaguicidas, venenos o medicamentos).
(82)
Las disposiciones de la presente Directiva no deben impedir la aplicación por un Estado miembro de normas sobre las condiciones de empleo. De acuerdo con el Tratado, las normas legales, reglamentarias o administrativas deben justificarse en aras de la protección de los trabajadores, ser no discriminatorias, necesarias y proporcionadas, conforme a la interpretación del Tribunal de Justicia, y ajustarse a las demás disposiciones pertinentes del Derecho comunitario.
(83)
Es necesario garantizar que las disposiciones sobre la libre prestación de servicios solo pueden incumplirse en los ámbitos para los que se establezca una excepción. Estas excepciones son necesarias para tomar en consideración el grado de integración del mercado interior o determinados instrumentos comunitarios relativos a los servicios en los que se prevé que un prestador esté sujeto a la aplicación de leyes distintas de las del Estado miembro de establecimiento. Además, y con carácter excepcional, se deben adoptar medidas contra un prestador dado en determinados casos individuales y siguiendo determinadas condiciones estrictas de fondo y de procedimiento. Por otra parte, cualquier restricción a la libre circulación de servicios solo debe poder acogerse a una excepción si respeta los derechos fundamentales que forman parte integrante de los principios generales del derecho inscritos en el ordenamiento jurídico comunitario.
(84)
La excepción a la disposición sobre la libre prestación de servicios relativa a los servicios postales debe abarcar tanto las actividades reservadas al prestador de servicios universales como otros servicios postales.
(85)
La excepción a la disposición sobre la libre prestación de servicios relativa al cobro de deudas por orden judicial y la referencia a un posible futuro instrumento de armonización debe referirse únicamente al acceso a actividades que consisten, en particular, en incoar procedimientos ante un tribunal en relación con el cobro de deudas, y a su ejercicio.
(86)
La presente Directiva no se aplica a las condiciones de trabajo y empleo que, en virtud de la Directiva 96/71/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 16 de diciembre de 1996 sobre el desplazamiento de trabajadores efectuado en el marco de una prestación de servicios (19) se aplican a trabajadores desplazados para prestar un servicio en el territorio de otro Estado miembro. En tales casos, la Directiva 96/71/CE establece que los prestadores deben cumplir con las condiciones de trabajo y empleo en una serie de ámbitos, que enumera, en el Estado miembro en el que se presta el servicio. Son las siguientes: los períodos máximos de trabajo así como los períodos mínimos de descanso, la duración mínima de las vacaciones anuales retribuidas, las cuantías de salario mínimo, incluidas las correspondientes a las horas extraordinarias, las condiciones de suministro de mano de obra, en particular por parte de empresas de trabajo temporal; la salud, la seguridad y la higiene en el trabajo; las medidas de protección aplicables a las condiciones de trabajo y de empleo de las mujeres embarazadas o que hayan dado a luz recientemente, así como de los niños y de los jóvenes; la igualdad de trato entre hombres y mujeres y otras disposiciones en materia de no discriminación. Ello afecta no solo a las condiciones de trabajo establecidas por disposiciones legislativas, sino también a aquellas establecidas en convenios colectivos, siempre que estos estén oficialmente declarados o sean de aplicación general de facto con arreglo a la Directiva 96/71/CE. Además, la presente Directiva no debe impedir que los Estados miembros apliquen condiciones de trabajo y empleo relativas a materias distintas de las enumeradas en el artículo 3, apartado 1, de la Directiva 96/71/CE por razones de orden público.
(87)
La presente Directiva tampoco debe afectar a las condiciones de trabajo y empleo en los casos en que el trabajador empleado para prestar un servicio transfronterizo sea contratado en el Estado miembro en que se presta el servicio. Además, la presente Directiva no debe afectar al derecho de los Estados miembros en los que se presta el servicio a determinar la existencia de una relación laboral y la distinción entre trabajadores por cuenta propia y trabajadores por cuenta ajena, incluidos los «falsos trabajadores por cuenta propia». A este respecto, la característica esencial de una relación laboral con arreglo al artículo 39 del Tratado debe ser el hecho de que una persona realice, durante cierto tiempo, en favor de otra y bajo la dirección de esta, ciertas prestaciones por las cuales percibe una remuneración. Toda actividad realizada por una persona al margen de una relación de subordinación debe clasificarse como actividad autónoma a efectos de los artículos 43 y 49 del Tratado.
(88)
La disposición sobre la libre prestación de servicios no debe aplicarse a los casos en que los Estados miembros, de conformidad con el Derecho comunitario, reservan una actividad a una profesión en particular, por ejemplo, la obligación de reservar la prestación de asesoría jurídica a los abogados.
(89)
La exclusión de la disposición sobre la libre prestación de servicios de cuestiones relacionadas con la matriculación de vehículos objeto de un arrendamiento financiero en un Estado miembro distinto de aquel en que se utilizan es resultado de la jurisprudencia del Tribunal de Justicia, que ha reconocido que un Estado miembro puede imponer este tipo de obligación a los vehículos utilizados en su territorio, en condiciones que sean proporcionadas. Este tipo de exclusión no incluye el alquiler con carácter ocasional o temporal.
(90)
Las relaciones contractuales entre el prestador y el cliente, así como entre el empleador y el empleado no deben estar sujetas a la presente Directiva. La legislación aplicable a las obligaciones contractuales o extracontractuales del prestador debe determinarse de conformidad con las normas del Derecho internacional privado.
(91)
Es necesario dejar a los Estados miembros la posibilidad de que, con carácter excepcional, adopten medidas de excepción a la disposición sobre la libre prestación de servicios con relación a un prestador establecido en otro Estado miembro en casos particulares y por motivos de seguridad de los servicios. No obstante, tales medidas solo han de poder adoptarse cuando no haya armonización comunitaria.
(92)
Las restricciones de la libre circulación de servicios contrarias a la presente Directiva pueden derivarse no solo de las medidas tomadas respecto de los prestadores, sino también de múltiples obstáculos que entorpecen la utilización de los servicios por parte de los destinatarios y, especialmente, de los consumidores. En la presente Directiva se indican, como ejemplo, algunos tipos de restricción respecto de un destinatario que desee utilizar un servicio prestado por un prestador establecido en otro Estado miembro. Aquí se incluyen los casos en que los destinatarios de un servicio están obligados a obtener autorización de las autoridades competentes, o a realizar una declaración ante ellas, para recibir el servicio de un proveedor establecido en otro Estado miembro. Esto no se refiere a los regímenes de autorización general que se aplican también al uso de los servicios prestados por un prestador establecido en el mismo Estado miembro.
(93)
El concepto de ayudas económicas facilitadas para utilizar un servicio específico no debe aplicarse a los sistemas de ayudas concedidas por los Estados miembros, en particular en los ámbitos social o cultural, que están reguladas por las normas comunitarias de competencia, ni se aplica a las ayudas económicas generales no relacionadas con el uso de un servicio particular, por ejemplo, las becas o préstamos para estudiantes.
(94)
Con arreglo a las normas del Tratado en materia de libre circulación de servicios, están prohibidas las discriminaciones basadas en la nacionalidad del destinatario o en la residencia nacional o local. Tales discriminaciones pueden adoptar distintas formas, como por ejemplo una obligación, impuesta únicamente a los ciudadanos de otro Estado miembro, de presentar los documentos originales, copias compulsadas, un certificado de nacionalidad o traducciones oficiales de los documentos para poder disfrutar de un servicio o de determinadas ventajas en las tarifas. No obstante, la prohibición de los requisitos discriminatorios no debe impedir que se pueda reservar una serie de ventajas, en concreto en las tarifas, para determinados destinatarios, si dichas ventajas están basadas en criterios legítimos y objetivos.
(95)
El principio de no discriminación en el mercado interior implica que el acceso de un destinatario, especialmente un consumidor, a un servicio ofrecido al público no puede denegarse o restringirse con la aplicación de un criterio contenido en las condiciones generales puestas a disposición del público y relacionado con la nacionalidad del destinatario o su lugar de residencia. Esto no obsta para que en dichas condiciones generales puedan preverse para la prestación de un servicio tarifas, precios y condiciones variables justificadas directamente por factores objetivos que pueden variar de un país a otro, como los costes adicionales ocasionados por la distancia, las características técnicas de la prestación, diferencias en las condiciones del mercado, como una demanda más o menos elevada influenciada por temporalidad, distintos períodos de vacaciones en los Estados miembros o distintas políticas de precios por parte de los competidores, o los riesgos adicionales derivados de normativas distintas de las del Estado miembro de establecimiento. Tampoco cabe afirmar que la no prestación de un servicio a un consumidor por falta de los derechos de propiedad intelectual e industrial necesarios en un territorio particular suponga una discriminación ilegal.
(96)
Entre los medios de los que se puede servir el prestador para hacer que el destinatario pueda acceder con facilidad a los datos que está obligado a poner a su disposición, conviene prever la comunicación de su dirección electrónica y de su sitio en internet. Por lo demás, la obligación de ofrecer determinados datos en los documentos informativos de los prestadores en los que se presentan sus servicios de forma detallada no debe afectar a las comunicaciones comerciales de carácter general, como la publicidad, sino más bien a los folletos en los que se hace una descripción detallada de los servicios propuestos, incluidos los documentos publicados en un sitio en internet.
(97)
Es necesario establecer en esta Directiva algunas normas sobre la alta calidad de los servicios, que garanticen en particular los requisitos de información y transparencia. Estas normas deben aplicarse tanto en casos de prestación transfronteriza de servicios entre Estados miembros como en casos de servicios prestados en un Estado miembro por un prestador allí establecido, sin imponer cargas innecesarias a las pequeñas y medianas empresas. No deben impedir en ningún caso a los Estados miembros aplicar, de acuerdo con la presente Directiva y otras disposiciones del Derecho comunitario, requisitos de calidad adicionales o diferentes.
(98)
Cualquier prestador que proporcione servicios que presenten un riesgo directo y concreto para la salud o la seguridad del destinatario o de un tercero o un riesgo financiero para cualquiera de ellos debe estar cubierto, en principio, por un seguro de responsabilidad profesional adecuado o por cualquier otra garantía equivalente o comparable, lo que supone, en concreto, que, como regla general, el prestador debe estar asegurado de manera adecuada para los servicios prestados en uno o varios Estados miembros distintos del Estado miembro de establecimiento.
(99)
El seguro o garantía debe adecuarse a la naturaleza y al alcance del riesgo. Por lo tanto, solo debe ser necesario que los prestadores tengan una cobertura transfronteriza si realmente prestan servicios en otros Estados miembros. Los Estados miembros no deben establecer normas más detalladas sobre la cobertura del seguro y fijar, por ejemplo, umbrales mínimos para las sumas aseguradas o límites aplicables a las exclusiones de la cobertura. Los prestadores y las empresas de seguros deben mantener la flexibilidad necesaria para negociar pólizas de seguros adaptadas a la naturaleza y al alcance del riesgo. Además, no es necesario que la obligación de suscribir un seguro adecuado sea establecida por ley. Debe ser suficiente que la obligación de seguro forme parte de las normas deontológicas establecidas por los organismos profesionales. Por último, no debe haber ninguna obligación para las empresas de seguros de proporcionar una cobertura de seguro.
(100)
Conviene suprimir las prohibiciones totales de comunicaciones comerciales en el caso de las profesiones reguladas. Dicha supresión no afecta a las prohibiciones relativas al contenido de una comunicación comercial, sino a aquellas que, de manera general y en relación con una profesión dada, prohíben una o varias formas de comunicación comercial, por ejemplo, toda publicidad en uno o varios medios de difusión dados. Por lo que se refiere al contenido y a las modalidades de las comunicaciones comerciales, procede animar a los profesionales a elaborar códigos de conducta a nivel comunitario que cumplan lo dispuesto en el Derecho comunitario.
(101)
Es necesario garantizar, en interés de los destinatarios, en particular los consumidores, que los prestadores puedan ofrecer servicios multidisciplinares y que las restricciones a este respecto se limiten a lo estrictamente necesario para garantizar la imparcialidad, la independencia y la integridad de las profesiones reguladas. Esto no afecta a las restricciones o prohibiciones sobre el ejercicio de actividades concretas cuyo objetivo sea garantizar la independencia en casos en que un Estado miembro encomiende a un prestador una misión específica, en particular en el ámbito del desarrollo urbanístico, ni tampoco a la aplicación de las normas de competencia.
(102)
Con el fin de mejorar la transparencia y de favorecer las apreciaciones basadas en criterios comparables en cuanto a la calidad de los servicios ofrecidos y prestados a los destinatarios, es importante obligar a que se pueda acceder fácilmente a la información sobre el significado de las etiquetas y otras marcas distintivas relativas a dichos servicios. Esta obligación de transparencia reviste especial importancia en sectores como el turismo y, especialmente, la hostelería, en los que está muy extendido el uso de sistemas de clasificación. Asimismo, procede averiguar en qué medida la normalización europea puede ser útil para facilitar la compatibilidad y la calidad de los servicios. Las normas europeas son elaboradas por los organismos europeos de normalización: el Comité Europeo de Normalización (CEN), el Comité Europeo de Normalización Electrotécnica (CENELEC) y el Instituto Europeo de Normas de Telecomunicaciones (ETSI). Cuando sea necesario, la Comisión, con arreglo a los procedimientos previstos por la Directiva 98/34/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 22 de junio de 1998, por la que se establece un procedimiento de información en materia de las normas y reglamentaciones técnicas y de las reglas relativas a los servicios de la sociedad de la información (20), puede encargar la elaboración de normas específicas europeas.
(103)
Con el fin de solventar posibles problemas de cumplimiento de las resoluciones judiciales, conviene establecer que los Estados miembros reconozcan garantías equivalentes constituidas por entidades u organismos tales como bancos, prestadores de seguros y otros prestadores de servicios financieros establecidos en otro Estado miembro.
(104)
El desarrollo de una red entre las autoridades de los Estados miembros con el fin de proteger a los consumidores, que constituye el objeto del Reglamento (CE) no 2006/2004, es complementario de la cooperación prevista en la presente Directiva. En efecto, la aplicación de la legislación sobre protección de los consumidores en situaciones transfronterizas, especialmente en relación con el desarrollo de nuevas prácticas de comercialización y distribución, así como las necesidades de suprimir determinados obstáculos particulares que entorpecen la cooperación en este ámbito, requieren un grado más elevado de cooperación entre Estados miembros. En particular, es necesario, en este ámbito, asegurarse de que los Estados miembros exijan a los agentes que operen en su territorio que cesen las prácticas ilícitas dirigidas a consumidores de otros Estados miembros.
(105)
La cooperación administrativa es esencial para el correcto funcionamiento del mercado interior de los servicios. La falta de cooperación entre Estados miembros genera una multiplicación de las normas aplicables a los prestadores o duplicaciones de los controles de las actividades transfronterizas, y puede también ser aprovechada por comerciantes abusivos para eludir la supervisión o las normas nacionales aplicables a los servicios. Es por consiguiente esencial establecer obligaciones claras y jurídicamente vinculantes para que los Estados miembros puedan cooperar eficazmente.
(106)
A los efectos del capítulo sobre cooperación administrativa, el término «supervisión» debe abarcar actividades tales como controles e indagaciones, resolución de problemas, ejecución e imposición de sanciones y las consiguientes actividades de seguimiento.
(107)
En circunstancias normales, la asistencia recíproca debe tener lugar directamente entre autoridades competentes. Solo debe pedirse a los puntos de contacto designados por los Estados miembros que faciliten este proceso en caso de dificultades, por ejemplo, si se requiere ayuda para determinar cuál es la autoridad competente pertinente.
(108)
Determinadas obligaciones de asistencia recíproca deben aplicarse a todas las materias cubiertas por la presente Directiva, incluidas las relacionadas con casos en que el prestador esté establecido en otro Estado miembro. Otras obligaciones de asistencia recíproca solo deben aplicarse a casos de prestación transfronteriza de servicios en los que rige la disposición sobre la libre prestación de servicios. Un último grupo de obligaciones debe aplicarse a todos los casos de prestación transfronteriza de servicios, incluidos los ámbitos a los que no se aplica la disposición sobre la libre prestación de servicios. La prestación transfronteriza de servicios debe incluir casos en que los servicios se prestan a distancia y en los que el destinatario viaja al Estado miembro de establecimiento del prestador con el fin de recibir los servicios.
(109)
En caso de que el prestador se desplace temporalmente a un Estado miembro distinto del Estado miembro de establecimiento, procede prever una asistencia recíproca entre ambos Estados miembros para que el Estado miembro en el que se presta el servicio pueda proceder a comprobaciones, inspecciones e investigaciones a petición del Estado miembro de establecimiento o pueda hacer este tipo de comprobaciones por propia iniciativa, si se trata únicamente de establecer los hechos.
(110)
No debe ser posible para los Estados miembros eludir las normas establecidas en la presente Directiva, incluida la disposición sobre la libre prestación de servicios, mediante comprobaciones, inspecciones e investigaciones discriminatorias o desproporcionadas.
(111)
Lo dispuesto en la presente Directiva relativo al intercambio de información sobre la honradez de los prestadores no debe impedir otras iniciativas en el área de la cooperación policial y judicial en materia penal, en particular en relación con el intercambio de información entre autoridades policiales de los Estados miembros y los registros penales.
(112)
La cooperación entre Estados miembros requiere un sistema de información que funcione correctamente para que las autoridades competentes puedan determinar fácilmente quiénes son sus interlocutores en otros Estados miembros y comunicarse con ellos de manera eficaz.
(113)
Es necesario establecer que los Estados miembros, en colaboración con la Comisión, animen a las partes interesadas a elaborar códigos de conducta comunitarios, especialmente con objeto de fomentar la calidad de los servicios teniendo en cuenta las peculiaridades propias de cada profesión. Los códigos de conducta deben ser conformes al Derecho comunitario, especialmente, al Derecho de competencia. No deben ser contrarios a las disposiciones jurídicas vinculantes en materia de deontología y conducta profesional que estén en vigor en los Estados miembros.
(114)
Los Estados miembros deben fomentar la elaboración de códigos de conducta, en particular por parte de los colegios, las asociaciones y los organismos profesionales a nivel comunitario. Estos códigos de conducta deben incluir, teniendo en cuenta la naturaleza específica de cada profesión, normas de comunicación comercial relativas a las profesiones reguladas, así como normas de deontología y conducta profesional de dichas profesiones, con vistas a garantizar, en particular, la independencia, la imparcialidad y el secreto profesional. Además, en estos códigos de conducta deben incluirse las condiciones para el ejercicio de la profesión de agente inmobiliario. Los Estados miembros deben adoptar medidas complementarias para inducir a los colegios, las asociaciones y los organismos profesionales a aplicar a nivel nacional estos códigos de conducta adoptados a nivel comunitario.
(115)
Los códigos de conducta comunitarios pretenden fijar normas mínimas de comportamiento y complementan los requisitos legales de los Estados miembros. No obstan para que los Estados miembros, de conformidad con el Derecho comunitario, adopten medidas legislativas más estrictas, ni para que los colegios profesionales dispongan una mayor protección en sus códigos de conducta nacionales.
(116)
Dado que los objetivos de la presente Directiva, a saber, la supresión de obstáculos para la libertad de establecimiento de prestadores en los Estados miembros y la libre prestación de servicios entre Estados miembros, no pueden ser alcanzados de manera suficiente por los Estados miembros y, por consiguiente, debido a las dimensiones de la acción, pueden lograrse mejor a nivel comunitario, la Comunidad puede adoptar medidas, de acuerdo con el principio de subsidiariedad consagrado en el artículo 5 del Tratado. De conformidad con el principio de proporcionalidad enunciado en dicho artículo, la presente Directiva no excede de lo necesario para alcanzar dichos objetivos.
(117)
Procede aprobar las medidas necesarias para la ejecución de la presente Directiva con arreglo a la Decisión 1999/468/CEE del Consejo, de 28 de junio de 1999, por la que se establecen los procedimientos para el ejercicio de las competencias de ejecución atribuidas a la Comisión (21).
(118)
De conformidad con el punto 34 del Acuerdo interinstitucional «Legislar mejor» (22), se alienta a los Estados miembros a establecer, en su propio interés y en el de la Comunidad, sus propios cuadros, que muestren, en la medida de lo posible, la concordancia entre la presente Directiva y las medidas de incorporación al Derecho interno, y a hacerlos públicos.
HAN ADOPTADO LA SIGUIENTE DIRECTIVA:
CAPÍTULO I
DISPOSICIONES GENERALES
Artículo 1
Objeto
1. En la presente Directiva se establecen las disposiciones generales necesarias para facilitar el ejercicio de la libertad de establecimiento de los prestadores de servicios y la libre circulación de los servicios, manteniendo, al mismo tiempo, un nivel elevado de calidad en los servicios.
2. La presente Directiva no trata la liberalización de servicios de interés económico general reservados a las entidades públicas o privadas ni la privatización de entidades públicas prestadoras de servicios.
3. La presente Directiva no trata la abolición de monopolios prestadores de servicios ni las ayudas concedidas por los Estados miembros amparadas por normas comunitarias sobre competencia.
La presente Directiva no afecta a la libertad de los Estados miembros de definir, de conformidad con la legislación comunitaria, lo que consideran servicios de interés económico general, cómo deben organizarse y financiarse dichos servicios con arreglo a las normas sobre las ayudas públicas y a qué obligaciones específicas deben supeditarse.
4. La presente Directiva no afecta a las medidas adoptadas a escala comunitaria o nacional, respetando el Derecho comunitario, para fomentar la diversidad cultural y lingüística y garantizar la defensa del pluralismo de los medios de comunicación.
5. La presente Directiva no afecta a la normativa de los Estados miembros en materia de Derecho penal. Sin embargo, los Estados miembros no podrán restringir la libertad de prestar servicios mediante la aplicación de disposiciones de Derecho penal que regulen o afecten específicamente al acceso o ejercicio de una actividad de servicios eludiendo las normas establecidas en la presente Directiva.
6. La presente Directiva no afecta al Derecho laboral, es decir, a cualquier disposición legal o contractual relativa a las condiciones de empleo o de trabajo, incluida la salud y seguridad en el trabajo, o las relaciones entre empleadores y trabajadores, que los Estados miembros apliquen de acuerdo con la legislación nacional conforme al Derecho comunitario. Tampoco afecta a la legislación nacional en materia de seguridad social de los Estados miembros.
7. La presente Directiva no afecta al ejercicio de los derechos fundamentales tal y como se reconocen en los Estados miembros y en el Derecho comunitario. Tampoco afecta al derecho a negociar, celebrar y aplicar convenios colectivos y a emprender acciones sindicales de acuerdo con la legislación y las prácticas nacionales conformes al Derecho comunitario.
Artículo 2
Ámbito de aplicación
1. La presente Directiva se aplicará a los servicios prestados por prestadores establecidos en un Estado miembro.
2. La presente Directiva no se aplicará a las actividades siguientes:
a)
los servicios no económicos de interés general;
b)
los servicios financieros, como los bancarios, de crédito, de seguros y reaseguros, de pensiones de empleo o individuales, de valores, de fondos de inversión, de pagos y asesoría sobre inversión, incluidos los servicios enumerados en el anexo I de la Directiva 2006/48/CE;
c)
los servicios y redes de comunicaciones electrónicas, así como los recursos y servicios asociados en lo que se refiere a las materias que se rigen por las Directivas 2002/19/CE, 2002/20/CE, 2002/21/CE, 2002/22/CE y 2002/58/CE;
d)
los servicios en el ámbito del transporte, incluidos los servicios portuarios, que entren dentro del ámbito de aplicación del título V del Tratado;
e)
los servicios de las empresas de trabajo temporal;
f)
los servicios sanitarios, prestados o no en establecimientos sanitarios, independientemente de su modo de organización y de financiación a escala nacional y de su carácter público o privado;
g)
los servicios audiovisuales, incluidos los servicios cinematográficos, independientemente de su modo de producción, distribución y transmisión, y la radiodifusión;
h)
las actividades de juego por dinero que impliquen apuestas de valor monetario en juegos de azar, incluidas las loterías, juego en los casinos y las apuestas;
i)
las actividades vinculadas al ejercicio de la autoridad pública de conformidad con el artículo 45 del Tratado;
j)
los servicios sociales relativos a la vivienda social, la atención a los niños y el apoyo a familias y personas temporal o permanentemente necesitadas proporcionados por el Estado, por prestadores encargados por el Estado o por asociaciones de beneficencia reconocidas como tales por el Estado;
k)
los servicios de seguridad privados;
l)
los servicios prestados por notarios y agentes judiciales designados mediante un acto oficial de la Administración.
3. La presente Directiva no se aplicará a la fiscalidad.
Artículo 3
Relaciones con las demás disposiciones del Derecho comunitario
1. Si surge un conflicto entre una disposición de la presente Directiva y una disposición de otro acto comunitario relativo a aspectos concretos relacionados con el acceso a la actividad de un servicio o su ejercicio en sectores concretos o en relación con profesiones concretas, estas otras normas primarán y se aplicarán a esos sectores o profesiones concretos. Entre dichos actos figuran:
a)
la Directiva 96/71/CE;
b)
el Reglamento (CEE) no 1408/71;
c)
la Directiva 89/552/CEE del Consejo, de 3 de octubre de 1989, sobre la coordinación de determinadas disposiciones legales, reglamentarias y administrativas de los Estados miembros relativas al ejercicio de actividades de radiodifusión televisiva (23);
d)
la Directiva 2005/36/CE.
2. La presente Directiva no afectará a las normas de Derecho internacional privado, en particular a las que se refieren a la legislación aplicable a las obligaciones contractuales y extracontractuales, incluidas las que garanticen que los consumidores se beneficiarán de la protección que les conceden las normas de protección del consumidor establecidas en la legislación pertinente vigente en su Estado miembro.
3. Los Estados miembros aplicarán lo dispuesto en la presente Directiva de acuerdo con las normas del Tratado por las que se rigen el derecho de establecimiento y la libre circulación de servicios.
Artículo 4
Definiciones
A efectos de la presente Directiva se entenderá por:
1)
«servicio» cualquier actividad económica por cuenta propia, prestada normalmente a cambio de una remuneración, contemplada en el artículo 50 del Tratado;
2)
«prestador», cualquier persona física con la nacionalidad de un Estado miembro o cualquier persona jurídica de las contempladas en el artículo 48 del Tratado y establecida en un Estado miembro, que ofrezca o preste un servicio;
3)
«destinatario», cualquier persona física con la nacionalidad de un Estado miembro o que se beneficie de los derechos concedidos a estas por los actos comunitarios, o cualquier persona jurídica de las contempladas en el artículo 48 del Tratado y establecida en un Estado miembro, que utilice o desee utilizar un servicio con fines profesionales o de otro tipo;
4)
«Estado miembro de establecimiento», el Estado miembro en cuyo territorio tenga su establecimiento el prestador del servicio de que se trate;
5)
«establecimiento», ejercicio efectivo de una actividad económica a que se hace referencia en el artículo 43 del Tratado por una duración indeterminada y por medio de una infraestructura estable a partir de la cual se lleva a cabo efectivamente la prestación de servicios;
6)
«régimen de autorización», cualquier procedimiento en virtud del cual el prestador o el destinatario están obligados a hacer un trámite ante la autoridad competente para obtener un documento oficial o una decisión implícita sobre el acceso a una actividad de servicios o su ejercicio;
7)
«requisito», cualquier obligación, prohibición, condición o límite previstos en las disposiciones legales, reglamentarias o administrativas de los Estados miembros o derivados de la jurisprudencia, de las prácticas administrativas, de las normas de los colegios profesionales o de las normas colectivas de asociaciones o de organismos profesionales y adoptados en ejercicio de su autonomía jurídica; las normas derivadas de convenios colectivos negociados por los interlocutores sociales no se considerarán requisitos a efectos de la presente Directiva;
8)
«razón imperiosa de interés general», razón reconocida como tal en la jurisprudencia del Tribunal de Justicia, incluidas las siguientes: el orden público, la seguridad pública, la protección civil, la salud pública, la preservación del equilibrio financiero del régimen de seguridad social, la protección de los consumidores, de los destinatarios de servicios y de los trabajadores, las exigencias de la buena fe en las transacciones comerciales, la lucha contra el fraude, la protección del medio ambiente y del entorno urbano, la sanidad animal, la propiedad intelectual e industrial, la conservación del patrimonio histórico y artístico nacional y los objetivos de la política social y cultural;
9)
«autoridad competente», cualquier organismo o entidad, en un Estado miembro, que lleve a cabo el control o la regulación de las actividades de servicios y, concretamente, las autoridades administrativas, incluidos los tribunales que actúen como tales, los colegios profesionales y las asociaciones u organismos profesionales que, en el marco de su autonomía jurídica, regulan de forma colectiva el acceso a las actividades de servicios o su ejercicio;
10)
«Estado miembro de destino», el Estado miembro donde suministra un servicio un prestador establecido en otro Estado miembro;
11)
«profesión regulada», la actividad o conjunto de actividades profesionales tal y como se definen en el artículo 3, apartado 1, letra a), de la Directiva 2005/36/CE;
12)
«comunicación comercial», cualquier forma de comunicación destinada a promocionar, directa o indirectamente, bienes, servicios o la imagen de una empresa, organización o persona con una actividad comercial, industrial o artesanal o que ejerza una profesión regulada; no se consideran comunicaciones comerciales en sí mismas las siguientes:
a)
los datos que permiten acceder directamente a la actividad de dicha empresa, organización o persona y, concretamente, el nombre de dominio o la dirección de correo electrónico,
b)
las comunicaciones relativas a los bienes, servicios o a la imagen de dicha empresa, organización o persona, elaboradas de forma independiente, especialmente cuando se facilitan sin contrapartida económica.
CAPÍTULO II
SIMPLIFICACIÓN ADMINISTRATIVA
Artículo 5
Simplificación de los procedimientos
1. Los Estados miembros verificarán los procedimientos y trámites aplicables al acceso a una actividad de servicios y a su ejercicio. Cuando los procedimientos y formalidades estudiados de conformidad con este apartado no sean lo suficientemente simples, los Estados miembros los simplificarán.
2. La Comisión podrá, de conformidad con el procedimiento mencionado en el artículo 40, apartado 2, establecer formularios armonizados a escala comunitaria referentes a certificados, acreditaciones u otros documentos requeridos para el establecimiento de un prestador.
3. Cuando los Estados miembros soliciten a un prestador o a un destinatario que presente un certificado, justificante o cualquier otro documento que demuestre el cumplimiento de un requisito, aceptarán cualquier documento de otro Estado miembro que tenga una función equivalente o del que se desprenda que el requisito en cuestión está cumplido. En el caso de documentos de otro Estado miembro, no obligarán a presentar el original, una copia compulsada o una traducción compulsada, salvo en los casos previstos en otros instrumentos comunitarios o salvo excepción justificada por una razón imperiosa de interés general, incluido el orden público y la seguridad.
El párrafo primero no afectará al derecho de los Estados miembros a exigir traducciones no juradas de documentos en sus propias lenguas oficiales.
4. El apartado 3 no se aplicará a los documentos contemplados en el artículo 7, apartado 2, y el artículo 50 de la Directiva 2005/36/CE; en el artículo 45, apartado 3, y los artículos 46, 49 y 50 de la Directiva 2004/18/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 31 de marzo de 2004, sobre coordinación de los procedimientos de adjudicación de los contratos públicos de obras, de suministro y de servicios (24); en el artículo 3, apartado 2, de la Directiva 98/5/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 16 de febrero de 1998, destinada a facilitar el ejercicio permanente de la profesión de abogado en un Estado miembro distinto de aquel en el que se haya obtenido el título (25); en la Primera Directiva 68/151/CEE del Consejo, de 9 de marzo de 1968, tendente a coordinar, para hacerlas equivalentes, las garantías exigidas en los Estados miembros a las sociedades definidas en el segundo párrafo del artículo 58 del Tratado, para proteger los intereses de socios y terceros (26), y en la Undécima Directiva 89/666/CEE del Consejo, de 21 de diciembre de 1989, relativa a la publicidad de las sucursales constituidas en un Estado miembro por determinadas formas de sociedades sometidas al Derecho de otro Estado (27).
Artículo 6
Ventanilla única
1. Los Estados miembros garantizarán que los prestadores puedan llevar a cabo los siguientes procedimientos y trámites a través de ventanillas únicas:
a)
todos los procedimientos y trámites necesarios para acceder a sus actividades de servicios, en especial las declaraciones, notificaciones o solicitudes necesarias para la autorización por parte de las autoridades competentes, incluidas las solicitudes de inscripción en registros, listas oficiales, bases de datos o colegios o asociaciones profesionales;
b)
las solicitudes de autorización necesarias para el ejercicio de sus actividades de servicios.
2. La creación de ventanillas únicas no supone una interferencia en el reparto de funciones o competencias entre las autoridades competentes dentro de cada sistema nacional.
Artículo 7
Derecho de información
1. Los Estados miembros harán lo necesario para que los prestadores y los destinatarios puedan acceder fácilmente a la siguiente información por medio de ventanillas únicas:
a)
los requisitos aplicables a los prestadores establecidos en su territorio, en especial los relativos a los procedimientos y trámites necesarios para acceder a las actividades de servicios y ejercerlas;
b)
los datos de las autoridades competentes que permitan ponerse directamente en contacto con ellas, incluidas las autoridades competentes en materias relacionadas con el ejercicio de actividades de servicios;
c)
los medios y condiciones de acceso a los registros y bases de datos públicos relativos a los prestadores y a los servicios;
d)
las vías de recurso generalmente disponibles en caso de litigio entre las autoridades competentes y el prestador o el destinatario, o entre un prestador y un destinatario, o entre prestadores;
e)
los datos de las asociaciones u organizaciones distintas de las autoridades competentes a las que los prestadores o destinatarios puedan dirigirse para obtener ayuda práctica.
2. Los Estados miembros harán lo necesario para que los prestadores y los destinatarios puedan obtener, cuando así lo soliciten, ayuda de las autoridades competentes, que consistirá en dar información sobre la forma en que se interpretan y aplican generalmente los requisitos contemplados en el apartado 1, letra a). Cuando proceda, dicho asesoramiento incluirá una guía simple y detallada. La información se facilitará de manera clara e inteligible.
3. Los Estados miembros se asegurarán de que la información y la ayuda contempladas en los apartados 1 y 2 se faciliten de forma clara e inequívoca, se pueda acceder a ellas fácilmente a distancia y por vía electrónica y estén actualizadas.
4. Los Estados miembros se asegurarán de que las ventanillas únicas y las autoridades competentes den respuesta lo antes posible a toda solicitud de información o de ayuda contemplada en los apartados 1 y 2 y, si la solicitud es errónea o carente de fundamento, informen de ello al solicitante lo antes posible.
5. Los Estados miembros y la Comisión tomarán medidas complementarias para fomentar que en las ventanillas únicas pueda accederse a la información contemplada en el presente artículo en otras lenguas comunitarias. Esto no interferirá con la legislación de los Estados miembros sobre el uso de las lenguas.
6. La obligación de las autoridades competentes de asistir a los prestadores y los destinatarios no les exige que faciliten asesoramiento jurídico en casos particulares, sino que se refiere únicamente a información general sobre la forma en que suelen interpretarse o aplicarse los requisitos.
Artículo 8
Procedimientos por vía electrónica
1. Los Estados miembros harán lo necesario para que todos los procedimientos y trámites relativos al acceso a una actividad de servicios y a su ejercicio se puedan realizar fácilmente, a distancia y por vía electrónica, a través de la ventanilla única de que se trate y ante las autoridades competentes.
2. El apartado 1 no se aplicará a las inspecciones del lugar en que se presta el servicio o del equipo utilizado por el prestador ni al examen físico de la capacidad o de la integridad personal del prestador o del personal responsable.
3. Con arreglo al procedimiento contemplado en el artículo 40, apartado 2, la Comisión adoptará normas de desarrollo para la aplicación del apartado 1 del presente artículo, con el fin de facilitar la interoperabilidad de los sistemas de información y la utilización de los procedimientos electrónicos entre los Estados miembros, teniendo en cuenta las normas comunes desarrolladas a escala comunitaria.
CAPÍTULO III
LIBERTAD DE ESTABLECIMIENTO DE LOS PRESTADORES
SECCIÓN 1
Autorizaciones
Artículo 9
Regímenes de autorización
1. Los Estados miembros solo podrán supeditar el acceso a una actividad de servicios y su ejercicio a un régimen de autorización cuando se reúnan las siguientes condiciones:
a)
el régimen de autorización no es discriminatorio para el prestador de que se trata;
b)
la necesidad de un régimen de autorización está justificada por una razón imperiosa de interés general;
c)
el objetivo perseguido no se puede conseguir mediante una medida menos restrictiva, en concreto porque un control a posteriori se produciría demasiado tarde para ser realmente eficaz.
2. En el informe mencionado en el artículo 39, apartado 1, los Estados miembros indicarán sus regímenes de autorización así como los motivos en que se fundan, demostrando su compatibilidad con el apartado 1 del presente artículo.
3. La presente sección no se aplicará a los regímenes de autorización regidos directa o indirectamente por otros instrumentos comunitarios.
Artículo 10
Condiciones para la concesión de la autorización
1. Los regímenes de autorización deberán basarse en criterios que delimiten el ejercicio de la facultad de apreciación de las autoridades competentes con el fin de que dicha facultad no se ejerza de forma arbitraria.
2. Los criterios contemplados en el apartado 1 deberán reunir las características siguientes:
a)
no ser discriminatorios;
b)
estar justificados por una razón imperiosa de interés general;
c)
ser proporcionados a dicho objetivo de interés general;
d)
ser claros e inequívocos;
e)
ser objetivos;
f)
ser hechos públicos con antelación;
g)
ser transparentes y accesibles.
3. Las condiciones de concesión de una autorización para un nuevo establecimiento no deberán dar lugar a solapamientos con los requisitos y controles equivalentes o comparables en lo esencial por su finalidad a los que ya esté sometido el prestador en otro Estado miembro o en el mismo Estado miembro. Los puntos de contacto contemplados en el artículo 28, apartado 2, y el prestador deberán colaborar con la autoridad competente facilitando la información necesaria sobre dichos requisitos.
4. La autorización deberá permitir al prestador acceder a la actividad de servicios o ejercerla en la totalidad del territorio nacional, incluido mediante la creación de agencias, sucursales, filiales u oficinas, salvo que haya una razón imperiosa de interés general que justifique una autorización individual para cada establecimiento o una autorización que se limite a una parte específica del territorio.
5. La autorización deberá concederse una vez se haya determinado, a la vista de un examen adecuado, que se cumplen las condiciones para obtenerla.
6. Excepto en el caso de concesión de una autorización, toda decisión de las autoridades competentes, así como la denegación o la retirada de la autorización, deberán ser motivadas y deberán poder ser impugnadas mediante un recurso judicial u otras instancias de apelación.
7. El presente artículo no cuestiona el reparto de competencias locales o regionales de las autoridades del Estado miembro habilitadas para conceder dichas autorizaciones.
Artículo 11
Duración de la autorización
1. No se podrá limitar la duración de la autorización concedida al prestador, excepto cuando:
a)
la autorización se renueve automáticamente o solo esté sujeta al cumplimiento continuo de los requisitos;
b)
el número de autorizaciones disponibles sea limitado por una razón imperiosa de interés general;
c)
la duración limitada esté justificada por una razón imperiosa de interés general.
2. El apartado 1 no se aplicará al plazo máximo antes de cuya expiración el prestador debe iniciar efectivamente su actividad tras haber obtenido la autorización.
3. Los Estados miembros obligarán al prestador a informar de los cambios siguientes a la correspondiente ventanilla única prevista en el artículo 6:
a)
la creación de filiales con actividades que entren en el ámbito de aplicación del régimen de autorización;
b)
los cambios de su situación que tengan como consecuencia que ya no se reúnan las condiciones necesarias para la concesión de la autorización.
4. El presente artículo no afectará a la posibilidad de los Estados miembros de retirar las autorizaciones, en especial cuando dejen de cumplirse las condiciones para la concesión de la autorización.
Artículo 12
Selección entre varios candidatos
1. Cuando el número de autorizaciones disponibles para una determinada actividad esté limitado debido a la escasez de recursos naturales o de las capacidades técnicas que se pueden utilizar, los Estados miembros aplicarán un procedimiento de selección entre los posibles candidatos en el que se den todas las garantías de imparcialidad y de transparencia y, en concreto, se haga la publicidad adecuada del inicio, el desarrollo y la finalización del procedimiento.
2. En los casos contemplados en el apartado 1, la autorización se concederá por una duración limitada y adecuada y no dará lugar a un procedimiento de renovación automática ni conllevará ningún otro tipo de ventaja para el prestador cesante o personas que estén especialmente vinculadas con él.
3. Sin perjuicio de lo dispuesto en el apartado 1 y en los artículos 9 y 10, los Estados miembros podrán tener en cuenta, al aplicar su procedimiento de selección, consideraciones en materia de salud pública, objetivos de política social, de salud y seguridad de los trabajadores por cuenta ajena y por cuenta propia, de protección del medio ambiente, de conservación del patrimonio cultural y cualquier otra razón imperiosa de interés general de conformidad con el Derecho comunitario.
Artículo 13
Procedimientos de autorización
1. Los procedimientos y trámites de autorización deberán ser claros, darse a conocer con antelación y ser adecuados para garantizar a los solicitantes que su solicitud reciba un trato objetivo e imparcial.
2. Los procedimientos y trámites de autorización no deberán tener carácter disuasorio ni complicar o retrasar indebidamente la prestación del servicio. Se deberá poder acceder fácilmente a ellos y los gastos que ocasionen a los solicitantes deberán ser razonables y proporcionales a los costes de los procedimientos de autorización y no exceder el coste de los mismos.
3. Los procedimientos y trámites de autorización deberán ser adecuados para garantizar a los interesados que se dé curso a su solicitud lo antes posible y, en cualquier caso, dentro de un plazo de respuesta razonable, fijado y hecho público con antelación. El plazo no comenzará a correr hasta el momento de la presentación de toda la documentación. Cuando la complejidad del asunto lo justifique, la autoridad competente podrá ampliar el período una sola vez y por un tiempo limitado. La ampliación y su duración deberán motivarse debidamente y se notificarán al solicitante antes de que haya expirado el período original.
4. A falta de respuesta en el plazo fijado o ampliado con arreglo al apartado 3, se considerará que la autorización está concedida. No obstante, se podrá prever un régimen distinto cuando dicho régimen esté justificado por una razón imperiosa de interés general, incluidos los legítimos intereses de terceros.
5. El remitente de toda solicitud de autorización deberá recibir lo antes posible un acuse de recibo en el que se indique lo siguiente:
a)
el plazo contemplado en el apartado 3;
b)
las vías de recurso;
c)
cuando proceda, la indicación de que, a falta de respuesta una vez transcurrido el plazo establecido, se considerará concedida la autorización.
6. Si la solicitud está incompleta, se deberá informar a los interesados lo antes posible de que deben presentar documentación adicional y de los posibles efectos sobre el plazo contemplado en el apartado 3.
7. Cuando se desestime una solicitud debido a que incumple los procedimientos o los trámites requeridos, los solicitantes deberán ser informados lo antes posible de dicha desestimación.
SECCIÓN 2
Requisitos prohibidos o supeditados a evaluación
Artículo 14
Requisitos prohibidos
Los Estados miembros no supeditarán el acceso a una actividad de servicios o su ejercicio en sus respectivos territorios al cumplimiento de los siguientes requisitos:
1)
requisitos discriminatorios basados directa o indirectamente en la nacionalidad o, en lo que se refiere a las sociedades, el domicilio social, y, especialmente:
a)
requisito de nacionalidad para el prestador, su personal, las personas que posean capital social o los miembros de los órganos de gestión y supervisión,
b)
requisito de residir en el territorio nacional para el prestador, su personal, las personas que posean capital social o los miembros de los órganos de gestión y supervisión;
2)
prohibición de estar establecido en varios Estados miembros o de estar inscrito en los registros o colegios o asociaciones profesionales de varios Estados miembros;
3)
limitaciones de la libertad del prestador para elegir entre un establecimiento principal o secundario y, especialmente, la obligación de que el prestador tenga su establecimiento principal en el territorio nacional, o limitaciones de la libertad de elección entre establecimiento en forma de agencia, de sucursal o de filial;
4)
condiciones de reciprocidad con el Estado miembro en el que el prestador tenga ya su establecimiento, con excepción de las previstas en los instrumentos comunitarios en materia de energía;
5)
aplicación, caso por caso, de una prueba económica consistente en supeditar la concesión de la autorización a que se demuestre la existencia de una necesidad económica o de una demanda en el mercado, a que se evalúen los efectos económicos, posibles o reales, de la actividad o a que se haga una apreciación de si la actividad se ajusta a los objetivos de programación económica fijados por la autoridad competente; esta prohibición no afectará a los requisitos de planificación que no sean de naturaleza económica, sino que defiendan razones imperiosas de interés general;
6)
intervención directa o indirecta de competidores, incluso dentro de órganos consultivos, en la concesión de autorizaciones o en la adopción de otras decisiones de las autoridades competentes, con excepción de los colegios profesionales y de las asociaciones y organismos que actúen como autoridad competente; esta prohibición no afectará a la consulta de organismos como las cámaras de comercio o los interlocutores sociales sobre asuntos distintos a las solicitudes de autorización individuales, ni a una consulta del público en general;
7)
obligación de constituir un aval financiero, de participar en él o de suscribir un seguro con un prestador u organismo establecido en el territorio nacional. Ello no afectará a la posibilidad de los Estados miembros de exigir garantías de un seguro o financieras como tales, ni a los requisitos relativos a la participación en fondos colectivos de compensación, por ejemplo, para miembros de colegios u organizaciones profesionales;
8)
obligación de haber estado inscrito con carácter previo durante un período determinado en los registros existentes en el territorio nacional o de haber ejercido previamente la actividad durante un período determinado en dicho territorio.
Artículo 15
Requisitos por evaluar
1. Los Estados miembros examinarán si en su ordenamiento jurídico están previstos los requisitos contemplados en el apartado 2 y harán lo necesario para que dichos requisitos sean compatibles con las condiciones contempladas en el apartado 3. Los Estados miembros adaptarán sus disposiciones legales, reglamentarias o administrativas con el fin de lograr que sean compatibles con dichas condiciones.
2. Los Estados miembros examinarán si sus respectivos ordenamientos jurídicos supeditan el acceso a una actividad de servicios o su ejercicio al cumplimiento de los siguientes requisitos no discriminatorios:
a)
límites cuantitativos o territoriales y, concretamente, límites fijados en función de la población o de una distancia geográfica mínima entre prestadores;
b)
requisitos que obliguen al prestador a constituirse adoptando una forma jurídica particular;
c)
requisitos relativos a la posesión de capital de una sociedad;
d)
requisitos distintos de los relativos a las materias contempladas en la Directiva 2005/36/CE o de los previstos en otros instrumentos comunitarios y que sirven para reservar el acceso a la correspondiente actividad de servicios a una serie de prestadores concretos debido a la índole específica de la actividad;
e)
prohibición de disponer de varios establecimientos en un mismo territorio nacional;
f)
requisitos que obliguen a tener un número mínimo de empleados;
g)
tarifas obligatorias mínimas y/o máximas que el prestador debe respetar;
h)
obligación de que el prestador realice, junto con su servicio, otros servicios específicos.
3. Los Estados miembros comprobarán que los requisitos contemplados en el apartado 2 cumplan las condiciones siguientes:
a)
no discriminación: que los requisitos no sean discriminatorios, ni directa ni indirectamente, en función de la nacionalidad o, por lo que se refiere a las sociedades, del domicilio social;
b)
necesidad: que los requisitos estén justificados por una razón imperiosa de interés general;
c)
proporcionalidad: que los requisitos sean adecuados para garantizar la realización del objetivo que se persigue y no vayan más allá de lo necesario para conseguir dicho objetivo y que no se puedan sustituir por otras medidas menos restrictivas que permitan obtener el mismo resultado.
4. Los apartados 1, 2 y 3 se aplicarán únicamente a la legislación en el ámbito de los servicios de interés económico general en la medida en que la aplicación de esos apartados no perjudique la realización, de hecho o de derecho, de las tareas particulares que se les han confiado.
5. En el informe de evaluación recíproca previsto en el artículo 39, apartado 1, los Estados miembros indicarán lo siguiente:
a)
los requisitos que tienen previsto mantener y los motivos por los que consideran que dichos requisitos reúnen las condiciones contempladas en el apartado 3;
b)
los requisitos que se han suprimido o simplificado.
6. A partir del 28 de diciembre de 2006, los Estados miembros únicamente podrán introducir nuevos requisitos del tipo de los contemplados en el apartado 2 cuando reúnan las condiciones establecidas en el apartado 3.
7. Los Estados miembros notificarán a la Comisión cualquier nueva disposición legal, reglamentaria o administrativa en la que se prevean requisitos contemplados en el apartado 6, motivándolos. La Comisión comunicará dichas disposiciones a los demás Estados miembros. Esta notificación no impedirá a los Estados miembros adoptar las disposiciones en cuestión.
En el plazo de tres meses a partir de la recepción de la notificación, la Comisión examinará si estas nuevas disposiciones son compatibles con el Derecho comunitario y, si procede, adoptará una decisión en la que solicite al Estado miembro de que se trate que no las adopte o que las derogue.
La notificación de un proyecto de ley nacional de acuerdo con la Directiva 98/34/CE cumplirá a la vez con la obligación de notificación establecida en la presente Directiva.
CAPÍTULO IV
LIBRE CIRCULACIÓN DE SERVICIOS
SECCIÓN 1
Libre prestación de servicios y excepciones
Artículo 16
Libre prestación de servicios
1. Los Estados miembros respetarán el derecho de los prestadores a prestar servicios en un Estado miembro distinto de aquel en el que estén establecidos.
El Estado miembro en que se preste el servicio asegurará la libertad de acceso y el libre ejercicio de la actividad de servicios dentro de su territorio.
Los Estados miembros no supeditarán el acceso a una actividad de servicios o su ejercicio en sus respectivos territorios a requisitos que no respeten los principios siguientes:
a)
no discriminación: el requisito no podrá ser directa o indirectamente discriminatorio por razón de la nacionalidad o, en el caso de las personas jurídicas, por razón del Estado miembro en que estén establecidas;
b)
necesidad: el requisito deberá estar justificado por razones de orden público, de seguridad pública, de salud pública o de protección del medio ambiente;
c)
proporcionalidad: el requisito deberá ser el adecuado para conseguir el objetivo que se persigue y no ir más allá de lo necesario para conseguirlo.
2. Los Estados miembros no podrán restringir la libre prestación de servicios por parte de un prestador establecido en otro Estado miembro, mediante la imposición de los siguientes requisitos:
a)
obligación de que el prestador esté establecido en el territorio nacional;
b)
obligación de que el prestador obtenga una autorización concedida por las autoridades competentes nacionales, incluida la inscripción en un registro o en un colegio o asociación profesional que exista en el territorio nacional, salvo en los casos previstos en la presente Directiva o en otros instrumentos de Derecho comunitario;
c)
prohibición de que el prestador se procure en el territorio nacional cierta forma o tipo de infraestructura, incluida una oficina o un gabinete, necesaria para llevar a cabo las correspondientes prestaciones;
d)
aplicación de un régimen contractual particular entre el prestador y el destinatario que impida o limite la prestación de servicios con carácter independiente;
e)
obligación de que el prestador posea un documento de identidad específico para el ejercicio de una actividad de servicios, expedido por las autoridades competentes;
f)
requisitos sobre el uso de equipos y material que forman parte integrante de la prestación de servicios, con excepción de los necesarios para la salud y la seguridad en el trabajo;
g)
las restricciones de la libre circulación de servicios contempladas en el artículo 19.
3. Las presentes disposiciones no impedirán que el Estado miembro al que se desplace el prestador imponga, con respecto a la prestación de una actividad de servicios, requisitos que estén justificados por razones de orden público, seguridad pública, salud pública o protección del medio ambiente y en conformidad con el apartado 1. Tampoco impedirán que el Estado miembro aplique, de conformidad con el Derecho comunitario, sus disposiciones en materia de condiciones de empleo, incluidas las establecidas por convenios colectivos.
4. A más tardar el 28 de diciembre de 2011, la Comisión, previa consulta con los Estados miembros y los interlocutores sociales a escala comunitaria, presentará al Parlamento Europeo y al Consejo un informe sobre la aplicación del presente artículo, en el que examinará la necesidad de proponer medidas de armonización respecto de las actividades de servicios cubiertas por la presente Directiva.
Artículo 17
Excepciones adicionales a la libre prestación de servicios
El artículo 16 no se aplicará:
1)
a los servicios de interés económico general que se presten en otro Estado miembro, a saber, entre otros:
a)
los servicios postales a los que se refiere la Directiva 97/67/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 15 de diciembre de 1997, relativa a las normas comunes para el desarrollo del mercado interior de los servicios postales de la Comunidad y la mejora de la calidad del servicio (28);
b)
los servicios del sector eléctrico a que se refiere la Directiva 2003/54/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 26 de junio de 2003, sobre normas comunes para el mercado interior de la electricidad (29);
c)
los servicios del sector del gas a que se refiere la Directiva 2003/55/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 26 de junio de 2003, sobre normas comunes para el mercado interior del gas natural (30);
d)
los servicios de distribución y suministro de agua y los servicios de aguas residuales;
e)
el tratamiento de residuos;
2)
a las materias que abarca la Directiva 96/71/CE;
3)
a las materias a las que se refiere la Directiva 95/46/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 24 de octubre de 1995, relativa a la protección de las personas físicas en lo que respecta al tratamiento de datos personales y a la libre circulación de estos datos (31);
4)
a las materias a las que se refiere la Directiva 77/249/CEE del Consejo, de 22 de marzo de 1977, dirigida a facilitar el ejercicio efectivo de la libre prestación de servicios por los abogados (32);
5)
a las actividades de cobro de deudas por vía judicial;
6)
a las materias a las que se refiere el título II de la Directiva 2005/36/CE, incluidos los requisitos de los Estados miembros en que se presta el servicio por los que se reserva una actividad a una determinada profesión;
7)
a las materias a las que se refiere el Reglamento (CEE) no 1408/71;
8)
en relación con los trámites administrativos relativos a la libre circulación de personas y su residencia, a las materias reguladas por la Directiva 2004/38/CE, en la que se establecen los trámites administrativos de las autoridades competentes del Estado miembro en el que se presta el servicio que son de obligatorio cumplimiento por parte de los beneficiarios;
9)
en relación con los nacionales de terceros países que se desplazan a otro Estado miembro en el contexto de la prestación de un servicio, a la posibilidad de los Estados miembros de imponer la obligación de visado o de permiso de residencia a los nacionales de terceros países que no disfruten del régimen de equivalencia mutua previsto en el artículo 21 del Convenio de aplicación del Acuerdo de Schengen, de 14 de junio de 1985, relativo a la supresión gradual de los controles en las fronteras comunes (33), o a la de imponer a los nacionales de terceros países la obligación de presentarse a las autoridades competentes del Estado miembro en el que se presta el servicio en el momento de su entrada o posteriormente;
10)
por lo que se refiere al transporte de residuos, a los asuntos cubiertos por el Reglamento (CEE) no 259/93 del Consejo, de 1 de febrero de 1993, relativo a la vigilancia y al control de los traslados de residuos en el interior, a la entrada y a la salida de la Comunidad Europea (34);
11)
a los derechos de autor y derechos afines, los derechos contemplados en la Directiva 87/54/CEE del Consejo, de 16 de diciembre de 1986, sobre la protección jurídica de las topografías de los productos semiconductores (35) y en la Directiva 96/9/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 11 de marzo de 1996, sobre la protección jurídica de las bases de datos (36), y los derechos de propiedad industrial;
12)
a los actos para los que se exija por ley la intervención de un notario;
13)
a los asuntos cubiertos por la Directiva 2006/43/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 17 de mayo de 2006, relativa a la auditoría legal de las cuentas anuales y de las cuentas consolidadas (37);
14)
a la matriculación de vehículos objeto de un arrendamiento financiero en otro Estado miembro;
15)
a las disposiciones aplicables a las obligaciones contractuales y extracontractuales, incluida la forma de los contratos, determinadas de conformidad con las normas del Derecho internacional privado.
Artículo 18
Excepciones en casos individuales
1. No obstante lo dispuesto en el artículo 16 y con carácter excepcional, los Estados miembros podrán tomar medidas relativas a la seguridad de los servicios respecto de un prestador que tenga su establecimiento en otro Estado miembro.
2. Las medidas contempladas en el apartado 1 únicamente podrán tomarse respetando el procedimiento de asistencia recíproca previsto en el artículo 35 y si se reúnen las siguientes condiciones:
a)
las disposiciones nacionales en virtud de las cuales se toma la medida no son objeto de armonización comunitaria en el ámbito de la seguridad de los servicios;
b)
la medida ofrece al destinatario un mayor grado de protección que la que tomaría el Estado miembro de establecimiento con arreglo a lo dispuesto en sus disposiciones nacionales;
c)
el Estado miembro de establecimiento no ha adoptado medidas o las medidas que ha adoptado son insuficientes en relación con las contempladas en el artículo 35, apartado 2;
d)
la medida es proporcionada.
3. Lo dispuesto en los apartados 1 y 2 se entiende sin perjuicio de lo dispuesto en los instrumentos comunitarios para garantizar la libre circulación de servicios o permitir excepciones a dicha libertad.
SECCIÓN 2
Derechos de los destinatarios de servicios
Artículo 19
Restricciones prohibidas
Los Estados miembros no podrán imponer al destinatario requisitos que restrinjan la utilización de servicios prestados por un prestador establecido en otro Estado miembro, en particular los siguientes requisitos:
a)
obligación de obtener una autorización de las autoridades competentes nacionales o de hacer una declaración ante ellas;
b)
limitaciones discriminatorias de las posibilidades de concesión de ayudas económicas debido a que el prestador esté establecido en otro Estado miembro o en función del lugar de ejecución de la prestación.
Artículo 20
Prohibición de discriminación
1. Los Estados miembros harán lo necesario para que el destinatario no se vea sujeto a requisitos discriminatorios basados en su nacionalidad o en su lugar de residencia.
2. Los Estados miembros harán lo necesario para que las condiciones generales de acceso a un servicio que el prestador ponga a disposición del público no contengan condiciones discriminatorias basadas en la nacionalidad o el lugar de residencia del destinatario, sin que ello menoscabe la posibilidad de establecer diferencias en las condiciones de acceso directamente justificadas por criterios objetivos.
Artículo 21
Asistencia a los destinatarios
1. Los Estados miembros harán lo necesario para que los destinatarios puedan obtener en sus Estados miembros de residencia:
a)
información general sobre los requisitos aplicables en los demás Estados miembros al acceso a las actividades de servicios y a su ejercicio, especialmente la información relacionada con la protección de los consumidores;
b)
información general sobre las vías de recurso disponibles en caso de litigio entre el prestador y el destinatario;
c)
datos de las asociaciones u organizaciones, incluidos los centros de la Red de centros europeos de los consumidores, que pueden ofrecer a los prestadores o destinatarios asistencia práctica.
Si fuera necesario, el asesoramiento de las autoridades competentes incluirá una guía simple y detallada. La información y la asistencia se facilitarán de forma clara e inequívoca, se podrá acceder a ellas fácilmente a distancia, incluido por vía electrónica, y se mantendrán actualizadas.
2. Los Estados miembros podrán confiar el cometido contemplado en el apartado 1 a las ventanillas únicas o a cualquier otro organismo, como los puntos de contacto de la Red de centros europeos de los consumidores, las asociaciones de consumidores o los centros de información empresarial (Euro Info Centres).
Los Estados miembros comunicarán a la Comisión los nombres y las señas de los organismos designados. La Comisión los enviará a todos los Estados miembros.
3. En cumplimiento de los requisitos estipulados en los apartados 1 y 2, el organismo al que recurra el destinatario, si fuera necesario, se dirigirá al organismo del Estado miembro de que se trate. Este último deberá comunicar los datos solicitados lo antes posible al organismo solicitante, que remitirá la información al destinatario. Los Estados miembros harán lo necesario para que estos organismos se presten asistencia recíproca y hagan lo necesario para cooperar entre sí de forma eficaz. Junto con la Comisión, los Estados miembros establecerán las medidas prácticas necesarias para la aplicación del apartado 1.
4. La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento a que se refiere el artículo 40, apartado 2, las medidas de aplicación de los apartados 1, 2 y 3 del presente artículo, especificando los detalles técnicos de los intercambios de información entre organismos de Estados miembros distintos y, particularmente, de la interoperabilidad de los sistemas de información, teniendo en cuenta normas comunes.
CAPÍTULO V
CALIDAD DE LOS SERVICIOS
Artículo 22
Información sobre los prestadores y sus servicios
1. Los Estados miembros harán lo necesario para que los prestadores pongan a disposición del destinatario la información siguiente:
a)
nombre, estatuto y forma jurídica del prestador, dirección geográfica donde tiene su establecimiento y los datos que permitan ponerse rápidamente en contacto y comunicar directamente con él y, dado el caso, por vía electrónica;
b)
en caso de que el prestador esté inscrito en un registro mercantil u otro registro público análogo, dicho registro mercantil y su número de inscripción, o los medios equivalentes de identificación que figuren en dicho registro;
c)
en caso de que la actividad esté sometida a un régimen de autorización, los datos de la autoridad competente o de la ventanilla única;
d)
en caso de que el prestador ejerza una actividad sujeta al IVA, el número de identificación mencionado en el artículo 22, apartado 1, de la Sexta Directiva 77/388/CEE del Consejo, de 17 de mayo de 1977, en materia de armonización de las legislaciones de los estados miembros relativas a los impuestos sobre el volumen de negocios - Sistema común del Impuesto sobre el Valor Añadido: base imponible uniforme (38);
e)
por lo que se refiere a las profesiones reguladas, todo colegio profesional u organismo análogo en el que esté inscrito el prestador, así como el título profesional y el Estado miembro en el que fue otorgado;
f)
condiciones y cláusulas generales, en su caso, utilizadas por el prestador;
g)
la existencia, en su caso, de cláusulas contractuales utilizadas por el prestador sobre la legislación aplicable al contrato y/o sobre los órganos judiciales competentes;
h)
la existencia de una garantía posventa, de haberla, no impuesta por la ley;
i)
el precio del servicio, cuando el prestador fije previamente un precio para un determinado tipo de servicio;
j)
las principales características del servicio, si no quedan claras por el contexto;
k)
el seguro o garantías mencionados en el artículo 23, apartado 1, y en particular, las señas del asegurador o del garante y la cobertura geográfica.
2. Los Estados miembros harán lo necesario para que, a elección del prestador, los datos contemplados en el apartado 1:
a)
sean comunicados por el prestador por propia iniciativa;
b)
sean de fácil acceso para el destinatario en el lugar de prestación o de celebración del contrato;
c)
sean de fácil acceso para el destinatario por vía electrónica a través de una dirección comunicada por el prestador;
d)
figuren en todo documento informativo del prestador que se facilite al destinatario y en el que se presenten de forma detallada sus servicios.
3. Los Estados miembros harán lo necesario para que los prestadores, a petición del destinatario, le comuniquen la siguiente información suplementaria:
a)
cuando el precio no lo fije previamente el prestador para un determinado tipo de servicio, el precio del servicio o, si no se puede indicar el precio exacto, el método para calcular el precio, de forma que el destinatario pueda comprobarlo, o un presupuesto suficientemente detallado;
b)
en el caso de las profesiones reguladas, referencia a las normas profesionales aplicables en el Estado miembro de establecimiento y los medios para acceder a ellas;
c)
la información relativa a sus actividades multidisciplinares y asociaciones que estén directamente vinculadas con el servicio en cuestión y sobre las medidas adoptadas para evitar conflictos de intereses. Esta información deberá figurar en todo documento informativo de los prestadores en el que se presenten de forma detallada sus servicios;
d)
los posibles códigos de conducta a que esté sometido el prestador, así como la dirección en que dichos códigos se pueden consultar por vía electrónica y en qué idiomas están disponibles;
e)
cuando un prestador esté sometido a un código de conducta o sea miembro de una asociación u organización profesional que prevea el recurso a medios extra judiciales de resolución de litigios, la información correspondiente. Este prestador detallará cómo acceder a información detallada sobre las características y condiciones para hacer uso de los medios extra judiciales de resolución de litigios.
4. Los Estados miembros harán lo necesario para que la información contemplada en el presente capítulo que el prestador debe facilitar esté disponible o se proporcione de forma clara e inequívoca, con la debida antelación antes de la celebración del contrato o, cuando no haya contrato por escrito, antes de la prestación del servicio.
5. Las obligaciones de información contempladas en el presente capítulo se añadirán a los requisitos ya previstos en el Derecho comunitario y no obstarán para que los Estados miembros prevean requisitos de información suplementarios aplicables a los prestadores que tengan su establecimiento en el territorio nacional.
6. Con arreglo al procedimiento previsto en el artículo 40, apartado 2, la Comisión podrá precisar el contenido de la información al que se refieren los apartados 1 y 3 del presente artículo en función de las peculiaridades de determinadas actividades y precisar el modo de aplicación práctica de lo dispuesto en el apartado 2 del presente artículo.
Artículo 23
Seguros y garantías de responsabilidad profesional
1. Los Estados miembros podrán hacer lo necesario para que los prestadores cuyos servicios presenten un riesgo directo y concreto para la salud o la seguridad del destinatario o un tercero, o para la seguridad financiera del destinatario, suscriban un seguro de responsabilidad profesional adecuado en relación con la naturaleza y el alcance del riesgo u ofrezcan una garantía o acuerdo similar que sea equivalente o comparable en lo esencial en cuanto a su finalidad.
2. Cuando un prestador se establezca en su territorio, los Estados miembros no exigirán necesariamente un seguro de responsabilidad profesional o una garantía a un en caso de que dicho prestador ya esté cubierto por una garantía equivalente o comparable en lo esencial en cuanto a su finalidad y a la cobertura que ofrece en términos de riesgo asegurado, suma asegurada o límite de la garantía y posibles exclusiones de la cobertura en otro Estado miembro en el que ya esté establecido. Si la equivalencia solo es parcial, los Estados miembros podrán pedir una garantía complementaria para cubrir los elementos que aún no estén cubiertos.
Cuando un Estado miembro exija a los prestadores establecidos en su territorio que suscriban un seguro de responsabilidad profesional u otra garantía, ese Estado miembro aceptará como prueba suficiente un certificado relativo a tal seguro emitido por entidades de crédito y aseguradoras establecidas en otro Estado miembro.
3. Los apartados 1 y 2 no afectarán a los seguros profesionales o a otras garantías establecidas en otros instrumentos comunitarios.
4. En el marco de la aplicación del apartado 1, la Comisión podrá, con arreglo al procedimiento de reglamentación a que se refiere el artículo 40, apartado 2, fijar una lista de servicios que presenten las características a las que se refiere el apartado 1 del presente artículo. La Comisión también podrá adoptar, de conformidad con el procedimiento a que se refiere el artículo 40, apartado 3, medidas destinadas a modificar elementos no esenciales de la presente Directiva, completándola mediante el establecimiento de criterios comunes que permitan definir si el seguro o las garantías mencionados en el apartado 1 del presente artículo, resultan apropiados con respecto a la naturaleza y al alcance del riesgo.
5. A efectos del presente artículo se entenderá por:
-
«riesgo directo y concreto», un riesgo que surge directamente de la prestación del servicio;
-
«salud o seguridad», en relación con un destinatario o un tercero, la prevención del fallecimiento o de lesiones personales graves;
-
«seguridad financiera», en relación con un destinatario, la prevención de pérdidas importantes de dinero o de valor de sus bienes;
-
«seguro de responsabilidad profesional», el seguro contratado por un prestador en relación con las responsabilidades potenciales hacia los destinatarios y, en su caso, hacia terceros, derivados de la prestación del servicio.
Artículo 24
Comunicaciones comerciales de las profesiones reguladas
1. Los Estados miembros suprimirán las prohibiciones totales de realizar comunicaciones comerciales en el caso de las profesiones reguladas.
2. Los Estados miembros harán lo necesario para que las comunicaciones comerciales de las profesiones reguladas se hagan cumpliendo las normas profesionales conformes al Derecho comunitario que tienen por objeto, concretamente, la independencia, dignidad e integridad de la profesión, así como el secreto profesional, de manera coherente con el carácter específico de cada profesión. Las normas profesionales en materia de comunicaciones comerciales serán no discriminatorias, estarán justificadas por una razón imperiosa de interés general y serán proporcionadas.
Artículo 25
Actividades multidisciplinares
1. Los Estados miembros harán lo necesario para que los prestadores no se vean sujetos a requisitos que les obliguen a ejercer exclusivamente una actividad específica o que limiten el ejercicio conjunto o en asociación de distintas actividades.
No obstante lo dispuesto, los siguientes prestadores podrán verse sujetos a este tipo de requisitos:
a)
las profesiones reguladas, en la medida en que esté justificado para garantizar el cumplimiento de requisitos deontológicos distintos debidos al carácter específico de cada profesión, y sea necesario para garantizar su independencia e imparcialidad;
b)
los prestadores que realicen servicios de certificación, acreditación, control técnico, pruebas o ensayos, en la medida en que esté justificado para garantizar su independencia e imparcialidad.
2. En los casos en que las actividades multidisciplinares entre prestadores contemplados en el apartado 1, letras a) y b), estén autorizadas, los Estados miembros harán lo necesario para:
a)
prevenir conflictos de intereses e incompatibilidades entre determinadas actividades;
b)
garantizar la independencia e imparcialidad que requieren determinadas actividades;
c)
garantizar que los requisitos deontológicos de las distintas actividades sean compatibles entre sí, en especial en lo que se refiere al secreto profesional.
3. En el informe previsto en el artículo 39, apartado 1, los Estados miembros indicarán los prestadores sujetos a los requisitos contemplados en el apartado 1 del presente artículo, el contenido de dichos requisitos y los motivos por los que consideran que están justificados.
Artículo 26
Política de calidad de los servicios
1. Los Estados miembros, en colaboración con la Comisión, tomarán medidas complementarias para fomentar que los prestadores aseguren de forma voluntaria la calidad de los servicios, en particular a través de uno de los métodos siguientes:
a)
la certificación o evaluación de sus actividades por parte de organismos independientes o acreditados;
b)
la elaboración de su propia carta de calidad o la participación en cartas o etiquetas de calidad elaboradas por organismos profesionales a nivel comunitario.
2. Los Estados miembros harán lo necesario para que los prestadores y destinatarios puedan acceder fácilmente a la información sobre el significado y los criterios de asignación de las etiquetas y otras marcas de calidad relativas a los servicios.
3. Los Estados miembros, en colaboración con la Comisión, tomarán medidas complementarias para animar a los colegios profesionales, así como a las cámaras de comercio y de oficios y a las organizaciones de consumidores, que estén en su territorio, a cooperar entre sí a nivel comunitario con el fin de fomentar la calidad de los servicios, especialmente facilitando la evaluación de las competencias de los prestadores.
4. Los Estados miembros, en colaboración con la Comisión, tomarán medidas complementarias para estimular el desarrollo de la evaluación independiente, en especial por parte de las organizaciones de consumidores, sobre las calidades y defectos de los servicios, especialmente el desarrollo a nivel comunitario de ensayos o pruebas comparativas y de la comunicación de sus resultados.
5. Los Estados miembros, en colaboración con la Comisión, fomentarán el desarrollo de normas europeas voluntarias destinadas a facilitar la compatibilidad entre los servicios prestados por prestadores de Estados miembros distintos, la información al destinatario y la calidad de los servicios.
Artículo 27
Resolución de litigios
1. Los Estados miembros tomarán las medidas generales necesarias para que los prestadores faciliten datos de contacto, en particular una dirección postal y un número de fax o una dirección de correo electrónico y un número de teléfono a los que todos los destinatarios, incluidos los que residen en otro Estado miembro, puedan dirigir directamente las reclamaciones o las peticiones de información sobre el servicio prestado. Los prestadores comunicarán su dirección legal si esta no coincide con su dirección habitual para la correspondencia.
Los Estados miembros tomarán las medidas generales necesarias para que los prestadores den respuesta en el plazo más breve posible a las reclamaciones a las que se refiere el párrafo primero y actúen con diligencia para encontrar una solución satisfactoria.
2. Los Estados miembros tomarán las medidas generales necesarias para que los prestadores estén obligados a demostrar que cumplen las obligaciones de información previstas en la presente Directiva y que los datos son exactos.
3. Cuando sea precisa una garantía económica para la ejecución de una resolución judicial, los Estados miembros reconocerán las garantías equivalentes constituidas por una entidad de crédito o una empresa de seguros establecida en otro Estado miembro. Tal entidad de crédito deberá estar autorizada en un Estado miembro de conformidad con la Directiva 2006/48/CE, y dicha empresa de seguros, de conformidad con la Primera Directiva 73/239/CEE del Consejo, de 24 de julio de 1973, sobre coordinación de las disposiciones legales, reglamentarias y administrativas relativas al acceso a la actividad del seguro directo distinto del seguro de vida, y a su ejercicio (39) o con la Directiva 2002/83/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 5 de noviembre de 2002, sobre el seguro de vida (40), según proceda.
4. Los Estados miembros tomarán las medidas generales necesarias para que los prestadores sujetos a un código de conducta o que sean miembros de una asociación u organismo profesional en los que esté previsto el recurso a un mecanismo de resolución extrajudicial informen de ello al destinatario, lo mencionen en todo documento en que se presente de forma detallada uno de sus servicios e indiquen la forma de acceder a información detallada sobre las características y condiciones de uso de este mecanismo.
CAPÍTULO VI
COOPERACIÓN ADMINISTRATIVA
Artículo 28
Asistencia recíproca: obligaciones generales
1. Los Estados miembros se prestarán asistencia recíproca y tomarán medidas para cooperar de forma eficaz entre sí con el fin de garantizar la supervisión de los prestadores y de sus servicios.
2. A efectos del presente capítulo, los Estados miembros designarán uno o más puntos de contacto y comunicarán sus datos a los demás Estados miembros y a la Comisión. La Comisión publicará y actualizará periódicamente la lista de puntos de contacto.
3. Las solicitudes de información y las peticiones para que se lleven a cabo controles, inspecciones e investigaciones con arreglo a este capítulo estarán debidamente motivadas, en particular, especificando el motivo de la petición. La información intercambiada se utilizará únicamente con respecto al asunto para el que se solicitó.
4. Cuando se reciba una solicitud de asistencia de las autoridades competentes de otro Estado miembro, los Estados miembros harán lo necesario para que los prestadores establecidos en su territorio comuniquen a las autoridades competentes nacionales cualquier información necesaria para el control de sus actividades de conformidad con sus legislaciones nacionales respectivas.
5. Si un Estado miembro tiene dificultades para satisfacer una petición de información o de realización de controles, inspecciones o investigaciones avisará rápidamente al Estado miembro solicitante para buscar una solución.
6. Los Estados miembros facilitarán lo antes posible y por vía electrónica la información solicitada por otros Estados miembros o por la Comisión.
7. Los Estados miembros harán lo necesario para que los registros en los que estén inscritos los prestadores y que puedan ser consultados por las autoridades competentes de su territorio lo puedan ser también en las mismas condiciones por las autoridades competentes equivalentes de los demás Estados miembros.
8. Los Estados miembros comunicarán a la Comisión información sobre casos en que otros Estados miembros incumplen su obligación de asistencia recíproca. En caso necesario, la Comisión adoptará medidas apropiadas, incluido el procedimiento establecido en el artículo 226 del Tratado, para garantizar que los Estados miembros de que se trate cumplan su obligación de asistencia recíproca. La Comisión informará periódicamente a los Estados miembros sobre el funcionamiento de las disposiciones en materia de asistencia recíproca.
Artículo 29
Obligaciones generales de asistencia recíproca del Estado miembro de establecimiento
1. En relación con los prestadores que presten servicios en otro Estado miembro, el Estado miembro de establecimiento facilitará la información que le solicite otro Estado miembro sobre los que estén establecidos en su territorio y, especialmente, la confirmación de su establecimiento en territorio nacional y del hecho de que no tiene conocimiento de que ejerzan sus actividades en él ilegalmente.
2. El Estado miembro de establecimiento procederá a las comprobaciones, inspecciones e investigaciones que le solicite otro Estado miembro e informará a este último de los resultados y, cuando proceda, de las medidas adoptadas. Al hacerlo, las autoridades competentes actuarán dentro de los límites de las competencias que tengan asignadas en su Estado miembro. Las autoridades competentes podrán decidir las medidas más adecuadas para cada caso con el fin de responder a la petición de otro Estado miembro.
3. En cuanto un Estado miembro tenga un conocimiento real de un comportamiento o de hechos concretos de un prestador que esté establecido en su territorio y preste servicios en otros Estados miembros que, a su entender, puedan causar un perjuicio grave para la salud o la seguridad de las personas o del medio ambiente, informará de ello lo antes posible a todos los Estados miembros y a la Comisión.
Artículo 30
Supervisión por parte del Estado miembro de establecimiento en caso de desplazamiento temporal de un prestador a otro Estado miembro
1. En relación con los casos no previstos en el artículo 31, apartado 1, el Estado miembro de establecimiento garantizará que el cumplimiento de sus requisitos se controle con arreglo a las facultades de supervisión previstas en su legislación nacional, en particular mediante medidas de control en el lugar de establecimiento del prestador.
2. El Estado miembro de establecimiento no dejará de llevar a cabo medidas de control o coercitivas en su territorio por el hecho de que el servicio se haya prestado o haya provocado perjuicios en otro Estado miembro.
3. La obligación establecida en el apartado 1 no implicará que el Estado miembro de establecimiento deba realizar comprobaciones y controles en el territorio del Estado miembro en el que se preste el servicio. Tales comprobaciones y controles serán efectuados por las autoridades del Estado miembro en que el prestador esté operando temporalmente, a petición del Estado miembro de establecimiento, con arreglo al artículo 31.
Artículo 31
Supervisión por parte del Estado miembro en el que se preste el servicio en caso de desplazamiento del prestador
1. En relación con los requisitos nacionales que pueden imponerse con arreglo a los artículos 16 ó 17, el Estado miembro en el que se presta el servicio será responsable de la supervisión de la actividad del prestador en su territorio. De conformidad con el Derecho comunitario, el Estado miembro en el que se presta el servicio:
a)
tomará todas las medidas necesarias para garantizar que el prestador respeta los requisitos aplicables al acceso a una actividad o a su ejercicio;
b)
procederá a realizar las comprobaciones, inspecciones e investigaciones necesarias para supervisar el servicio prestado.
2. En relación con los requisitos distintos a los mencionados en el apartado 1, en caso de desplazamiento temporal de un prestador a otro Estado miembro para prestar un servicio sin tener establecimiento en él, las autoridades competentes de dicho Estado miembro participarán en la supervisión del prestador con arreglo a los apartados 3 y 4.
3. A petición del Estado miembro de establecimiento, las autoridades competentes del Estado miembro en el que se preste el servicio procederán a las comprobaciones, inspecciones e investigaciones que sean necesarias para garantizar la eficacia de la supervisión del Estado miembro de establecimiento. Al hacerlo, las autoridades competentes actuarán dentro de los límites de las competencias que tengan asignadas en su Estado miembro. Las autoridades competentes podrán decidir las medidas más adecuadas para cada caso con el fin de responder a la petición del Estado miembro de establecimiento.
4. Por propia iniciativa, las autoridades competentes del Estado miembro en que se presta el servicio podrán proceder a comprobaciones, inspecciones e investigaciones in situ si no son discriminatorias ni están motivadas por el hecho de que el prestador tenga su establecimiento en otro Estado miembro, y si son proporcionadas.
Artículo 32
Mecanismo de alerta
1. Cuando un Estado miembro tenga conocimiento de actos o circunstancias específicos de carácter grave relativos a una actividad de servicios, que puedan ocasionar perjuicios graves para la salud o la seguridad de las personas o el medio ambiente en su territorio o en el de otros Estados miembros, ese Estado miembro informará al Estado miembro de establecimiento, a los demás Estados miembros afectados y a la Comisión en el plazo más breve posible.
2. La Comisión promoverá la creación de una red europea de autoridades de los Estados miembros y participará en ella con el fin de aplicar el apartado 1.
3. La Comisión adoptará y actualizará periódicamente, con arreglo al procedimiento contemplado en el artículo 40, apartado 2, normas detalladas relativas a la gestión de la red a que se refiere el apartado 2 del presente artículo.
Artículo 33
Información sobre la honorabilidad del prestador
1. Los Estados miembros, a solicitud de una autoridad competente de otro Estado miembro, comunicarán, de conformidad con su legislación nacional, las medidas disciplinarias o administrativas o condenas penales y decisiones relativas a insolvencias o quiebras fraudulentas que las autoridades competentes nacionales hayan adoptado con respecto a un prestador y que guarden relación directa con la competencia o la fiabilidad profesional del mismo. El Estado miembro que comunique la información informará de ello al prestador.
Una solicitud realizada con arreglo al párrafo primero deberá estar debidamente motivada, en particular en lo que se refiere a las razones en que se basa dicha solicitud de información.
2. Las sanciones y medidas a que se refiere el apartado 1 solo se comunicarán si se ha adoptado al respecto una decisión definitiva. Con respecto a las demás decisiones aplicables contempladas en el apartado 1, el Estado miembro que comunique los datos deberá precisar si se trata de una decisión definitiva o si se ha interpuesto recurso contra la decisión y la fecha posible de la decisión relativa al recurso.
Además, deberá precisar las disposiciones nacionales con arreglo a las cuales se ha condenado o sancionado al prestador.
3. La aplicación de los apartados 1 y 2 deberá hacerse respetando las normas sobre protección de los datos personales y los derechos garantizados a las personas condenadas o sancionadas en los respectivos Estados miembros, incluso por colegios profesionales. Cualquier información que se publique al respecto estará a la disposición de los consumidores.
Artículo 34
Medidas complementarias
1. La Comisión, en cooperación con los Estados miembros, establecerá un sistema electrónico de intercambio de información entre Estados miembros, teniendo en cuenta los sistemas de información existentes.
2. Los Estados miembros, con la ayuda de la Comisión, adoptarán medidas complementarias para facilitar el intercambio de los funcionarios responsables de llevar a cabo la asistencia recíproca y para formar a dichos funcionarios, incluido en materias como las lenguas y la informática.
3. La Comisión evaluará la necesidad de establecer un programa plurianual con el fin de organizar los intercambios de funcionarios y la formación pertinentes.
Artículo 35
Asistencia recíproca en caso de excepciones individuales
1. Cuando un Estado miembro tenga previsto adoptar una de las medidas contempladas en el artículo 18, se aplicará el procedimiento establecido en los apartados 2 a 6 del presente artículo, sin perjuicio de los procedimientos judiciales, incluidos los procedimientos preliminares y los actos realizados en el marco de una investigación penal.
2. El Estado miembro al que se refiere el apartado 1 pedirá al Estado miembro de establecimiento que tome medidas contra el prestador de que se trate y facilitará todos los datos pertinentes sobre el servicio en cuestión y sobre las circunstancias del caso.
El Estado miembro de establecimiento comprobará lo antes posible si el prestador ejerce sus actividades de forma legal, así como los hechos que dieron origen a la petición. Dicho Estado miembro comunicará asimismo lo antes posible al Estado miembro que haya hecho la petición las medidas que ha tomado o previsto o, cuando proceda, por qué motivos no ha tomado medida alguna.
3. Una vez que el Estado miembro de establecimiento haya comunicado la información contemplada en el apartado 2, segundo párrafo, el Estado miembro que haya hecho la petición notificará a la Comisión y al Estado miembro de establecimiento su intención de tomar medidas e indicará:
a)
los motivos por los que considera que las medidas adoptadas o previstas por el Estado miembro de establecimiento son insuficientes;
b)
los motivos por los que considera que las medidas que prevé adoptar cumplen las condiciones previstas en el artículo 18.
4. Las medidas únicamente se podrán tomar una vez transcurrido un plazo de quince días laborables a partir de la notificación prevista en el apartado 3.
5. Sin perjuicio de la facultad del Estado miembro que haya hecho la petición de tomar las medidas en cuestión una vez transcurrido el plazo fijado en el apartado 4, la Comisión examinará lo antes posible si las medidas notificadas son compatibles con el Derecho comunitario.
Si la Comisión llega a la conclusión de que las medidas son incompatibles con el Derecho comunitario, adoptará una decisión para pedir al Estado miembro correspondiente que se abstenga de tomar las medidas previstas o que ponga fin urgentemente a las medidas de que se trate.
6. En caso de urgencia, el Estado miembro que prevea tomar una medida podrá establecer una excepción a lo dispuesto en los apartados 2, 3 y 4. En ese caso, las medidas se notificarán lo antes posible a la Comisión y al Estado miembro de establecimiento, indicando los motivos por los que el Estado miembro considera que se trata de un caso urgente.
Artículo 36
Medidas de aplicación
La Comisión adoptará, con arreglo al procedimiento contemplado en el artículo 40, apartado 3, las medidas de aplicación destinadas a modificar elementos no esenciales del presente capítulo completándolo mediante la fijación de los plazos a los que se refieren los artículos 28 y 35. La Comisión adoptará asimismo, de conformidad con el procedimiento contemplado en el artículo 40, apartado 2, las medidas prácticas de los intercambios de información por vía electrónica entre los Estados miembros, particularmente las disposiciones relativas a la interoperabilidad de los sistemas de información.
CAPÍTULO VII
PROGRAMA DE CONVERGENCIA
Artículo 37
Códigos de conducta a escala comunitaria
1. Los Estados miembros, en colaboración con la Comisión, tomarán medidas complementarias para fomentar la elaboración a escala comunitaria, en particular por colegios, organizaciones y asociaciones profesionales, de códigos de conducta destinados a facilitar la prestación de servicios o el establecimiento de un prestador en otro Estado miembro, de conformidad con el Derecho comunitario.
2. Los Estados miembros harán lo necesario para que se pueda acceder a distancia, por vía electrónica, a los códigos de conducta contemplados en el apartado 1.
Artículo 38
Armonización complementaria
A más tardar el 28 de diciembre de 2010, la Comisión examinará la posibilidad de presentar propuestas de instrumentos de armonización sobre los siguientes puntos:
a)
el acceso a la actividad de cobro de deudas por vía judicial;
b)
los servicios de seguridad privada y de transporte de fondos y objetos de valor.
Artículo 39
Evaluación recíproca
1. A más tardar el 28 de diciembre de 2009, los Estados miembros presentarán a la Comisión un informe con la información indicada en los siguientes artículos:
a)
el artículo 9, apartado 2, sobre los regímenes de autorización;
b)
el artículo 15, apartado 5, sobre los requisitos supeditados a evaluación;
c)
el artículo 25, apartado 3, sobre las actividades multidisciplinares.
2. La Comisión enviará los informes a los que se refiere el apartado 1 a los Estados miembros, que dispondrán de un plazo de seis meses desde su recepción para presentar sus observaciones sobre cada uno de los informes. En ese mismo plazo, la Comisión consultará a las partes interesadas en relación con los informes.
3. La Comisión presentará los informes y las observaciones de los Estados miembros al comité previsto en el artículo 40, apartado 1, que podrá formular observaciones.
4. A la vista de las observaciones contempladas en los apartados 2 y 3, y a más tardar el 28 de diciembre de 2010, la Comisión presentará al Parlamento Europeo y al Consejo un informe de síntesis, al que adjuntará, si procede, propuestas complementarias.
5. A más tardar el 28 de diciembre de 2009, los Estados miembros presentarán un informe a la Comisión sobre los requisitos nacionales cuya aplicación quede cubierta por el artículo 16, apartado 1, tercer párrafo, y por el artículo 16, apartado 3, primera frase, y expondrán los motivos por los que consideran que la aplicación de esos requisitos cumple los criterios del artículo 16, apartado 1, tercer párrafo, y del artículo 16, apartado 3, primera frase.
Posteriormente, los Estados miembros transmitirán a la Comisión toda modificación de sus requisitos, incluidos los nuevos, junto con sus motivos.
La Comisión comunicará los requisitos transmitidos a los demás Estados miembros. Esa transmisión no impedirá que los Estados miembros adopten las disposiciones en cuestión. Posteriormente, la Comisión presentará anualmente análisis y orientaciones sobre la aplicación de esas disposiciones en el contexto de la presente Directiva.
Artículo 40
Comité
1. La Comisión estará asistida por un Comité.
2. En los casos en que se haga referencia al presente apartado, serán de aplicación los artículos 5 y 7 de la Decisión 1999/468/CE, observando lo dispuesto en su artículo 8. El plazo contemplado en el artículo 5, apartado 6, de la Decisión 1999/468/CE queda fijado en tres meses.
3. En los casos en que se haga referencia al presente apartado, serán de aplicación el artículo 5 bis, apartados 1 a 4, y el artículo 7 de la Decisión 1999/468/CE, observando lo dispuesto en su artículo 8.
Artículo 41
Cláusula de revisión
A más tardar el 28 de diciembre de 2011, y cada tres años en lo sucesivo, la Comisión presentará al Parlamento Europeo y al Consejo un informe completo sobre la aplicación de la presente Directiva. El informe, de acuerdo con el artículo 16, apartado 4, versará en particular sobre la aplicación del artículo 16. Se referirá también a la necesidad de adoptar medidas adicionales sobre asuntos excluidos del ámbito de aplicación de la presente Directiva. Adjuntará, si procede, propuestas para la modificación de la presente Directiva con vistas a completar el mercado interior de los servicios.
Artículo 42
Modificación de la Directiva 98/27/CE
En el anexo de la Directiva 98/27/CE del Parlamento y del Consejo, de 19 de mayo de 1998, relativa a las acciones de cesación en materia de protección de los intereses de los consumidores (41) se añade el punto siguiente:
«13.
Directiva 2006/123/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 12 de diciembre de 2006, relativa a los servicios en el mercado interior (DO L 376 de 27.12.2006, p. 36).».
Artículo 43
Protección de datos personales
La aplicación y ejecución de la presente Directiva y, en particular, las disposiciones sobre supervisión respetarán las normas de protección de datos personales establecidas en las Directivas 95/46/CE y 2002/58/CE.
CAPÍTULO VIII
DISPOSICIONES FINALES
Artículo 44
Incorporación al Derecho interno
1. Los Estados miembros pondrán en vigor las disposiciones legales, reglamentarias y administrativas necesarias para dar cumplimiento a lo establecido en la presente Directiva a más tardar antes del 28 de diciembre de 2009.
Comunicarán inmediatamente a la Comisión el texto de dichas disposiciones.
Cuando los Estados miembros adopten dichas disposiciones, estas incluirán una referencia a la presente Directiva o irán acompañadas de dicha referencia en su publicación oficial. Los Estados miembros establecerán las modalidades de la mencionada referencia.
2. Los Estados miembros comunicarán a la Comisión el texto de las principales disposiciones de Derecho interno que adopten en el ámbito regulado por la presente Directiva.
Artículo 45
Entrada en vigor
La presente Directiva entrará en vigor al día siguiente de su publicación en el Diario Oficial de la Unión Europea.
Artículo 46
Destinatarios
Los destinatarios de la presente Directiva son los Estados miembros.
Hecho en Estrasburgo, el 12 de diciembre de 2006.