ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 29. června 2011
o státní podpoře SA.14554 (C 7/04), kterou poskytlo Německo společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (Společnost pro prodej vína)
(oznámeno pod číslem K(2011) 4426)
(Pouze německé znění je závazné)
(2012/268/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec (1) této smlouvy,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (2),
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Po obdržení stížnosti dne 10. května 2001 zaslaly útvary Komise Spolkové republice Německo dne 9. listopadu 2001 písemný dotaz. Na základě tohoto dotazu útvarů Komise bylo oznámeno dopisem ze dne 5. března 2002 doručeným dne 8. března 2002 opatření. Vzhledem k tomu, že v tu dobu bylo opatření již provedeno, bylo zařazeno mezi neoznámené režimy podpory (podpora NN 159/02).
(2)
Německo zaslalo dodatečné informace v dopisu ze dne 20. listopadu 2002 doručeném dne 25. listopadu 2002, v dopisu ze dne 28. dubna 2003 doručeném dne 2. května 2003, v dopisu ze dne 27. května 2003 doručeném dne 28. května 2003 a ve faxu ze dne 2. října 2003.
(3)
V dopisu ze dne 19. února 2004 SG-Greffe (2004) D/200645 informovala Komise Německo o svém rozhodnutí zahájit s ohledem na tuto podporu řízení v souladu s čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie.
(4)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (3). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(5)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky (4).
(6)
Německo předložilo Komisi své připomínky dopisem ze dne 18. března 2004, jehož doručení bylo zaevidováno dne 23. března 2004. Další připomínky byly zaslány dopisem ze dne 10. ledna 2006 zaevidovaným dne 10. ledna 2006 a dopisem ze dne 13. července 2007, zaevidovaným dne 16. července 2007.
(7)
Dopisem ze dne 21. října 2008 SG-Greffe (2008) D/206430 informovala Komise Německo, že se rozhodla rozšířit řízení, které bylo s ohledem na tuto podporu zahájeno v souladu s čl. 108 odst. 2 SFEU.
(8)
Rozhodnutí Komise o rozšíření řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (5). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(9)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky.
(10)
Německo předložilo (po žádosti o prodloužení lhůty ze dne 17. listopadu 2008, kterou Komise přijala dne 21. listopadu 2008) připomínky Komisi dopisem ze dne 23. prosince 2008 zaevidovaným dne 5. ledna 2009.
II. POPIS PODPORY
II.1 Název opatření
(11)
Kredit die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [úvěr společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (společnost pro prodej vína) a následné vzdání se pohledávek]
II.2 Právní základ
(12)
Toto opatření bylo realizováno na základě smluvní dohody mezi Wiederaufbaukasse der Rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Fond pro obnovu vinařské oblasti Porýní-Falc, WAK) a společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (falcká společnost obchodující s vínem, GfW).
II.3 Cíl
(13)
Cílem bylo poskytnout společnosti GfW úvěr na nákup moštu od vinařských podniků a obchodníků. Jako zajištění byla schválena zabezpečená aktiva. Tato aktiva byla také předmětem různé míry výhrady vlastnictví (Eigentumsvorbehalt) vinařských podniků a obchodníků (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) ve formě prosté, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví. Ke vzdání se pohledávek došlo v okamžiku, kdy se společnost GfW dostala do finančních potíží kvůli propadu tržních cen.
II.4 Veřejný subjekt
(14)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací spolkové země Porýní-Falc, která je zapsána v Mohuči. Působí ve vinařské oblasti podobným způsobem jako banka. Obvyklou činností fondu WAK je poskytování úvěrů na přeparcelování pozemků (Flurbereinigung). Fond WAK je financován z příspěvků, poplatků, úvěrů a dotací (čl. 8 odst. 1 Weinbergsaufbaugesetz (zákon o rozvoji podnikání ve vinařství)).
II.5 Příjemci
(15)
Příjemcem opatření byla společnost GfW, které fond WAK poskytl úvěr za podmínek, které nebyly v souladu s tržními podmínkami.
(16)
GfW byla plně vlastněnou dceřinou společností asociace Bauern-und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (asociace zemědělských a vinařských podniků v jižním Porýní-Falci). Byla založena v roce 1984 za účelem prodeje vína a zabývala se výrobou a prodejem šumivého vína, hroznové šťávy, hroznového želé, destilátu z vinných hroznů a brandy. Společnost GfW rovněž poskytovala služby vinařským podnikům v souvislosti s destilačními opatřeními (Destillationsmaßnahmen). Tato destilační opatření zahrnovala opatření v rámci společné organizace trhu (6) a destilaci financovanou státem, která se obvykle provádí na základě rozhodnutí Rady (7). V této souvislosti poskytovala společnost GfW poradenství drobným výrobcům vína a organizovala přepravu vína do palíren.
(17)
Dalšími možnými příjemci jsou vinařské podniky a obchodníci, od nichž mohla společnost GfW na základě úvěru nakupovat mošt a kteří se nevzdali pohledávek vůči GfW v situaci, kdy se k tomuto kroku rozhodl fond WAK poté, co se společnost GfW dostala do finančních potíží.
II.6 Základní informace o podpoře
(18)
V roce 1999 zakoupila společnost GfW 44 milionů litrů moštu, k jejichž úhradě použila úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR a vlastní zdroje. 60 % tohoto moštu mělo minimálně 60 stupňů Oechsle a průměr činil 81 stupňů Oechsle. 40 % tohoto moštu tvořil běžný mošt na výrobu stolního vína s minimálně 44 stupni Oechsle, který byl nakoupen za účelem využití výhodných podmínek pro preventivní destilaci. Cena uhrazená za všechen nakoupený mošt činila v průměru 0,38 EUR za litr. Nebylo zakoupeno žádné víno jako konečný produkt. Tento nákup byl proveden na základě jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) vinařských podniků a obchodníků. Tato zajištěná aktiva byla zároveň odsouhlasena jako zajištění pro WAK.
(19)
Podle informací poskytnutých Nčmeckem bylo cílem obchodního plánu společnosti GfW využít podle nařízení (EHS) č. 822/87 u 40 % tohoto moštu možnosti destilace, kterou povolují právní předpisy EEC, a 60 % moštu zpracovat na surové víno určené pro výrobu šumivého vína a prodat ho výrobcům šumivého vína. Navíc měla společnost GfW v plánu skladovat 20 % surového vína po dobu devíti měsíců až jednoho roku s cílem využít dotací z EU na skladování vína v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 a následně ho prodat na trhu surového vína pro výrobu šumivého vína.
(20)
Dne 11. listopadu 1999 obdržely vinařské podniky a obchodníci zálohu ve výši 80 % kupní ceny. Průměrná výše vyplacené zálohy činila 0,31 EUR na litr.
(21)
V roce 1999 zaslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci. Vzhledem k poklesu cen na trhu surového vína na konci roku 1999 společnost GfW rozhodla, že v daném roce nebude surové víno prodávat a počká na oživení trhu v roce 2000.
(22)
V roce 2000 došlo v důsledku poměrně velké úrody a poklesu prodeje šumivého vína k dalšímu propadu trhu s bílým vínem (průměrné ceny v některých případech klesly až o 0,20 EUR). Velké množství sudového vína, které se dosud nacházelo ve skladu, bylo nutno zaslat k další destilaci.
(23)
V důsledku změny společné organizace trhu s vínem z roku 1999, která vstoupila v platnost dne 1. srpna 2000, byla preventivní destilace v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 nahrazena destilací určenou pro trh konzumního alkoholu v souladu s nařízením (ES) č. 1493/1999. Její podmínky byly podstatně horší a bylo možné dosáhnout pouze přibližně poloviny předchozí ceny preventivní destilace, tj. 0,50-0,55 EUR za litr.
(24)
V důsledku poklesu cen v roce 2000 se společnosti GfW nepodařilo dosáhnout očekávaných zisků ani na trhu s vínem, ani u destilace určené pro trh konzumního alkoholu. V důsledku této skutečnosti bylo nutné výrazně snížit účetní hodnotu zásob společnosti GfW a v důsledku toho pasiva společnosti GfW převýšila její aktiva.
(25)
S ohledem na výše popsané obchodní problémy byla za rok do 31. října 2000 vypracována prozatímní účetní závěrka, která byla přezkoumána auditorem. Dne 31. října 2000 přesáhla pasiva společnosti GfW (15 670 155 EUR) její běžná aktiva ve výši 9 886 856 EUR o 5 783 299 EUR; pasiva GfW jsou uvedena v následující tabulce. Podle zprávy, kterou vypracovala společnost Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, hrozí společnosti GfW v nejbližší době úpadkové řízení vzhledem k tomu, že její pasiva převyšují její aktiva (Überschuldung), pokud nebudou podniknuty kroky s cílem této situaci zabránit.
(26)
Tabulka 1
(v EUR)
Závazky vůči
Částka
WAK
10 150 959
Finančním institucím
726 892
Dodavatelům
218 460
Vinařským podnikům a obchodníkům
4 355 581
Ostatní
218 263
Celkem
15 670 155
(27)
Podle § 19 německého zákona o úpadku (Insolvenzordnung) je situace, kdy pasiva společnosti přesáhnou její aktiva, důvodem k zahájení úpadkového řízení. Vzhledem k těmto okolnostem měla výkonná rada společnosti GfW v souladu s § 64 zákona GmbHG aF i. V. m. § 19 InsO povinnost požádat o zahájení úpadkového řízení do tří týdnů od okamžiku, kdy její pasiva převýšila její aktiva (Überschuldung).
(28)
V důsledku hrozící platební neschopnosti požádala společnost GfW některé věřitele (fond WAK, vinařské podniky a přibližně 130 obchodníků účastnících se nákupu uvedeného v 18. bodě odůvodnění)), aby se vzdali části svých nesplacených pohledávek a umožnili jí tak pokračovat v činnosti. Vinařské podniky a obchodníci by se měli vzdát 90 % svých nesplacených pohledávek, což znamená, že by obdrželi pouze další 2 % z dohodnuté kupní ceny. Zbývající schodek měl být eliminován díky nezbytnému podřízení pohledávek a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK.
(29)
Jako hlavní věřitel (viz tabulka 1) se slabší pozicí z hlediska zajištění měla fond WAK výrazný zájem na odvrácení hrozící platební neschopnosti. Proto se pokusil přesvědčit vinařské podniky a obchodníky, aby souhlasili s prominutím části svých pohledávek. Fond WAK také dne 4. prosince 2000 podepsal písemnou dohodu se společností GfW, v níž se zavazuje podřídit část svých nesplacených pohledávek - odpovídající schodku GfW - ve prospěch ostatních věřitelů. Konečná výše tohoto podřízení pohledávek měla být stanovena až po obdržení prohlášení vinařských podniků a obchodníků, že se vzdávají svých pohledávek, aby se tak minimalizovala výše podřízených pohledávek. Bylo také dohodnuto, že fond WAK by se v případě, že by se to v pozdější fázi ukázalo jako nutné pro odvrácení úpadkového řízení, vzdal pohledávek ve výši rovnající se výši podřízených pohledávek.
(30)
1 700 z 2 700 vinařských podniků a obchodníků vyjádřilo ochotu vzdát se 90 % svých zbývajících pohledávek, což odpovídá přibližně 60 % nesplacených pohledávek této skupiny jako celku. Zbývající vinařské podniky a obchodníci však tuto nabídku buď výslovně odmítli, nebo na žádost nereagovali. Někteří z nich se evidentně rozhodli, že se svých pohledávek nevzdají vzhledem ke svému silnějšímu postavení z hlediska zajištění - někteří disponovali prodlouženou výhradou vlastnictví a již obdrželi zálohu ve výši 80 % z dohodnuté ceny. To znamenalo, že by jejich výnosy v případě úpadkového řízení byly vyšší než nabízená 2 % dohodnuté kupní ceny.
(31)
Navíc řada vinařských podniků a obchodníků podala na společnost GfW stížnost a těmito stížnostmi se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Podobné dohody o narovnání navrhly i další soudy a s ohledem na tuto skutečnost již společnost GfW nemohla předpokládat, že by ostatní vinařské podniky a obchodníci byli ochotni se vzdát 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %.
(32)
§ 305a německého zákona o úpadku stanoví, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung) s cílem předejít vypořádání pohledávek ztroskotá, pokud se jediný z věřitelů rozhodne přistoupit k vymáhání poté, co bylo jednání o mimosoudním narovnání zahájeno.
(33)
Proto společnost GfW v rozporu se svým původním záměrem již nemohla žádat vinařské podniky a obchodníky, aby se vzdali svých pohledávek. Místo toho podepsala společnost GfW dne 21. února 2001 dohodu s fondem WAK, v níž WAK prohlašuje, že pokryje schodek společnosti GfW za rok 2000 v plné výši tak, že se vzdá svých pohledávek ve výši 5 005 441,60 EUR. Za zbývající dluh za období od 1. ledna 2001 až 31. prosince 2001 si pak nebude účtovat žádný úrok. Tato dohoda rovněž uvádí, že zbývající pohledávky vinařských podniků a obchodníků budou uhrazeny v plné výši. Tímto způsobem byla zajištěna bezpečnost nepodřízených pohledávek fondu WAK, byl odstraněn schodek, prozatím odvráceno úpadkové řízení a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(34)
Během období od 1. listopadu 2000 do 31. prosince 2000 uhradila společnost GfW fondu WAK splátky úvěru v hodnotě 1 440 446,92 EUR. V období let 2001-2005 pokračovala společnost GfW v obchodní činnosti a pravidelně splácela fondu WAK úvěr; celková výše splátek dosáhla 3 728 969,40 EUR. Společnost GfW navíc v průběhu roku 2001 hradila fondu WAK úroky ve výši 149 757,16 EUR.
(35)
Vzhledem k poklesu obratu v oblastech pravidelné činnosti společnosti GfW a rovněž nedostatečné kapitalizaci se společnost GfW rozhodla, že 31. prosince 2004 ukončí veškeré své aktivity a přistoupí k likvidaci společnosti GfW. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR.
(36)
Společnost GfW byla nakonec k 1. červnu 2005 zrušena a v průběhu roku 2006 byla vymazána z obchodního rejstříku. Společnost nemá ani právního nástupce, ani neexistuje jiná právnická osoba, od které by bylo možno podporu získat zpět.
(37)
Do 31. prosince 2005 byla splacena část úvěru ve výši 9 897 154,65 EUR a uhrazeny úrokové platby ve výši 793 994,99 EUR. Po likvidaci zbývajícího majetku společnosti GfW (v hodnotě 87 079,79 EUR) byly zbývající nesplacené pohledávky fondu WAK v přibližné výši 313 000 EUR prohlášeny za nedobytné a byly odepsány. Nesplacená část úvěru tedy činila celkem 5 318 441,60 EUR (původní prominutí pohledávky ve výši 5 005 441,60 EUR a nesplacené pohledávky po likvidaci ve výši 313 000 EUR).
II.7 Povaha a intenzita podpory
(38)
Fond WAK poskytl v roce 1999 společnosti GfW úvěr ve výši 15 302 696,25 EUR v několika splátkách na dobu 12 až 18 měsíců:
(v EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Celkem
15 302 696,25
(39)
Byly účtovány následující úrokové sazby:
4. čtvrtletí 1999
3,28 %
1. čtvrtletí 2000
3,51 %
2. čtvrtletí 2000
4,15 %
3. čtvrtletí 2000
4,80 %
4. čtvrtletí 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Dne 11. listopadu 1999 obdrželi dodavatelé zálohu ve výši 80 % dohodnuté ceny. Navíc v důsledku prodloužené výhrady vlastnictví udělené některým dodavatelům, byla část zásob, která by nevyústila ve zpracování, mísení nebo směšování, použita k zajištění zbývající pohledávky těchto dodavatelů ve výši 20 %. Bylo rovněž dohodnuto, že zásoby poslouží jako zajištění vůči bance WAK. V důsledku výhrady vlastnictví však měl fond WAK jen sekundární nárok na část zásob, dokud nebyly vypořádány pohledávky, na které se vztahovala prodloužená výhrada vlastnictví. V důsledku uvedených skutečností tedy větší podíl rizika kolísání cen nesla společnost GfW a její věřitelé, z nichž hlavním byla fond WAK.
(41)
Z úvěru poskytnutého bankou WAK společnosti GfW byl hrazen jen omezený úrok: od 11. listopadu 1999 do 31. prosince 1999 (ve výši 3,28 %), od 1. ledna 2000 do 31. prosince 2000 (3,51 % - 5,15 %) a od 1. ledna 2001 do 31. prosince 2001 (4,55 %-5,25 %). Po 31. prosinci 2001 nebyl vznesen nárok na další úhradu úroku.
(42)
Při zohlednění rizika, které fondu WAK plynulo z poskytnutí úvěru společnosti GfW, měl být kromě běžné úrokové sazby vyměřen společnosti významný příplatek za riziko. Vzhledem k tomu, že k úrokové sazbě žádný takový příplatek za riziko připočten nebyl, obsahoval úvěr v době svého poskytnutí prvek podpory. Tento prvek podpory lze vypočítat jako rozdíl mezi účtovanou úrokovou sazbou a tržní úrokovou sazbou po přičtení příplatku za riziko, který měl být správně účtován.
(43)
Podle sdělení Komise o metodě stanovení referenčních a diskontních sazeb (8) ve znění sdělení Komise o technickém přizpůsobení metody stanovení referenčních a diskontních sazeb (9), platného pro dané období, se základní referenční sazba pro Německo pohybuje mezi 5,23 % a 6,33 %. Podle tohoto sdělení je stanovena referenční sazba minimální sazbou, kterou je možné ve zvláštních rizikových situacích zvýšit (například u podniku v obtížích nebo v případě, že není poskytnuta záruka obvykle požadovaná bankami). V takových případech může příplatek činit až 400 bazických bodů nebo i více v případě, že by s poskytnutím příslušného úvěru nesouhlasila žádná soukromá banka.
(44)
Podle Německa se úrokové sazby účtované německými bankami za toto období u obdobných úvěrů pohybovaly mezi 5,25 % až 6,50 % (např. VR-Bank Südliche Winstrasse.) a 5,40 % až 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8 Doba trvání opatření
(45)
Jednorázové opatření.
II.9 Důvody pro zahájení formálního vyšetřovacího řízení
(46)
Komise zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU vzhledem k podezření, že podřízení a prominutí pohledávek by mohlo představovat státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU.
(47)
Komise zkoumala na základě informací dostupných v době původního zahájení formálního vyšetřovacího řízení zejména to, zda bylo podřízení a prominutí pohledávek provedeno na základě zkoušky soukromého věřitele.
(48)
Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel. V předmětném případě měli soukromí věřitelé u společnosti GfW k 31. říjnu 2010 pohledávky ve výši 5,5 milionu EUR, ale žádný z nich se svých pohledávek nevzdal. Ze zprávy nezávislého auditora se skutečně jevilo, že pro fond WAK bylo podřízení a prominutí části pohledávek z ekonomického hlediska smysluplné, avšak nevyplývalo z ní, proč nebyl ochoten vzdát své pohledávky žádný ze zbývajících věřitelů.
(49)
Při zahájení formálního vyšetřovacího řízení dospěla Komise k závěru, že v době zahájení řízení nebylo možné vyloučit, že podřízení a zřeknutí se pohledávek ze strany fondu WAK (tj. úvěru poskytnutého společnosti GfW a budoucích úroků z tohoto úvěru), nebylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele vzhledem k tomu, že se jevilo jako vyšší, než bylo nezbytně nutné, a nepřiměřeně zvýhodňovalo nejen GfW, ale i další věřitele (především vinařské podniky a obchodníky), jejichž pohledávky byly uhrazeny v plné výši.
(50)
Zahájení formálního vyšetřovacího řízení bylo pak rozšířeno tak, aby zahrnovalo i poskytnutí úvěru. Konkrétně byla vyjádřena pochybnost o tom, zda poskytnutí úvěru proběhlo za tržních podmínek (nebyl účtován příplatek za riziko) a s dostatečnými zárukami.
(51)
V rozšířeném formálním vyšetřovacím řízení byla opět vznesena pochybnost týkající se možné podpory poskytnuté vinařským podnikům a obchodníkům. Informace dostupné v dané době nasvědčovaly tomu, že cena zaplacená za mošt byla vyšší než příslušná cena tržní, že cílem transakce nebyla maximalizace zisku, ale podpora trhu s vínem a moštem, a že pozice vinařských podniků a obchodníků z hlediska zajištění v rámci kupní smlouvy byla výhodnější než za běžných okolností.
(52)
Pochybnosti týkající se ceny byly ještě zdůrazněny dokumenty poskytnutými Německem po počátečním zahájení řízení, z nichž vyplývalo kolísání cen za litr stolního vína (bez DPH) v roce 1999 v regionu Pfalz-Rheinhessen od minimální ceny 0,26 EUR (říjen/listopad) přes cenu 0,30 EUR (červen až září) a 0,35 EUR (duben) až po maximální výši 1,10 EUR (únor, červen, listopad/prosinec). Minimální tržní cena, stolního vína, které by mohlo být dosaženo v době poskytnutí úvěru, tedy činila 0,26 EUR za litr.
(53)
Průměrná pořizovací cena ve výši 0,38 EUR za litr se tedy jevila jako vyšší než nejnižší tržní cena, která se pohybovala kolem 0,26 EUR za litr.
III. STÍŽNOSTI A INFORMACE TŘETÍCH STRAN
(54)
Komise obdržela informace o tom, že výše uvedené prominutí pohledávek bylo financováno ze zdrojů fondu WAK. Bylo uvedeno, že spolková země Porýní-Falc jako orgán veřejné moci financující fond WAK prozkoumala případnou kapitálovou injekci v důsledku snížení kapitálové základny fondu WAK, ale nakonec vydala zamítavé rozhodnutí.
(55)
Komise obdržela stížnost týkající se státní podpory údajně poskytnuté na základě prominutí pohledávek ze strany fondu WAK. Stěžovatel uvedl, že společnost GfW soutěžila v prodeji vinných destilátů a prominutí pohledávek ve prospěch této společnosti způsobilo jejím konkurentům značné problémy s prodejem vlastních výrobků. Stěžovatel předložil několik novinových článků obsahujících informace o tom, že se fond WAK vzdal svých pohledávek ve prospěch společnosti GfW.
(56)
Tentýž stěžovatel také zaslal dopis, který obdržel od státního zastupitelství v Kaiserslauternu (centrální kancelář pro vyšetřování hospodářské trestné činnosti) jako odpověď na svůj dopis. Státní zastupitelství v Kaiserslauternu ve svém dopise shrnuje informace obdržené od stěžovatele v podobě novinových článků a prohlášení a informuje stěžovatele, že na základě těchto obdržených informací neshledává důvod zahájit trestní vyšetřování (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(57)
Komise neobdržela v rámci formálního vyšetřovacího řízení žádné připomínky.
(58)
Další dopisy od stěžovatele, opakovaně zasílané po počátečním zahájení řízení, nepřinesly žádné nové skutečnosti nebo argumenty.
V. PŘIPOMÍNKY Z NĚMECKA
V.1 Prvky podpor v době poskytnutí úvěru
(59)
Německo poskytlo všestranné informace o podmínkách úvěru poskytnutého fondem WAK společnosti GfW, které byla zahrnuty do popisu opatření v oddílu II:
(60)
Ve svých připomínkách Německo připouští, že úrok účtovaný z úvěru společnosti GfW fondem WAK byl nižší než tržní sazba. Německo uznává, že rozdíl mezi tržní sazbou a účtovanou úrokovou sazbou představuje pro společnost GfW podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(61)
Německo rovněž předkládá důkaz, že společnost GfW byla zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (10) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(62)
Německo ujišťuje, že poskytnutí jednoduché, rozšířené či prodloužené výhrady vlastnictví pro vinařské podniky a obchodníky s vínem v souvislosti s prodejem hroznového moštu bylo v souladu s běžnou obchodní praxí. Německo zároveň ujišťuje, že přijetí zajištěných aktiv jako záruky, a to i přes výhradu vlastnictví, jak to udělal fond WAK s úvěrem pro společnost GfW, rovněž odpovídá běžné obchodní praxi.
(63)
Německo kromě toho uvádí, že nákup hroznového moštu na podzim v roce 1999 společností GfW se uskutečnil za tržní cenu, protože 60 % zakoupeného hroznového moštu byl kvalitní mošt (minimálně 60 stupňů Oechsle), nikoli hroznový mošt určený pro výrobu běžného stolního vína, jak se předpokládalo na začátku procesu. Podle Německa jsou požadavky na kvalitu u produkce šumivého vína vyšší než požadavky na stolní víno (minimálně 60 resp. 44 stupňů Oechsle). Zbývajících 40 % hroznového moštu byl mošt určený k výrobě běžného stolního vína a byl zakoupen za účelem využití výhodných podmínek preventivní destilace.
(64)
Ve svých připomínkách Německo zdůrazňuje, že marketingová koncepce společnosti GfW pro 60 % zásob zahrnovala nákup velkého množství vysoce kvalitního hroznového moštu a následné zpracování do homogenních dávek šarží surového vína určeného pro výrobu sektu (Sektgrundwein) v souladu s požadavky na homogenitu a kvalitu vinic. Surové víno pro výrobu šumivého vína vyžaduje nízkou hladinu SO2 a vysokou hladinu ovocných kyselin. Toho je možno dosáhnout pouze tehdy, pokud byl hroznový mošt zakoupen v podzimním prodejním období a pokud společnost GfW sama zpracuje mošt na surové víno.
(65)
Podle informací, které poskytlo Německo o trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína, základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle činila 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup.
(66)
V této souvislosti Německo poukazuje na relevantní trh. Podle jeho názoru tržní cena za běžné stolní víno nemůže být měřítkem pro těchto 60 % zásob, protože relevantním trhem pro společnost GfW není trh s běžným stolním vínem, nýbrž trh se surovým vínem vyšší kvality, které bude použito pro výrobu šumivého vína. Německo se zároveň zmiňuje o teorii nahrazení poptávky, která zdůrazňuje, že se dvěma výrobky se neobchoduje na stejném trhu, pokud je nelze vzájemně nahradit, ani když se cena jednoho mění. V daném případě specifické požadavky na hroznový mošt a surové víno určené pro výrobu šumivého vína neumožňují nahrazení hroznovým moštem pro výrobu běžného stolního vína nebo stolním vínem, i kdyby cena stolního vína výrazně poklesla. Snížení ceny stolního vína proto nebude mít vliv na cenu hroznového moštu pro výrobu šumivého vína, protože se nemohou vzájemně nahradit.
(67)
Podle statistiky dovozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) v období 1998-2001 tržní cena dovezeného bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu šumivého vína, činila 0,38 EUR za litr, což je výrazně více než uváděných 0,26 EUR za litr stolního vína. Ve svých připomínkách Německo konstatuje, že existují dva rozdílné trhy, jeden pro běžné stolní víno a hroznový mošt pro výrobu stolního vína a druhý pro surové víno vysoké kvality a hroznový mošt, určené pro výrobu vysoce jakostního vína.
(68)
Podle Německa je proto třeba konstatovat, že relevantní trh vína, které se neposílá k destilaci, je trhem surového vína vysoké kvality určeného pro výrobu šumivého vína, u něho lze dosáhnout mnohem vyšších cen (0,38 EUR za litr), než je tržní cena běžného stolního vína (0,26 EUR za litr). Německo proto soudí, že cena, kterou platila společnost GfW za hroznový mošt, odpovídala tržní ceně na relevantním trhu a zahrnovala obvyklé rozpětí zisku.
(69)
Společnost GfW měla navíc v plánu zapojit se do programů skladování a destilace vín v rámci Unie (GfW tyto služby nabízela pěstitelům vína již dříve). V rámci programu skladování se platilo 0,06 EUR za litr za 20 % zásob, které měly být později prodány jako surové víno pro výrobu šumivého vína. V rámci programu destilace bylo placeno 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr za 40 % zásob posílaných k destilaci.
(70)
Podle názoru Německa bylo možné mít z těchto činností zisk, když fond WAK poskytl společnosti GfW úvěr. Na jedné straně v prosinci 1999 hodlala společnost GfW využít 40 % nakoupeného hroznového moštu pro preventivní destilaci za podstatně vyšší cenu za destilaci, než byla cena nákupní (0,50 EUR-0,55 EUR za litr). Na druhé straně bylo předpovídáno, že výrobci šumivých vín zaplatí poměrně dobré ceny (mezi 0,36 EUR a 0,41 EUR za litr) za velká množství jednotné zaručené kvality surového vína. Německo soudí, že společnost GfW mohla dosahovat průměrného výnosu z prodeje ve výši 0,44 až 0,46 EUR za litr, což hodně převyšuje průměrnou cenu 0,38 EUR za litr, která se platí vinařským podnikům a obchodníkům s vínem.
(71)
Při plánování se vycházelo z následujících odhadů tržních cen:
Objem
Cena/litr (EUR)
Destilace
40 %
0,50-0,55
Dotace EU na skladování vína/moštu (1 rok): 0,06 EUR/l a následný prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
20 %
0,435
Prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
40 %
0,375
(72)
Na základě těchto předpokladů se očekávala průměrná prodejní cena ve výši 0, 44 až 0,46 EUR/l.
(73)
Výše uvedené prodejní předpovědi vedou k následujícím odhadům zisku:
Cena/litr (EUR)
Nákupní cena a zpracování
0,37-0,38
Příjem z prodeje vína jako surového vína pro výrobu šumivých vín, dotace na destilaci a skladování
0,44-0,46
Předpokládaný zisk
0,06-0,09
(74)
Na základě celkového objemu zhruba 44 milionu litrů se očekával celkový zisk zhruba mezi 2,64 miliony EUR a 3,96 miliony EUR.
(75)
Německo odkazuje také na tržní cenu za stolní víno, kterou uvádí Evropská komise v rozhodnutí o zahájení řízení (0,26 EUR za litr), což je nejnižší uváděná cena za stolní vína v listopadu 1999. V úplné cenové nabídce za listopad 1999 je tržní cena za stolní víno v rozsahu od 0,26 EUR a 0,56 EUR za litr. Navíc toto plné cenové rozpětí se drželo po celý rok 1999. Pro rok 2000 se rozpětí ceny pohybovalo od 0,20 EUR do 0,41 EUR za litr. Německo rovněž zdůrazňuje, že 60 % hroznového moštu zakoupeného společností GfW mělo v průměru 81 stupňů Oechsle, tedy mnohem více než požadovaných 44 pro stolní víno, což se samozřejmě odrazilo na ceně, kterou společnost GfW za hroznový mošt zaplatila.
V.2 Prvek podpory v době podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek
(76)
Podle Německa bylo zjištěno, že společnost GfW čelila platební neschopnosti po vypracování předběžné účetní závěrky v listopadu 2000. Schodek společnosti GfW dosahoval tehdy přibližně 6 milionů EUR, což se potvrdilo po vypracování roční účetní závěrky pro rok 2000. Příčinou schodku bylo, že hodnota zásob stále ještě ve vlastnictví společnosti GfW se snížila po výrazném propadu tržních cen, což znamenalo, že GfW by mohla prodat své zásoby za nižší cenu, než byl počáteční odhad.
(77)
Podle informací, které Německo poskytlo ke dni 31. října 2000, fond WAK stále měl vůči společnosti GfW pohledávky ve výši přibližně 10 milionů EUR. Jako záruku měl fond WAK ve stejném okamžiku zajištěná aktiva společnosti GfW v hodnotě 5,7 milionu EUR. Tento majetek byl předmětem výhrady vlastnictví (jednoduché, rozšířené nebo prodloužené) ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem, což by jim podle Německa v případě platební neschopnosti dávalo přednost. Podle Německa by tak společnost GfW v případě platební neschopnosti musela uhradit platbu vinařům a obchodníkům ve výši přibližně 3,5 milionu EUR, než by mohla provádět platby jakýmkoli dalším věřitelům.
(78)
V zájmu včasného odstranění schodku a zabránění úpadkovému řízení v souladu s § 64 zákona GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, bylo potřeba přijmout okamžité opatření.
(79)
Německo upozorňuje, že jako hlavní věřitel se slabší pozicí z hlediska zajištění měl fond WAK značný zájem na tom, aby se vyhnul hrozící platební neschopnosti. Snažil se proto přesvědčit vinaře a obchodníky, aby se vzdali části svých pohledávek a také aby se dne 4. prosince 2000 dohodli se společností GfW na tomto:
-
podřízení pohledávek ve výši schodku, poté co vinaři a obchodníci souhlasili s tím, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek,
-
zřeknutí se, ale pouze v případě nutnosti, té části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili.
(80)
I přes úspěšný začátek vyjednávání s většinou vinařů a obchodníků, kteří souhlasili, že se vzdají svých pohledávek, společnost GfW nakonec neuspěla vzhledem ke společnému postupu některých vinařských podniků a obchodníků a jejich právníků. Ti nebyli ochotni vzdát se svých pohledávek, protože jejich přednostní pozice z hlediska zajištění v důsledku jejich rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví a podaným žalobám. Těmito žalobami se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Obdobné dohody o narovnání navrhly i jiné soudy. S vědomím toho už nemohla společnost GfW očekávat, že vinaři a obchodníci budou souhlasit s prominutím 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %. Skutečnost, že 1 700 z 2 700 vinařů a obchodníků již dříve dalo najevo, že by byli ochotni zříci se části svých pohledávek, již ztratila smysl, neboť § 305a německého zákona o úpadku uvádí, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung), které má zabránit úpadkovému řízení, selhává, když se byť jen jeden jediný věřitel rozhodne přistoupit k vymáhání, poté co byla zahájena jednání o dosažení mimosoudního narovnání.
(81)
Dne 21. února 2001 se proto fond WAK dohodl se společností GfW, že uhradí schodek z roku 2000, a to prominutím částky 5 005 441,60 EUR ze svých pohledávek, že na zbývající dluh nebude v období 1. ledna 2001-31. prosince 2001 účtován žádný úrok a že pohledávky vinařů a obchodníků budou vyrovnány v plné výši. Byla zaručena bezpečnost nepodřízených pohledávek. Schodek společnosti GfW byl odstraněn, úpadkovému řízení se podařilo zabránit a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(82)
Německo tvrdí, že podřízení i prominutí pohledávek je v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Na podporu tohoto tvrzení odkazuje Německo na příslušnou judikaturu.
(83)
Je možné požadovat prominutí části pohledávky, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí (11). Soukromý věřitel by jednal tak, aby co nejvíce snížil své ztráty. V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (12). V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Soud prvního stupně zdůrazňuje, že rozhodné je postavení věřitele jako držitele zajištěných, přednostních nebo běžných pohledávek, tj. pořadí cenných papírů jednotlivých věřitelů. Soud prvního stupně konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by toho mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek (13). A konečně Německo odkazuje na rozhodnutí Komise ve věci společnosti Huta Cynku, v němž Komise stanovila, že neexistuje žádné zvýhodnění, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace zajistí lepší výtěžek než likvidace (14).
(84)
Na základě těchto důvodů Německo tvrdí, že vezmeme-li v úvahu postavení fondu WAK jako hlavního věřitele a jeho slabší pozici z hlediska zajištění ve srovnání s vinařskými podniky a obchodníky, bylo podřízení i zřeknutí se pohledávky v souladu se zkouškou soukromého věřitele a netvoří státní podporu. V úpadkovém řízení by fond WAK tratil přinejmenším stejně a s největší pravděpodobností významně větší část své zbývající pohledávky.
(85)
Pouze díky tomu, že se podařilo odvrátit platební neschopnost společnosti GfW a vyrovnat zbývající pohledávky vinařů a obchodníků, získal fond WAK plná zástavní práva ke zbývajícím zásobám a mohl zajistit vyšší úhradu zbývajících pohledávek, než by tomu bylo v případě platební neschopnosti.
(86)
Z pohledu ex ante byl podle Německa postup fondu WAK správný, zejména vzhledem k tomu, že se mu podařilo zajistit vyšší úhradu převedením své slabší pozice z hlediska zajištění do primárního zástavního práva a zabránil hrozící platební neschopnosti společnosti GfW. Podle Německa by si každá soukromá banka počínala v téže situaci stejně.
(87)
Jak uvedly německé orgány, na základě posouzení účetnictví společnosti GfW z pohledu ex ante by podle odhadu další fungování společnosti GfW umožnilo fondu WAK realizovat platby ve výši 5 112 918,81 milionu EUR. Na druhou stranu, pokud by společnost GfW vstoupila do úpadkového řízení, fond WAK by mohl realizovat platbu maximálně ve výši 2,4 milionu EUR. Rozdíl tedy činí minimálně 2,7 milionu EUR.
(88)
To potvrzuje zpráva ze dne 3. února 2003 vypracovaná nezávislým auditorem (15) na objednávku WAK a předložená německými orgány. Zpráva dochází k závěru, že pro fond WAK mělo z ekonomického hlediska smysl podřídit své pohledávky, vzdát se části svých pohledávek na výše uvedenou částku a budoucích úrokových plateb. Tento závěr zdůvodnilo Německo následovně:
-
Pokud by fond WAK nepodřídil své pohledávky a nevzdal se svých pohledávek a úrokových plateb, společnost GfW by musela vyhlásit úpadek a byla by zlikvidována. Pohledávky fondu WAK by musely být plněny z prodeje majetku společnosti GfW.
-
Pokud by společnost byla zlikvidována, hodnota majetku společnosti GfW by klesla. Reálné výnosy z prodeje majetku by představovaly jen asi 50 % až 70 % účetní hodnoty. Proto by se výtěžek s přihlédnutím k zástavním právům pohyboval v rozmezí od 1,84 milionu EUR do 2,4 milionu EUR.
-
Úpadkové řízení je nákladné.
-
Německý konkurzní zákon („InsO“) stanoví právo na oddělení výrobků s výhradou vlastnictví; ale rozhoduje o tom na základě svého uvážení správce konkurzní podstaty, který volí mezi plněním smlouvy a rozdělením aktiv (ustanovení § 103 konkurzního řádu). Oddělení aktiv je možné pouze tehdy, pokud správce konkurzní podstaty odmítne plnit smlouvu, a v tom případě může věřitel od smlouvy odstoupit a požadovat oddělení aktiv a má právo na náhradu škody za neplnění smlouvy. Zálohy mohou být vyrovnány. Na oplátku může společnost GfW požadovat vrácení již provedených plateb, které tak mohou kompenzovat náhradu škody za neplnění smlouvy.
-
Naproti tomu poté, co fond WAK podřídil část svých pohledávek, bylo právně možné, aby se společnost GfW vyhnula úpadkovému řízení a po zřeknutí se části svých pohledávek a úrokových plateb měl fond WAK nesplacené pohledávky v hodnotě 5,15 milionu EUR, jejichž navrácení by mohl očekávat vzhledem k tomu, že společnost GfW mohla nadále pokračovat v obchodní činnosti.
-
Také se uvádí, že pokud by bylo zahájeno úpadkové řízení, splácení úvěru ve výši 1 440 476,92 EUR ze strany společnosti GfW fondu WAK v období od 1. listopadu do 31. prosince roku 2000 by mohlo být společností GfW na základě konkurzních pravidel napadeno. To by vedlo k tomu, že fond WAK by měl povinnost tyto prostředky vrátit.
(89)
Německo zdůrazňuje, že hodnocení ex post ukazuje, že rozhodnutí podřídit a prominout pohledávky bylo z ekonomického pohledu rozumnější, neboť platby získané vzhledem k zabránění úpadku společnosti GfW dosáhly hodnoty 4 670 517,65 EUR, což předčilo maximální částku ve výši 2,4 milionu EUR, které by mohly být zajištěny v rámci úpadkového řízení.
(90)
Německo závěrem konstatuje, že podřízení a prominutí pohledávek bylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele, v době podřízení a prominutí pohledávek ze strany WAK nedostávali vinaři a obchodníci s vínem žádnou podporu.
VI. POSOUZENÍ PODPORY
VI.1 Organizace společného trhu
(91)
Až do vstupu v platnost nařízení Rady (ES) č. 479/2008 ze dne 29. dubna 2008 o společné organizaci trhu s vínem (16) se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (ES) č. 1493/1999. Článek 71 nařízení Rady (ES) č. 1493/1999 uvádí, že na výrobu produktů a obchodování s těmito produkty se vztahují články 87, 88 a 89 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 Smlouvy o fungování Evropské unie). Do 31. července 2000 se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (EHS) č. 822/87. Článek 76 nařízení (EHS) č. 822/87 uvádí, že na výrobu produktů uvedených v článku 1 nařízení a na obchodování s těmito produkty se vztahují články 92, 93 a 94 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 SFEU). Daná opatření musí být proto prozkoumána z hlediska pravidel pro poskytování státní podpory.
VI.2 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU
(92)
V souladu s čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU je zakázáno, aby členský stát poskytoval jakoukoli podporu v jakékoli formě nebo ze státních prostředků, která narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž zvýhodněním některých podniků nebo výroby určitých druhů zboží, pokud to má vliv na obchod mezi členskými státy.
(93)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací financovanou zčásti z prostředků spolkové země Porýní-Falc a zčásti z parafiskálních poplatků. Opatření je tudíž financováno ze státních prostředků.
(94)
Zdá se, že podpora určitému podniku ovlivňuje obchod mezi členskými státy, pokud daný podniky působí na trhu otevřeném obchodu uvenitř Unie (17). Uvnitř Unie funguje významný obchod se zemědělskými výrobky. Proto tato podpora může ovlivnit obchod mezi jednotlivými členskými státy (18).
(95)
Soud rozhodl, že k tomu, aby bylo možno určit, zda státní opatření představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o EU, je také třeba zjistit, zda podnik-příjemce nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískal (19), nebo zda opatření neumožnilo podniku vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musel hradit z vlastních finančních zdrojů (20). To by nepochybně dostatečně naznačovalo možné narušení hospodářské soutěže (21).
VI.2.1 Existence podpory společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a) Poskytnutí úvěru ze strany fondu WAK
(96)
Úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR byl poskytnut na podzim v roce 1999. Společnosti GfW byla účtována úroková sazba v rozmezí 3,28 % až 5,25 % po dobu trvání úvěru. Nebyla účtována žádná riziková přirážka. Referenční sazba pro Německo se v tomto období pohybovala mezi 5,23 % a 6,33 %.
(97)
Německo souhlasí s názorem Komise, že poskytnutí úvěru nebylo provedeno v souladu s tržními podmínkami. Pokud by úvěr byl poskytnut za tržních podmínek, byla by účtována vyšší základní sazba a byla by přičtena riziková přirážka, s přihlédnutím k omezenému zajištění, které nabídla záruka za úvěr.
(98)
Lze konstatovat, že úvěr poskytnutý společnosti GfW obsahoval prvek státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, neboť společnost GfW získala ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískala. Prvek podpory je vypočítán jako rozdíl mezi účtovaným úrokem a referenční sazbou s přiměřenou rizikovou přirážkou.
(99)
Možný převod podpory na právní nástupce
(100)
Podle Německa byla společnost GfW zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (22) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(101)
Vzhledem k tomu, že zbývající aktiva fondu GfW byla prodána, osoba, která je zakoupila, by případně mohla mít prospěch z podpory poskytnuté GfW. Avšak vzhledem k tomu, že dotyčná osoba zaplatila původní cenu a v minulých letech se trh propadl, je zřejmé, že kupující zaplatil přinejmenším tržní cenu. Komise proto dospěla k závěru, že na kupujícího nepřešla žádná podpora ze zbývajících zásob společnosti GfW. Společnost GfW zároveň zanikla, a neexistuje tudíž žádná podpora, kterou by bylo možno získat zpět.
VI.2.1.b) Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(102)
Podřízení pohledávek a vzdání se pohledávek a úrokových plateb financoval fond WAK z vlastních prostředků a z odpovídajícího úvěru, který si vzal, a má se tedy za to, že se jedná o financování ze státních prostředků.
(103)
Abychom určili, zda podřízení a zrušení pohledávek představuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, je třeba zjistit, zda GfW nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nemohla získat nebo zda dané opatření neumožnilo společnosti GfW vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musela hradit z vlastních finančních zdrojů. Toto zkoumání je nutno provést na základě tzv. zkoušky soukromého věřitele. Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel.
(104)
Podle ustálené judikatury je možno požadovat prominutí části pohledávek, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí. Soukromý věřitel by jednal tak, aby minimalizoval své ztráty (23). V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (24).
(105)
V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA (25) soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Paragraf 168 a 169 rozsudku zní:
„(168)
Pokud podnik, který čelí výraznému zhoršení své finanční situace, navrhne svým věřitelům dohodu nebo řadu dohod o restrukturalizaci dluhu s cílem vyřešit situaci a vyhnout se likvidaci, každý věřitel se musí rozhodnout s ohledem jednak na částku, která je mu v rámci navrhované dohody nabízena, a jednak na částku, kterou by podle svého očekávání mohl získat po případné likvidaci podniku. Jeho volbu ovlivňuje řada faktorů, např. jeho postavení věřitele jako držitele zajištěné, přednostní nebo běžné pohledávky, povaha a rozsah možných záruk, které drží, jak hodnotí možnosti ozdravení podniku a rovněž prospěch, který by mohl získat v případě likvidace. Pokud by se například ukázalo, že v případě likvidace podniku by realizační hodnota jeho aktiv stačila pouze na pokrytí hypotéky a přednostních pohledávek, běžné pohledávky by neměly žádný význam. V takovém scénáři by zrušení velké části jeho pohledávky skutečně nebylo obětí.
(169)
Z toho vyplývá, že pokud neznáme faktory, které určují příslušnou cenu možností nabízených věřitelům, pouhá skutečnost, že existuje zjevný nepoměr mezi částkami, které odepsali jednotliví věřitelé, není sama o sobě směrodatná, pokud jde o důvody, které je vedly k tomu, aby přistoupili na navrhované prominutí dluhu.“
(106)
Ve věci HAMSA (26) Soud prvního stupně navíc konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek. A konečně ve věci společnosti Huta Cynku (27) Komise rozhodla, že neexistuje žádná výhoda, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace poskytne vyšší výtěžek než likvidace.
(107)
Při posuzování, zda by soukromý věřitel jednal nebo zda jednal stejně jako fond WAK, je nutno, s odkazem na výše uvedenou judikaturu, přezkoumat možnosti, jaké měl fond WAK na výběr, když se ukázalo, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, a jaké hospodářské důsledky by jednotlivé možnosti znamenaly. Jako druhý krok je třeba stejným způsobem se zaměřit na vinařské podniky a obchodníky s vínem a poté vyhodnotit, zda situaci, v níž se ocitl fond WAK, lze srovnávat s postupem vinařů a obchodníků a z tohoto pohledu ji hodnotit.
(108)
Po oznámení, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, měl fond WAK dvě možnosti. Buď mohl umožnit zahájení úpadkového řízení, nebo se tomu snažit zabránit a uzavřít se společností GfW dohodu, která by společnosti umožnila dál pokračovat v činnosti. Na základě informací předložených Německem a podepřených zprávou ze dne 3. února 2003 vypracovanou nezávislým auditorem (viz 88. bod odůvodnění) jsou hospodářské důsledky těchto dvou rozhodnutí podle Německa tyto: Ex ante, v případě úpadkového řízení by fond WAK mohl očekávat navrácení nanejvýš asi 2,4 milionu EUR ze svých pohledávek. V případě, že fond WAK uzavřel se společností GfW dohodu, že se vzdává části svých pohledávek, a tím umožňuje společnosti GfW i nadále obchodovat, mohl by fond WAK ex ante očekávat, že se mu z jeho pohledávek vrátí přibližně 5,1 milionu EUR. Rozdíl činí 2,7 milionu EUR ve prospěch řešení, kdy společnost GfW dostane možnost vyhnout se úpadkovému řízení. To, zda vinaři a obchodníci s vínem byli ochotni udělat totéž, mělo jen menší vliv na výpočty návratnosti, ale výsledek srovnání těchto dvou variant to nezměnilo.
(109)
Návratnost v případě úpadku odhadovaná ve zprávě na 2,4 milionu EUR vychází z předpokladu německé strany, že pohledávky vinařů a obchodníků s vínem ve výši 4,4 milionu EUR by měly být vypořádány dříve než pohledávky fondu WAK. Nicméně podle Evropské komise německý zákon o úpadku uvádí, že přednostně před dluhy fondu WAK by měly být vypláceny dluhy pouze vinařským podnikům a obchodníkům s prodlouženou výhradou vlastnictví. Pro ostatní dluhy i dluh fondu WAK by měly platit rovné podmínky. Vlastní výpočty Evropské komise však ukazují, že i v případě, kdy veškeré pohledávky fondu WAK a vinařů a obchodníků by měly mít rovné podmínky, fond WAK by v případě úpadku mohl očekávat vrácení maximálně 4,7 milionu EUR (vychází se z maximální celkové zpětné úhrady ve výši 6,8 milionu EUR a z toho, že WAK a vinařské podniky obdržely platbu v poměru svých dlužných pohledávek - 10 milionů EUR fond WAK a 4,4 milionu EUR vinařské podniky a obchodníci s vínem). Závěrem lze proto říci, že ex ante by příznivější variantou pro fond WAK bylo zabránit platební neschopnosti společnosti GfW.
(110)
Vinaři a obchodníci s vínem na druhou stranu stáli před velice odlišnými počty. Za prvé za dodané zboží již obdrželi 80 % platby. Za druhé podle nabídky společnosti GfW by obdrželi pouze 10 % z 20 %, které jim stále dluží. Ve skutečnosti to znamenalo, že dostanou pouze další 2 % dohodnuté kupní ceny, pokud by podepsali dohodu. To je bezesporu méně, než co by mohli očekávat v úpadkovém řízení bez ohledu na své zajištění (jednoduchá, rozšířená nebo prodloužená výhrada vlastnictví). V průměru by mohli očekávat, že ze svých zbývajících pohledávek získají 48 % (2,1 milionu z celkové částky 4,4 milionu). Není proto žádným překvapením, že někteří vinaři a obchodníci nabídku společnosti GfW odmítli. Za třetí muselo být jasné, že bude v zájmu fondu WAK vzdát se části svých pohledávek a vyhnout se platební neschopnosti, i kdyby vinaři a obchodníci totéž neudělali, což by naopak vinařům a obchodníkům umožnilo získat zpět větší podíl svých zbývajících pohledávek než nabízených 10 %. Za čtvrté někteří z nich již dali společnost GfW k soudu a soud rozhodl v jejich prospěch a uložil společnosti GfW uhradit 80 % zbývajících pohledávek.
(111)
Je možné konstatovat, že i když vinaři a obchodníci s vínem a fond WAK byli všichni věřiteli společnosti GfW, možnosti volby a výsledky této volby byly u fondu WAK a vinařů a obchodníků natolik rozdílné, že je nelze srovnávat. To, že se vinařské podniky a obchodníci s vínem rozhodli nevzdat se svých pohledávek, by nemělo negativně ovlivnit zjišťování, zda fond WAK jednal v souladu se zkouškou soukromého věřitele.
(112)
Komise po zvážení různých možností, které fond WAK měl, dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze dne 4. prosince 2000 a 21. února 2001 v celkové výši 5 005 441,60 EUR a zrušení úrokových plateb počínaje 31. prosincem 2000 bylo pro WAK tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Podřízení a prominutí pohledávek umožňuje odklad dluhu, což je pro věřitele ve srovnání s bankrotem výhodnější. V souladu s ustálenou judikaturou (28) veřejný věřitel porovná prospěch spojený se získáním nabízené částky v rámci plánu restrukturalizace a částku, kterou by mohl získat cestou případné likvidace podniku. Společnost GfW tudíž nezískala žádnou výhodu, kterou by nezískala za obvyklých tržních podmínek, společnosti GfW nebyla tedy poskytnuta žádná státní podpora v důsledku rozhodnutí fondu WAK podřídit a prominout část svých pohledávek.
(113)
Při zahájení řízení byla vyjádřena pochybnost, zda fond WAK udržel podřízené a prominuté pohledávky na nezbytném minimu. Podle připomínek Německa se však WAK vzdal části svých pohledávek potřebných pro pokrytí schodku společnosti GfW za rok 2000, což bylo podle německého zákona o úpadku nezbytné (viz 25. bod odůvodnění), aby se zabránilo úpadkovému řízení a aby společnost GfW mohla dál obchodovat. V první smlouvě (podepsané dne 4. prosince 2000) mezi společností GfW a fondem WAK, která měla zabránit platební neschopnosti společnosti GfW, se fond WAK dohodl se společností GfW na podřízení pohledávek ve stejné výši, jako je schodek, poté co vinaři a obchodníci s vínem souhlasili, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek a v případě potřeby se vzdají části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili (viz 79. a 80. bod odůvodnění). Rozsáhlejší prominutí pohledávek, než se původně předpokládalo, bylo dáno rozhodnutím vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek z důvodů uvedených ve 110. bodě odůvodnění výše, a to i přes úsilí fondu WAK a společnosti GfW přesvědčit vinaře a obchodníky, aby přispěli svým dílem a pomohli zabránit úpadku společnosti GfW (viz 79. a 80. bod odůvodnění německých připomínek). Jak bylo uvedeno v 108. bodě odůvodnění, rozhodnutí vinařů a obchodníků nevzdat se svých zbývajících pohledávek mělo na ekonomické hodnocení fondu WAK pouze omezený dopad a nezměnilo výsledek tohoto hodnocení, tj. z ekonomického pohledu bylo pro fond WAK prioritou zabránit úpadkovému řízení společnosti GfW.
(114)
Komise proto dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK bylo tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zásadou soukromého věřitele, a nejedná se tedy o státní podporu pro společnost GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2 Existující podpora pro vinaře a obchodníky
(115)
Při zahájení a následném rozšíření formálního vyšetřovacího řízení byly vzneseny otázky týkající se případné podpory pro vinaře a obchodníky s vínem. Za prvé, pozice z hlediska zajištění, které vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v době nákupu společnost GfW, se zdála poměrně silná a objevily se pochybnosti, zda poskytnutá pozice z hlediska zajištění je skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. Za druhé, cena za nákup hroznového moštu byla podle odhadu vyšší než cena tržní. Za třetí, rozhodnutí vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek, když společnost GfW čelila platební neschopnosti, bylo zpochybněno spolu s rozhodnutím fondu WAK podřídit část svých pohledávek a poté se jich vzdát, i když vinaři a obchodníci se rozhodli nevzdat se 90 % svých zbývajících pohledávek (20 % hodnoty zásob).
VI.2.2.a) V době nákupu hroznového moštu - poskytnuta pozice z hlediska zajištění
(116)
Ve svých připomínkách Německo ujistilo, že jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví udělené různým vinařským podnikům a obchodníkům s vínem v souvislosti s nákupem hroznového moštu jsou skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. To znamená, že i když vinařům a obchodníkům s vínem byla poskytnuta poměrně silná pozice z hlediska zajištění, zejména těm, kteří získali prodlouženou výhradu vlastnictví, bylo jejich postavení v souladu s běžnou obchodní praxí, a nebylo silnější, než kdyby uzavřely dohodu se soukromým kupujícím.
(117)
Komise odkazuje na doporučení (29) registrovaná Spolkovým svazem německých vinných sklepů a specializovaných obchodů v Trevíru, Spolkovým svazem německých prodejců vína v Mohuči a Německou vinařskou asociací v Bonnu (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) spolu s německým úřadem pro hospodářskou soutěž (Bundezkartellamt) v souladu s § 22 odst. 3 bodem 2 zákona proti omezování hospodářské soutěže (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). První verze doporučení byla registrována v roce 1990 a aktuální verze v roce 2005. Z těchto doporučení jasně vyplývá, že v případech, kdy v okamžiku předání zboží není uhrazena plná kupní cena, prodávající by si měl ponechat plné vlastnické právo až do úplného zaplacení kupní ceny. Pozice z hlediska zajištění poskytnutá vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v daném případě různý stupeň jistoty. Pouze ti s prodlouženou výhradou vlastnictví měli plnou jistotu platby. To znamená, že pozice vinařů a obchodníků s vínem z hlediska zajištění nebyla v průměru tak silná, jak je doporučováno ve výše uvedených doporučeních. Komise, proto s poukazem na tato doporučení a na aktuálně udělovanou pozici z hlediska zajištění, přijímá ujištění Německa, že poskytování pozice z hlediska zajištění je běžnou obchodní praxí, jako tomu bylo u vinařů a obchodníků v daném případě, a že poskytnutá pozice z hlediska zajištění nebyla silnější než v rámci běžné smlouvy mezi dvěma soukromými subjekty, a proto se nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.b) V době nákupu hroznového moštu - cena za zakoupený hroznový mošt
(118)
Při zahájení řízení byla cena, kterou společnost GfW zaplatila za nákup hroznového moštu, údajně vyšší než cena tržní. Jako tržní cena byla použita cena stolního vína a jako referenční se uváděla cena 0,26 EUR za litr. Ve svých připomínkách poskytlo Německo důležité informace o obchodní strategii společnosti GfW, která ukazuje, že trh s běžným stolním vínem není relevantním trhem a že strategie společnosti GF byla trojí. Za prvé, nákup hroznového moštu na výrobu stolního vína a zapojení do programu destilace v rámci Unie (40 % zásob). Za druhé, nákup velmi kvalitního hroznového moštu se zamýšleným prodejem na trhu s vysoce kvalitním surovým vínem určeným pro výrobu sektu (60 % zásob). Za třetí, zapojení do programu skladování v rámci Unie s 20 % zásob, než byly prodány na výrobu šumivého vína. Při zjišťování, zda dva výrobky patří ke stejnému trhu, využívá Komise Sdělení Komise o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství (31). Podle bodu 7 poznámky „relevantní výrobkový trh zahrnuje všechny výrobky nebo služby, které jsou považovány za zaměnitelné nebo nahraditelné spotřebitelem, z důvodu vlastností výrobků, jejich cen a jejich zamýšleného použití.“
(119)
Trh s hroznovým moštem zakoupeným za účelem využití programu destilace v rámci EU je samozřejmě trhem běžného stolního vína. Za víno posílané k destilaci však musí být zaplacena odpovídající cena.
(120)
Jako u všech tradičních intervenčních opatření zaměřených na zemědělské trhy je hlavním cílem preventivní destilace vína v souladu s článkem 38 nařízení (EHS) 822/87 odstranění nadměrného nabídky z trhu vína, a proto cena této dobrovolné destilace musela být nasazena dosti vysoko, aby přiměla výrobce posílat víno k destilaci. Skutečnou roční cenu opatření týkající se destilace stanovila Rada jako 65 % z tzv. orientační ceny.
(121)
O samotné orientační ceně rozhoduje jednou ročně Rada a cena je výslovně nastavena na podporu trhu. Z toho důvodu musela být samozřejmě nastavena na dosti vysokou úroveň. Nařízení Rady (ES) č. 1676/1999 ze dne 19. července 1999, kterým se stanoví orientační cena v odvětví vína pro hospodářský rok 1999/2000 (32), určilo orientační ceny pro jednotlivé kategorie vína. Cena pro kategorii AII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Sylvánské zelené nebo Müller-Thurgau) byla stanovena na 82,81 EUR za hektolitr a cena pro kategorii AIII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Ryzlink rýnský) na 94,57 EUR za hektolitr. Podle přílohy III nařízení Komise (ES) č. 1681/1999 ze dne 26. července 1999, kterým se stanoví nákupní ceny, podpory a některé další částky platné pro hospodářský rok 1999/2000 a určené pro intervenční opatření v odvětví vína (33), přesná cena za destilaci závisí na stupni alkoholu dodaného vína, protože cena za preventivní destilaci (65 % orientační ceny) byla vypočtena Komisí nikoli za hektolitr, ale podle stupně alkoholu na hektolitr v daném roce.
(122)
Hlavním úkolem Komise, pokud jde o destilaci vína, bylo zhodnotit aktuální situaci na trhu a podle toho každý rok stanovit povolené množství pro preventivní destilaci v jednotlivých členských státech. Nařízení Komise (ES) č. 2367/1999 ze dne 5. listopadu 1999, kterým se zavádí preventivní destilace podle článku 38 nařízení Komise (EHS) č. 822/87 na hospodářský rok 1999/2000 (34) přidělilo na německý trh 148 000 hektolitrů pro hospodářský rok 1999/2000. Nařízení Komise (ES) č. 546/2000 ze dne 14. března 2000, kterým se mění nařízení (ES) č. 2367/1999 (35), zvýšilo toto množství na 468 000 hektolitrů. Nařízení č. 2367/1999 omezilo objem vína posílaného k destilaci na 40 % z celkové výroby. Podle záznamů Komise vydestilovali němečtí výrobci v rámci tohoto programu přibližně 400 000 hektolitrů.
(123)
Cena zaplacená za víno poslané k destilaci byla podle Německa 0,50-0,55 za litr. Vezmeme-li v úvahu výše uvedený způsob výpočtu, Komise považuje cenu uváděnou Německem za realistickou.
(124)
Komise konstatuje, že vzhledem k zásahům na trhu Unie byly pro podstatnou část vinné produkce vytvořeny dva oddělené trhy. Jeden, kde referenční cenou byla cena vína posílaného k destilaci, v tomto případě 0,50-0,55 EUR za litr, a druhý, kde referenční cenou byla cena trhu. Cena 0,26 EUR za litr, jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, nemůže být proto považována za relevantní referenční cenu za nákup hroznového moštu určeného k destilaci.
(125)
Aby bylo možno stanovit, co je relevantní trh s hroznovým moštem nakoupeným ke zpracování na „surové víno“ určené pro výrobu sektu, je třeba nejprve posoudit, zda existují oddělené trhy s vínem, a pokud ano, zda hroznový mošt nakoupený společností GfW patří ke stejnému trhu jako stolní víno, či nikoli. Bude také nutno rozhodnout, zda za vyšší kvalitu vína by bylo možno dosáhnout vyšších cen. Komise ve své statistice vždy odkazuje na rozdílné ceny v závislosti na kvalitě vína. Podle interních specialistů na víno v rámci Komise není cena vína u jednotlivých šarží stejná a dostupné statistiky vína uvádějí pouze průměrné ceny za různou kvalitu vína. Skutečnou cenu ovlivňuje několik elementů. Jsou to kvalita, stárnutí, pověst, poptávka a obsah alkoholu ve stupních Oechsle. Stupně Oechsle označují vyzrálost a hladinu cukru v hroznech. To je důležité, neboť to určuje konečný přirozený obsah alkoholu ve víně. Podle Deutsches Weininstitute (Německý vinařský institut) vyžaduje výroba sektu neboli šumivého vína vysoký stupeň obsahu alkoholu v surovém víně (36).
(126)
To podporuje tvrzení Německa, které prosazuje, aby stupeň Oechsle v hroznovém moštu byl vyšší, pokud konečným výrobkem má být šumivé víno, nikoli stolní, a aby se za hroznový mošt s vyšším stupněm Oechsle platil příplatek. Komise proto přistupuje na argumenty Německa, že oddělené trhy existují a že cena hroznového moštu určeného pro výrobu šumivého vína musí být skutečně vyšší než cena moštu používaného k výrobě stolního vína. V důsledku toho Komise také uznává, že cenu, kterou společnost GfW zaplatila v době nákupu nelze srovnávat s cenou stolního vína, tj. 0,26 EUR za litr, jak tomu bylo při zahájení řízení.
(127)
Německo i nadále poskytuje informace, které se týkají dosažitelné ceny na relevantním trhu, pro výrobu šumivého vína je třeba využít trh s vysokou kvalitou. Podle těchto informací činila na trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup. Zároveň podle statistiky vývozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) za období let 1998 - 2001, kterou předložilo Německo, tržní cena dováženého bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu sektu, byla 0,38 EUR za litr.
(128)
Komise je ochotna přijmout argumenty Německa pro cenu přibližně 0,38 EUR za litr na relevantním trhu, a to na základě informací svých interních odborníků na víno o způsobu určování ceny vína, informací z německého sdružení vinařů, jak je uvedeno výše, a výpočtu zisku v obchodním plánu společnosti GfW.
(129)
Obchodní plán společnosti GfW předložený Německem ukazuje, že v době nákupu hroznového moštu společnost předpokládala, že bude schopna poslat 40 % zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50-0,55 EUR za litr., prodat 60 % zásob za cenu 0,375 EUR za litr a u 20 % zásob očekávala další dotaci z Unie ve výši 0,06 EUR za litr za skladování vína, než bude o rok později prodáno za 0,375 EUR za litr. Celkově společnost GfW počítala s prodejem zásob za průměrnou cenu ve výši 0,44 až 0,46 EUR a se ziskem v rozmezí 0,06 až 0,09 EUR za litr. To by znamenalo celkový zisk zhruba od 2,64 milionu EUR do 3,96 milionu EUR.
(130)
V roce 1999 poslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50 EUR-0,55 EUR za litr. Vzhledem k poklesu cen na trhu s vínem na konci roku 1999 - což vzhledem k vyšším cenám rok předtím společnost GfW nepředpokládala - GfW rozhodla, že své zbývající zásoby v tom roce neprodá, nýbrž uskladní, a prodá je v roce 2000, případně pokud by ceny na trhu zůstaly nízké, využije druhého kola preventivní destilace. Toto rozhodnutí vycházelo z předpokladu, že preventivní destilace bude pokračovat. Nové nařízení (ES) č. 1493/1999 o společné organizaci trhu s vínem však preventivní destilaci zrušilo. Místo toho zavedlo možnost dobrovolné destilace pro zásobování trhu konzumního alkoholu. Nově zavedené opatření pro nouzovou destilaci lze použít pouze ve výjimečných případech narušení trhu. Bod odůvodnění 35 nařízení (ES) č. 1493/1999 výslovně odkazuje na zrušení destilace jako umělého odbytu pro nadprodukci. Nové nařízení vstoupilo v platnost ke dni 31. července 2000.
(131)
Pro společnost GfW to znamenalo, že opatření týkající se destilace byla v hospodářském roce 2000/01 výrazně méně příznivá než v předchozích letech. Při destilaci pro zásobování trhu konzumního alkoholu bylo možno dosáhnout jen zhruba polovinu dříve dosahované průměrné ceny ve výši 0,50 EUR-0,55 EUR na litr.
(132)
Podle názoru Německa nebylo možno v době, kdy se společnost GfW rozhodla, že ponechá víno ve skladu, tento vývoj předvídat. Komise se na druhou stranu domnívá, že tento vývoj byl ve skutečnosti předvídatelný. Nová společná organizace trhu s vínem výslovně směřovala ke zrušení destilace. Společnosti GfW mělo být proto jasné, když se tehdy rozhodla pro druhé kolo destilace, že opatření týkající se destilace v druhé polovině roku 2000 a dále žádnou úlevu od klesajících cen na trhu s vínem neposkytne.
(133)
Nicméně dohady kolem toho, zda společnost GfW měla vědět o změně v nařízení, nemají smysl. Obchodní plán v době nákupu, v jehož rámci by jednání společnosti GfW jako soukromého investora mělo být posuzováno, zahrnoval pouze první kolo destilace, která proběhla a za kterou společnost GfW obdržela 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr. Plán nezahrnoval druhé kolo preventivní destilace, a proto předpokládaný zisk z této destilace nebyl součástí výpočtu celkového zisku v době nákupu. Nebyl součástí obchodního plánu, a přestože není pochyb o tom, že rozhodnutí společnosti GfW jít do druhého kola destilace, když tržní cena klesala, bylo chybné, není možné považovat to v době nákupu za státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky.
(134)
Na základě výše uvedených skutečností dospěla Komise k závěru, že na podzim roku 1999 nakoupila společnost GfW hroznový mošt za tržní cenu, a proto vinařským podnikům a obchodníkům nebyla udělena žádná státní podpora ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.c) V době podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(135)
V 114. bodě odůvodnění bylo konstatováno, že podřízení a vzdání se pohledávek ze strany fondu WAK bylo pouze v jeho vlastním zájmu a v souladu se zkouškou soukromého investora, a že se tedy nejednalo o státní podporu pro společnost GfW. Skutečnost, že rozhodnutí fondu WAK zvýhodnilo vinaře a obchodníky, nemá žádný význam, neboť nešlo o úmysl, ale jen o důsledek snahy fondu WAK získat zpět co nejvíce svých vlastních prostředků.
(136)
Komise konstatuje, že při podřízení a prominutí svých pohledávek neposkytl fond WAK vinařům ani obchodníkům žádnou státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.3 Klasifikace podpory jako podpory protiprávní
(137)
Vzhledem k tomu, že prvek podpory obsažený v úvěru poskytnutém fondem WAK ve prospěch společnosti GfW byl přiznán a vyplacen bez předchozího oznámení Komisi, je to protiprávní ve smyslu čl. 1 písm. f) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 z 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (37).
VI.4 Výjimky uvedené v článku 107 Smlouvy týkající se úvěru poskytnutého společnosti GfW
(138)
Je proto nutno prověřit, zda jedna z výjimek ze zákazu státní podpory podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU platí.
(139)
Ze současného pohledu nejsou výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 a odst. 3 písm. a), b) a d) použitelné, neboť dotyčná podpora není ani:
-
podporou, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností, ani
-
podporou, která má napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu nebo napravit vážné narušení v hospodářství některého členského státu, ani
-
podporou určenou na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, pokud tato podpora neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu.
(140)
Čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU je proto jedinou výjimkou, která by případně mohla platit:
(141)
V době poskytnutí podpory byla podpora prvovýrobcům posuzována přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU. V souladu s tehdejší praxí by podpora investic, úvěry, chov hospodářských zvířat, organizace producentů, reklama a propagace, náhrada škody způsobené nemocemi, pojistné a technická pomoc mohly být při splnění určitých kritérií považovány za slučitelné s vnitřním trhem. Žádná z uvedených forem slučitelné podpory však nemůže být použita k vynětí dotyčné podpory.
(142)
Kromě toho ve snaze neponechat nic náhodě Komise přezkoumala, zda pokyny pro záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích není možné použít pro daný případ. První podmínkou, kterou musí podnik splnit, pokud má pro něj být podpora při záchraně a restrukturalizaci přínosem, je to, že se musí skutečně jednat o podnik v obtížích ve smyslu pokynů pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (38). Z informací, které má Komise k dispozici, nic nenasvědčuje tomu, že by se podnik nacházel v obtížích ve smyslu výše uvedených pokynů v době, kdy byla podpora poskytnuta. Teprve o rok později v důsledku propadu trhu se společnost GfW ocitá v problémech.
(143)
V každém případě Komise chce poukázat na to, že je na dotyčném členském státu, aby naplňoval závazek spolupráce, který má vůči Komisi, a poskytl Komisi vše potřebné k tomu, aby mohla ověřit, zda všechny podmínky pro výjimku, o kterou žádá, byly splněny (39). V daném případě Německo nepodalo dostatečné informace umožňující Komisi posoudit údaje z hlediska těchto pokynů a německé orgány neposkytly dostatečnou dokumentaci, která by Komisi umožnila posoudit tuto podporu z hlediska ostatních forem slučitelné pomoci uvedených v bodě 126, a to i přes informace poskytnuté Komisí v bodě 44 rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení.
(144)
Opatření podpory, jejichž slučitelnost je třeba posuzovat přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU, musí být prováděna restriktivně. Je nutno dát jasně najevo, že kladné účinky podpory převažují nad škodlivými dopady, které podpora může mít na hospodářskou soutěž a řádné fungování vnitřního trhu. Jednostranná opatření státní podpory, která mají pouze zlepšit finanční situaci producentů, ale v žádném případě nepřispívají k rozvoji odvětví, tato kritéria nenaplňují, a tudíž představují provozní podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(145)
Z výše uvedených důvodů nevyhovuje podpora poskytnutá společnosti GfW ve formě úvěru žádné z možných výjimek podle čl. 107 odst. 3. Představuje proto podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(146)
Žádné další výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU nelze uplatnit.
VII. ZÁVĚRY
(147)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že úvěr poskytnutý společnosti GfW nelze považovat za slučitelný s vnitřním trhem. Komise zároveň konstatuje, že Německo uplatnilo dané opatření protiprávně.
(148)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že následné podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek a budoucích úrokových plateb nepředstavuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ani ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem.
(149)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že nákup hroznového moštu se uskutečnil za tržní ceny a v souladu s běžnou obchodní praxí, a nepředstavuje proto státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky s vínem.
(150)
Pokud je neoprávněně poskytnutá státní podpora shledána neslučitelnou s vnitřním trhem, přirozeným důsledkem toho je, že tato podpora by měla být vrácena, aby se - pokud možno - obnovilo konkurenční postavení, které existovalo, než byla podpora poskytnuta.
(151)
Vzhledem k tomu, že žádný právní nástupce společnosti GfW neexistuje, navrácení finančních prostředků není podle ustálené judikatury možné (40),
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve výši rozdílu mezi účtovanou úrokovou sazbou z úvěru poskytnutého společnosti GfW a tržní úrokovou sazbou včetně rizikové přirážky, která měla být zaúčtována k úvěru, protiprávně poskytnutá Německem v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie ve prospěch společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK nepředstavuje podporu pro společnost GfW ani pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 3
Nákup hroznového moštu v roce 1999 společností GfW nepředstavuje podporu pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 4
Německo nemusí od příjemce získat zpět podporu uvedenou v článku 1 vzhledem k tomu, že se příjemce nachází v platební neschopnosti a byl zrušen a vymazán z obchodního rejstříku a žádný právní nástupce neexistuje.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno pro Spolkovou republiku Německo.
V Bruselu dne 29. června 2011.
DECISÃO DA COMISSÃO
de 29 de junho de 2011
relativa ao auxílio estatal n.o SA.14554 (C 7/04) executado pela Alemanha a favor da Gesellschaft für Weinabsatz (empresa de comercialização de vinhos)
[notificada com o número C(2011) 4426]
(O texto na língua alemã é o único que faz fé)
(2012/268/UE)
A COMISSÃO EUROPEIA,
Tendo em conta o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia, nomeadamente o artigo 108.o, n.o 2, primeiro parágrafo (1),
Após ter convidado as partes interessadas a apresentar as suas observações nos termos da referida disposição (2),
Considerando o seguinte:
I. PROCEDIMENTO
(1)
No seguimento de uma queixa recebida a 10 de maio de 2001, a Comissão pediu esclarecimentos à República Federal da Alemanha por ofício de 9 de novembro de 2001. A medida foi notificada por ofício de 5 de março de 2002, recebido a 8 de março de 2002, em resposta a esse pedido da Comissão. Dado que, à data, a medida já tinha sido aplicada, foi incluída na lista dos auxílios não notificados (auxílio n.o NN 159/02).
(2)
A Alemanha enviou informações adicionais por ofício datado de 20 de novembro de 2002, recebido a 25 de novembro de 2002, por ofício datado de 28 de abril de 2003, recebido a 2 de maio de 2003, por ofício datado de 27 de maio de 2003, recebido a 28 de maio de 2003, e por telecópia datada de 2 de outubro de 2003.
(3)
Por ofício de 19 de fevereiro de 2004, com a referência SG-Greffe (2004) D/200645, a Comissão informou a Alemanha da sua decisão de dar início ao procedimento previsto no artigo 108.o, n.o 2, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia (TFUE) relativamente ao referido auxílio.
(4)
A decisão da Comissão de dar início ao procedimento foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia (3). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentar as suas observações relativas ao auxílio em causa.
(5)
A Comissão não recebeu observações a este respeito das partes interessadas (4).
(6)
Por ofício datado de 18 de março de 2004, com receção registada a 23 de março de 2004, a Alemanha transmitiu novas observações à Comissão, que complementou por ofício datado de 10 de janeiro de 2006, registado nessa data, e por ofício datado de 13 de julho de 2007, registado a 16 de julho de 2007.
(7)
Por ofício de 21 de outubro de 2008, com a referência SG-Greffe (2008) D/206430, a Comissão informou a Alemanha da sua decisão de alargar a incidência do procedimento iniciado relativamente ao auxílio em questão, em conformidade com o artigo 108.o, n.o 2, do TFUE.
(8)
A decisão da Comissão de alargar a incidência do procedimento foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia (5). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentar as suas observações relativas ao auxílio.
(9)
A Comissão não recebeu observações a este respeito das partes interessadas.
(10)
Após um pedido de prorrogação datado de 17 de novembro de 2008, aceite pela Comissão a 21 de novembro de 2008, a Alemanha apresentou observações à Comissão por ofício datado de 23 de dezembro de 2008, registado a 5 de janeiro de 2009.
II. DESCRIÇÃO PORMENORIZADA DO AUXÍLIO
II.1. Denominação da medida
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht - empréstimo à Gesellschaft für Weinabsatz (empresa de comercialização de vinhos) e posteriores renúncias.
II.2. Base jurídica
(12)
A medida foi executada com base num acordo contratual celebrado entre o Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (o WAK, Fundo para a reconstrução das zonas vitivinícolas da Renânia-Palatinado) e a Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (a GfW, Empresa de comercialização de vinhos do Palatinado).
II.3. Objetivo
(13)
O objetivo da medida era a concessão de um empréstimo à GfW para compra de mosto a empresas vitivinícolas e comerciantes de produtos vitivinícolas. Como garantia foram acordados ativos patrimoniais. Esses ativos foram também sujeitos a vários graus de reserva de propriedade («Eigentumsvorbehalt») por parte das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas («Weinbaugetriebe und Kommissionäre»), sob a forma de reserva de propriedade simples, alargada ou prolongada. A renúncia a créditos em dívida ocorreu quando a GfW ficou em dificuldades financeiras devido a uma queda dos preços de mercado.
II.4. Organismo público
(14)
O WAK é uma pessoa coletiva de direito público do Estado Federado da Renânia-Palatinado, registada em Mainz. Opera no setor vitivinícola como um banco e dedica-se habitualmente à concessão de empréstimos para emparcelamento («Flurbereinigung»). É financiado por contribuições, taxas, empréstimos e subvenções (artigo 8.o, n.o 1, da Weinbergsaufbaugesetz - Lei de fomento da vitivinicultura).
II.5. Beneficiários
(15)
O beneficiário da medida foi a GfW, à qual o WAK efetuou um empréstimo em condições não conformes com as condições do mercado.
(16)
A GfW era uma filial a 100 % da Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (Associação das empresas agrícolas e vitivinícolas da Renânia-Palatinado-sul). Foi fundada em 1984 com vista à comercialização de vinhos e dedicava-se à produção e comercialização de vinhos espumantes, sumo de uva, geleia de uva, aguardentes vínicas e brandy. A GfW também prestava às empresas vitivinícolas serviços relacionados com medidas de destilação («Destillationsmaßnahmen»). Estas compreendiam as medidas abrangidas pela organização comum de mercado (6) e as destilações financiadas pelo estado, normalmente efetuadas com base em decisões do Conselho (7). A GfW servia ainda de consultor neste domínio aos pequenos vitivinicultores e organizava o transporte do vinho para as destilarias.
(17)
Outros possíveis beneficiários são as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas, aos quais, em resultado do empréstimo, a GfW ficou em condições de comprar mosto e que não renunciaram a nenhum dos créditos que lhes eram devidos pela GfW quando o WAK decidiu fazê-lo na altura em que a GfW ficou em dificuldades financeiras.
II.6. Contexto do auxílio
(18)
Em 1999, recorrendo a um empréstimo de 15 302 696,25 EUR do WAK e a recursos próprios, a GfW comprou 44 milhões de litros de mosto, dos quais 60 % tinham, pelo menos, 60° Oechsle e, em média, 81° Oechsle. Os restantes 40 % eram mosto de vinho de mesa comum, com, pelo menos, 44° Oechsle, e foram comprados para tirar partido das condições vantajosas da destilação preventiva. Estes mostos foram comprados ao preço médio de 0,38 EUR por litro, não tendo sido comprado nenhum vinho acabado. A compra foi efetuada com reserva de propriedade simples, alargada ou prolongada («einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte») a favor das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas. Concomitantemente, foi acordado que estes mesmos ativos patrimoniais serviriam de garantia ao WAK.
(19)
De acordo com as informações prestadas pela Alemanha, o plano de negócios da GfW era tirar partido das possibilidades de destilação ao abrigo do Regulamento (CEE) n.o 822/87 do Conselho relativamente a 40 % do mosto e transformar 60 % do mosto em vinho de base para elaboração de vinhos espumantes, que seria vendido a produtores de vinhos espumantes. Além disso, a GfW planeava armazenar 20 % do vinho de base durante nove meses a um ano, a fim de tirar partido das subvenções da UE à armazenagem de vinho ao abrigo do Regulamento (CEE) n.o 822/87, antes de o vender no mercado como vinho de base para elaboração de vinhos espumantes.
(20)
Em 11 de novembro de 1999, as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas receberam um pagamento por conta de 80 % do preço de compra. Foi efetuado, em média, o pagamento por conta de 0,31 EUR por litro.
(21)
Em 1999, a GfW enviou 40 % das suas existências para destilação preventiva. Devido à queda dos preços no mercado do vinho de base no final de 1999, a GfW decidiu não vender nenhum vinho de base nesse ano, optando por aguardar a recuperação do mercado em 2000.
(22)
Em 2000, devido ao maior volume da colheita e à queda das vendas de vinhos espumantes, o mercado do vinho branco contraiu-se ainda mais, tendo os preços médios descido, em alguns casos, 0,20 EUR. Muito do vinho a granel ainda armazenado teve de ser enviado para nova campanha de destilação.
(23)
Em virtude de uma alteração da organização comum do mercado vitivinícola em 1999, que entrou em vigor a 1 de agosto de 2000, a destilação preventiva ao abrigo do Regulamento (CEE) n.o 822/87 foi substituída pela destilação destinada a abastecer o mercado do álcool de boca ao abrigo do Regulamento (CE) n.o 1493/1999 do Conselho. As condições eram bastante menos vantajosas e apenas foi possível obter cerca de metade do preço anterior de 0,50 a 0,55 EUR por litro destinado à destilação preventiva.
(24)
Em virtude da queda dos preços em 2000, foi impossível à GfW obter os lucros esperados no mercado vinícola e na destilação destinada a abastecer o mercado do álcool de boca. Em consequência disso, o valor contabilístico das existências da GfW teve de ser significativamente reduzido e o passivo passou a exceder os ativos da empresa.
(25)
Face a estes problemas comerciais, foi efetuado um apuramento contabilístico provisório à data de 31 de outubro de 2000, o qual foi examinado por um auditor. Em 31 de outubro de 2000, o passivo da GfW (15 670 155 EUR) excedia os ativos correntes (9 886 856 EUR) em 5 783 299 EUR e a empresa tinha os passivos indicados no quadro seguinte. De acordo com o relatório da Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, se nada fosse feito para o evitar, a GfW encontrar-se-ia, muito em breve, em processo de insolvência, devido ao facto de o seu passivo exceder os seus ativos («Überschuldung»).
(26)
Quadro 1
(em EUR)
Passivos
Montante
Com o WAK
10 150 959
Com instituições financeiras
726 892
Com fornecedores
218 460
Com empresas vitivinícolas e comerciantes de produtos vitivinícolas
4 355 581
Outros
218 263
Total
15 670 155
(27)
De acordo com o artigo 19.o da Lei das insolvências (Insolvenzordnung) alemã, o facto de o passivo de uma empresa exceder os ativos constitui motivo para abertura de um processo de insolvência. Em consequência disso, ao abrigo do artigo 64.o da antiga versão da GmbHG, em conjugação com o artigo 19.o da Lei das insolvências alemã, a direção da GfW ficou obrigada a solicitar a abertura do processo de insolvência no prazo de três semanas a contar da data em que a empresa ficou na situação em que o seu passivo excedia os ativos («Überschuldung»).
(28)
Perante a insolvência iminente, a GfW solicitou a alguns credores (o WAK, as empresas vitivinícolas e cerca de 130 comerciantes ligados à compra descrita no considerando 18) que renunciassem a parte dos créditos que lhes eram devidos, a fim de que a empresa pudesse continuar em atividade. No caso das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas, a renúncia visava 90 % dos créditos em dívida, o que significava que estes credores só receberiam mais 2 % do preço de compra acordado. O restante défice seria eliminado por subordinação de créditos e renúncia a créditos, na medida do necessário, por parte do WAK.
(29)
Como credor principal (ver o quadro 1) e com garantias mais frágeis, o WAK tinha grande interesse em evitar a insolvência iminente. Tentou, por isso, convencer as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas a renunciarem a parte dos créditos que lhes eram devidos. O WAK assinou ainda, com a GfW, um acordo, datado de 4 de dezembro de 2000, pelo qual concordava em subordinar uma parte dos seus créditos em dívida - correspondente ao défice da GfW - aos dos outros credores. O montante final da subordinação de créditos só seria especificado depois da receção das declarações de renúncia a créditos aguardadas das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas, de modo a minimizar o montante subordinado. Foi igualmente acordado que o WAK, caso viesse a revelar-se necessário para evitar o processo de insolvência, renunciaria a um montante de créditos idêntico ao que subordinara.
(30)
Do total de 2 700 empresas vitivinícolas e comerciantes de produtos vitivinícolas, 1 700 declararam-se dispostos a renunciar a 90 % dos créditos que lhes eram devidos, o que correspondia a cerca de 60 % dos créditos pendentes desse grupo. Todavia, as outras empresas vitivinícolas e os outros comerciantes de produtos vitivinícolas ou recusaram explicitamente a proposta ou não responderam. Ficou claro que alguns desses comerciantes e empresas decidiram não renunciar aos seus créditos por se encontrarem numa posição que oferecia maiores garantias - alguns deles dispunham de reserva de propriedade prolongada e já tinham recebido um pagamento por conta de 80 % do preço acordado. Nessas circunstâncias, em caso de processo de insolvência, receberiam mais do que os 2 % do preço de compra acordado que lhes foram propostos.
(31)
Por outro lado, uma série de empresas vitivinícolas e comerciantes de produtos vitivinícolas moveu ações contra a GfW, tendo o tribunal proposto acordos transacionais. Nos termos desses acordos, a GfW pagaria 70 % dos créditos em dívida e 30 % seriam objeto de renúncia. O tribunal também decidiu que a GfW teria de arcar com 80 % das custas judiciais. Outros tribunais propuseram acordos transacionais semelhantes e, nessas circunstâncias, a GfW já não podia esperar que as outras empresas vitivinícolas e os outros comerciantes de produtos vitivinícolas concordassem em renunciar a 90 % dos créditos que lhes eram devidos. Além disso, vários comerciantes de produtos vitivinícolas e empresas vitivinícolas passaram a afirmar que exigiriam o pagamento integral dos 20 % restantes.
(32)
O artigo 305.oa da Lei das insolvências alemã estabelece que basta um dos credores decidir-se pela execução, depois de iniciadas negociações de um acordo extrajudicial («außergerichtliche Einigung») alternativo à liquidação das dívidas, para que esse acordo deixe de ser possível.
(33)
Por conseguinte, contrariamente à sua intenção inicial, a GfW já não podia solicitar às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas que renunciassem a créditos que lhes eram devidos. Em vez disso, a GfW assinou um acordo com o WAK, datado de 21 de fevereiro de 2001, nos termos do qual este concordava em cobrir totalmente o défice da GfW em 2000, renunciando para o efeito a 5 005 441,60 EUR dos seus créditos. Relativamente à dívida restante, não seriam cobrados juros referentes ao período compreendido entre 1 de janeiro e 31 de dezembro de 2001. O acordo também estabelecia que os créditos restantes das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas seriam pagos na íntegra. Deste modo, ficava assegurada a garantia dos créditos não subordinados do WAK, a situação deficitária era solucionada, o processo de insolvência era, temporariamente, evitado e a GfW podia continuar em atividade.
(34)
No período compreendido entre 1 de novembro e 31 de dezembro de 2000, a GfW pagou ao WAK, a título de amortizações do empréstimo, o montante de 1 440 446,92 EUR. Entre 2001 e 2005, a GfW continuou em atividade e pagou periodicamente ao WAK, a título de amortizações do empréstimo, um montante total de 3 728 969,40 EUR. Além disso, em 2001, a GfW pagou ao WAK 149 757,16 EUR de juros.
(35)
Devido à redução do volume de negócios nas áreas habituais de negócio da GfW, assim como à capitalização insuficiente, a empresa decidiu, com efeitos a 31 de dezembro de 2004, cessar atividades e proceder à sua liquidação. Foram vendidas as existências de todas as áreas de negócio restantes. As receitas foram utilizadas em amortizações ao WAK. Foi acordado com o comprador (um privado) que o valor das existências restantes à data de 31 de dezembro de 2004, segundo o inventário então efetuado, seria transferido para o WAK no final de 2005. Esse valor seria o preço de compra inicial de 79 579,79 EUR.
(36)
A GfW acabou por ser dissolvida a 1 de junho de 2005, tendo sido eliminada do registo comercial em 2006. Não existe nenhum sucessor legal nem nenhuma pessoa coletiva do qual o auxílio possa ser recuperado.
(37)
À data de 31 de dezembro de 2005, tinham sido amortizados 9 897 154,65 EUR do empréstimo e pagos 793 994,99 EUR de juros. Depois da liquidação dos ativos restantes da GfW (87 079,79 EUR), o saldo da dívida ao WAK (cerca de 313 000 EUR) foi declarado incobrável e foi anulado. A parte do empréstimo que nunca foi amortizada cifrou-se, portanto, em 5 318 441,60 EUR (soma do montante de 5 005 441,60 EUR que foi objeto da renúncia inicial a créditos com o saldo em dívida depois da liquidação, os referidos 313 000 EUR).
II.7. Natureza e intensidade do auxílio
(38)
O empréstimo de 15 302 696,25 EUR do WAK à GfW foi efetuado em várias prestações em 1999, por 12 a 18 meses:
(em EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Total
15 302 696,25
(39)
As taxas de juro cobradas foram as seguintes:
4.o trimestre de 1999
3,28 %
1.o trimestre de 2000
3,51 %
2.o trimestre de 2000
4,15 %
3.o trimestre de 2000
4,80 %
4.o trimestre de 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Em 11 de novembro de 1999, os fornecedores receberam um pagamento por conta de 80 % do preço acordado. Além disso, em virtude da reserva de propriedade prolongada concedida a alguns fornecedores, cujos produtos não foram transformados, lotados ou misturados na totalidade, parte das existências foi utilizada como garantia dos créditos de 20 % que lhes eram devidos. Também foi acordado que as existências constituiriam garantia em benefício do WAK. Todavia, devido à reserva de propriedade, enquanto os créditos em dívida com reserva de propriedade prolongada não fossem regularizados, o WAK só disporia de um direito secundário em relação a parte das existências. Os mais expostos à oscilação subsequente dos preços eram a GfW e os seus credores, dos quais o principal era o WAK.
(41)
O pagamento de juros pelo empréstimo do WAK à GfW foi limitado: de 11 de novembro a 31 de dezembro de 1999 venceram juros à taxa de 3,28 %, de 1 de janeiro a 31 de dezembro de 2000, a uma taxa de 3,51 % a 5,15 %, e de 1 de janeiro a 31 de dezembro de 2001, a uma taxa de 4,55 % a 5,25 %. Após 31 de dezembro de 2001 não foram exigidos mais juros.
(42)
Atendendo ao risco que o WAK assumiu quando emprestou o dinheiro à GfW, a taxa de juro normal deveria ter sido majorada com um prémio de risco substancial. Como a taxa de juro não foi majorada com esse prémio, existiu um elemento de auxílio quando da concessão do empréstimo. Esse elemento pode ser calculado como a diferença entre a taxa de juro cobrada, por um lado, e a soma da taxa de juro de mercado com o prémio de risco que deveria ter sido aplicado, por outro.
(43)
De acordo com a Comunicação da Comissão relativa ao método de fixação das taxas de referência e de atualização (8), alterada pela Comunicação da Comissão relativa a uma adaptação técnica do método de fixação das taxas de referência e de atualização (9), aplicável ao período em causa, a taxa de referência de base para a Alemanha situava-se entre 5,23 % e 6,33 %. De acordo com a referida comunicação, a taxa de referência determinada é uma taxa mínima, que pode ser aumentada em situações de risco especial (por exemplo, empresas em dificuldades ou ausência das garantias normalmente exigidas pelos bancos). Nestes casos, o prémio pode atingir 400 pontos de base e mesmo um nível superior, caso se conclua que nenhum banco privado teria aceitado efetuar o empréstimo em questão.
(44)
Segundo as autoridades alemãs, as taxas de juro cobradas pelos bancos alemães, no mesmo período, para empréstimos similares, situavam-se entre 5,25 % e 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) e entre 5,40 % e 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Duração da medida
(45)
Medida pontual.
II.9. Razões que levaram ao início do procedimento formal de investigação
(46)
A Comissão iniciou o procedimento formal de investigação previsto no artigo 108.o, n.o 2, do TFUE porque suspeitou de que a subordinação de créditos e a renúncia a créditos poderiam configurar um auxílio estatal, na aceção do artigo 107.o do mesmo tratado.
(47)
Em concreto e com base nas informações disponíveis quando da abertura inicial do procedimento formal de investigação, a Comissão examinara se a subordinação de créditos e a renúncia a créditos tinham sido efetuadas de acordo com o «teste do credor privado».
(48)
Este teste avalia se, nas mesmas condições de mercado, um credor privado agiu ou agiria da mesma forma que o credor público. No caso em apreço, à data de 31 de outubro de 2000, os credores privados tinham créditos a receber da GfW no montante de 5,5 milhões de EUR, mas nenhum deles renunciou aos mesmos. O relatório elaborado por um auditor independente mostrou que a subordinação de créditos e a renúncia a uma parte dos créditos pelo WAK faziam efetivamente sentido do ponto de vista económico, mas não explicou por que razão nenhum dos outros credores estava disposto a renunciar aos créditos que lhe eram devidos.
(49)
Quando do início do procedimento formal de investigação, a Comissão concluiu que, naquela fase, não podia excluir-se que a subordinação de créditos e a renúncia a créditos (o empréstimo à GfW e os futuros pagamentos de juros por esse empréstimo), por parte do WAK, não passassem no teste do credor privado, uma vez que pareciam exceder o absolutamente necessário e favorecer excessivamente não apenas a GfW, mas também os outros credores (sobretudo as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas), cujos créditos foram totalmente amortizados.
(50)
O procedimento formal de investigação inicial foi então alargado à concessão do empréstimo. Concretamente, surgiram dúvidas quanto à concessão do empréstimo nas condições do mercado (não foi aplicado nenhum prémio de risco) e com garantias suficientes.
(51)
Ao alargar-se o âmbito do procedimento formal de investigação, voltaram a surgir dúvidas quanto à eventualidade de ter existido um auxílio às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas. As informações disponíveis à data pareciam indicar que o preço pago pelo mosto excedia o preço de mercado, que o objetivo da transação não era maximizar os lucros, mas sim apoiar o mercado do vinho e do mosto, e que as garantias concedidas às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas, no contrato de venda, eram mais vantajosas do que em circunstâncias normais.
(52)
As dúvidas relativamente ao preço foram reforçadas por documentos facultados pela Alemanha depois da abertura inicial do procedimento, que mostravam uma oscilação do preço por litro (sem IVA) do vinho de mesa na região de Pfalz-Rheinhessen em 1999, entre o mínimo de 0,26 EUR, em outubro/novembro, e o máximo de 1,10 EUR, em fevereiro, junho e novembro/dezembro, com valores intermédios de 0,30 EUR, de junho a setembro, e 0,35 EUR, em abril. O preço mínimo de mercado que podia ser obtido para o vinho de mesa quando o empréstimo foi efetuado era, portanto, de 0,26 EUR por litro.
(53)
O preço médio de compra de 0,38 EUR por litro teria, portanto, sido superior ao preço de mercado mais baixo (0,26 EUR por litro).
III. QUEIXAS E INFORMAÇÕES DE TERCEIROS
(54)
A Comissão recebeu informações de que a renúncia a créditos acima referida foi financiada por fundos do WAK. O estado federado da Renânia-Palatinado, a autoridade pública financiadora do WAK, terá ponderado uma injeção de capital, devido aos capitais próprios reduzidos do WAK, mas acabaria por abandonar a ideia.
(55)
A Comissão recebeu uma queixa relativa ao alegado auxílio estatal associado à renúncia a créditos por parte do WAK. O queixoso referiu que a GfW concorria na venda de destilados vínicos e que, em virtude da renúncia a favor dessa empresa, a concorrência teria grandes problemas na venda dos seus produtos. O queixoso apresentou vários artigos de jornal com informações relativas à renúncia do WAK a créditos em dívida, em benefício da GfW.
(56)
O mesmo queixoso enviou igualmente um ofício que recebera da procuradoria do ministério público de Kaiserslautern (serviços centrais dos crimes económicos) em resposta a uma carta que dirigira a esses serviços. O ofício dessa procuradoria resume as informações recebidas do queixoso sob a forma de artigos de jornal e de afirmações, informando-o de que, com base nessas mesmas informações, não existiam motivos para a abertura de uma investigação criminal («strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten»).
IV. OBSERVAÇÕES DAS PARTES INTERESSADAS
(57)
A Comissão não recebeu nenhuma observação no âmbito do procedimento formal de investigação.
(58)
As várias cartas recebidas do queixoso depois da abertura inicial do procedimento não acrescentaram nenhum facto ou argumento novo.
V. OBSERVAÇÕES DA ALEMANHA
V.1. Elemento de auxílio quando da concessão do empréstimo
(59)
As autoridades alemãs prestaram amplas informações sobre as condições do empréstimo efetuado pelo WAK à GfW, as quais foram incluídas na descrição da medida na secção II.
(60)
Nas suas observações, concordam que a taxa de juro aplicada pelo WAK ao empréstimo à GfW foi inferior à taxa de mercado. As autoridades alemãs reconhecem que a diferença entre a taxa de mercado e a taxa de juro aplicada constitui uma ajuda à GfW, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE.
(61)
A Alemanha facultou igualmente prova de que a GfW foi liquidada e dissolvida, com efeitos a 1 de junho de 2005. Foram vendidas as existências de todas as áreas de negócio restantes. As receitas foram utilizadas em amortizações ao WAK. Foi acordado com o comprador (um privado) que o valor das existências restantes à data de 31 de dezembro de 2004, segundo o inventário então realizado, seria transferido para o WAK no final de 2005. Esse valor seria o preço de compra inicial de 79 579,79 EUR. A GfW foi eliminada do registo comercial em 2006, não existindo nenhum sucessor legal nem nenhuma pessoa coletiva do qual o auxílio possa ser recuperado. Segundo as autoridades alemãs, em conformidade com a jurisprudência (10), a recuperação não é, portanto, possível.
(62)
A Alemanha garantiu que a concessão, pela GfW, de reserva de propriedade simples, alargada ou prolongada às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas, no âmbito da venda de mosto, estava de acordo com as práticas de negócio normais. Assegurou ainda que a aceitação de ativos patrimoniais como garantia, apesar da reserva de propriedade, como fez o WAK no empréstimo à GfW, também está de acordo com as práticas de negócio normais.
(63)
Além disso, as autoridades alemãs afirmam que a compra de mosto pela GfW no outono de 1999 foi efetuada ao preço de mercado, porque 60 % do mosto comprado era mosto de qualidade (pelo menos 60° Oechsle) e não mosto de vinho de mesa comum, como se presumiu no início do procedimento formal de investigação. Segundo a Alemanha, os requisitos de qualidade para a elaboração de vinhos espumantes são mais exigentes do que os requisitos para vinho de mesa (mínimo 60° Oechsle e 44° Oechsle, respetivamente). Os restantes 40 % de mosto eram constituídos por mosto de vinho de mesa comum e foram comprados para tirar partido das condições vantajosas da destilação preventiva.
(64)
Nas suas observações, as autoridades alemãs salientam que o conceito comercial da GfW relativamente a 60 % das existências consistiu na compra de grandes quantidades de mosto de alta qualidade e na subsequente transformação deste em lotes homogéneos de vinho de base para elaboração de vinhos espumantes («Sektgrundwein»), em conformidade com os requisitos de homogeneidade e qualidade das adegas. O vinho de base para elaboração de vinhos espumantes tem de ter um teor de SO2 baixo e um teor de ácidos de frutos elevado. Isto só podia ser conseguido se o mosto fosse comprado durante o período de vendas do outono e mediante a transformação, pela própria GfW, do mosto em vinho de base.
(65)
Segundo as informações prestadas pela Alemanha, o preço básico pago por um litro de mosto de 60° Oechsle no mercado do vinho de base destinado à elaboração de vinhos espumantes era de 0,312 EUR. Eram pagos 0,005 EUR suplementares por litro por cada grau Oechsle adicional (até ao máximo de 80° Oechsle). O pagamento às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas pelo mosto de alta qualidade (60 % do mosto comprado) foi efetuado de acordo com este princípio.
(66)
Neste contexto, a Alemanha invoca o conceito de «mercado pertinente» e considera que o preço de mercado do vinho de mesa comum não pode servir de referência para os 60 % em causa das existências, dado que o mercado pertinente no caso da GfW não era o mercado do vinho de mesa comum, mas sim o mercado do vinho de base de qualidade superior destinado à elaboração de vinhos espumantes. A Alemanha também refere a teoria da substituição da procura, segundo a qual dois produtos não são comercializados no mesmo mercado se um não puder substituir o outro, mesmo que o preço de um deles mude. No caso em apreço, os requisitos específicos do mosto e do vinho de base para elaboração de vinhos espumantes inviabilizam a substituição destes por mosto de vinho de mesa comum ou por vinho de mesa, mesmo que o preço do vinho de mesa desça significativamente. Por conseguinte, uma descida no preço do vinho de mesa não influencia o preço do mosto destinado à elaboração de vinhos espumantes, porque um não pode substituir o outro.
(67)
De acordo com os dados estatísticos de importação da Deutsche Weinbauverband (Associação dos vitivinicultores alemães) relativos aos anos de 1998 a 2001, o vinho branco importado - que, devido à sua elevada qualidade, é adequado para elaboração de vinhos espumantes - tinha um preço de mercado de 0,38 EUR por litro, bastante acima dos 0,26 EUR por litro registados para o vinho de mesa. Nas suas observações, as autoridades alemãs concluíram que existem dois mercados separados: um para o vinho de mesa comum e o mosto de vinho de mesa; o outro para o vinho de base de alta qualidade e o mosto de alta qualidade a utilizar na elaboração de vinhos espumantes.
(68)
Segundo as autoridades alemãs, deve, portanto, concluir-se que o mercado pertinente para o vinho não destinado à destilação é o mercado do vinho de base de alta qualidade para elaboração de vinhos espumantes, no qual se atingem preços muito mais elevados (0,38 EUR por litro) do que o preço de mercado do vinho de mesa comum (0,26 EUR por litro). As autoridades alemãs consideram, portanto, que o preço pago pela GfW pelo mosto foi conforme com o preço de mercado no mercado pertinente e incluiu uma margem de lucro normal.
(69)
Por outro lado, a GfW planeava participar nos programas de armazenagem e destilação subvencionadas pela UE (a empresa já tinha prestado antes estes serviços aos vitivinicultores). No âmbito do programa de armazenagem, foram pagos 0,06 EUR por litro no respeitante aos 20 % das existências que estava previsto serem vendidos mais tarde como vinho de base para elaboração de vinhos espumantes. No âmbito do programa de destilação, foram pagos 0,50-0,55 EUR por litro no respeitante aos 40 % das existências enviados para destilação.
(70)
Na opinião da Alemanha, era possível lucrar com estas atividades quando o WAK efetuou o empréstimo à GfW. Por um lado, a GfW pretendia destinar à destilação preventiva, em dezembro de 1999, 40 % do mosto adquirido, a um preço de destilação consideravelmente superior ao preço de compra (0,50-0,55 EUR por litro). Por outro, previa-se que os produtores de vinhos espumantes pagariam preços relativamente bons (entre 0,36 e 0,41 EUR por litro) por lotes grandes de vinho de base de qualidade uniforme garantida. A Alemanha considera que a GfW poderia ter conseguido um produto de venda médio de 0,44 a 0,46 EUR por litro, muito acima dos 0,38 EUR por litro que, em média, foram pagos às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas.
(71)
O planeamento baseava-se nos seguintes preços indicativos:
Quantidade
Preço por litro (EUR)
Destilação
40 %
0,50-0,55
Subvenção da UE à armazenagem de vinho/mosto (1 ano): 0,06 EUR por litro; venda ulterior como vinho de base para elaboração de vinhos espumantes
20 %
0,435
Venda como vinho de base para elaboração de vinhos espumantes
40 %
0,375
(72)
Com base nestas hipóteses, previa-se um preço de venda médio de 0,44 a 0,46 EUR por litro.
(73)
As previsões de vendas supra permitem efetuar o seguinte cálculo de lucros:
Preço por litro (EUR)
Preço de compra e transformação
0,37-0,38
Produto da venda como vinho de base para elaboração de vinhos espumantes; subvenções à destilação e à armazenagem
0,44-0,46
Lucro previsto
0,06-0,09
(74)
Com base no volume total de aproximadamente 44 milhões de litros, previa-se um lucro total aproximado compreendido entre 2,64 milhões e 3,96 milhões de EUR.
(75)
As autoridades alemãs também referem que o preço de mercado do vinho de mesa mencionado pela Comissão Europeia nas decisões de início do procedimento formal de investigação (0,26 EUR por litro) é o valor mais baixo para o vinho de mesa relativo a novembro de 1999, acrescentando que, nesse mês, o preço de mercado do vinho de mesa variou entre 0,26 e 0,56 EUR por litro. Além disso, este intervalo corresponde à amplitude dos preços em todo o ano de 1999. Em 2000, os preços variaram entre 0,20 e 0,41 EUR por litro. As autoridades alemãs também salientam que 60 % do mosto comprado pela GfW tinham graduação média de 81° Oechsle, valor muito superior ao exigido para o vinho de mesa (44° Oechsle), o que evidentemente se refletiu no preço que a GfW pagou pelo mosto.
V.2. Elemento de auxílio quando da subordinação de créditos e da renúncia a créditos
(76)
Segundo as autoridades alemãs, é um dado adquirido que a GfW enfrentava uma situação de insolvência depois do apuramento contabilístico provisório efetuado em novembro de 2000. O défice contabilístico da GfW era então de aproximadamente seis milhões de EUR, o que veio a confirmar-se no apuramento das contas anuais relativas a 2000. As razões do défice prendiam-se com a circunstância de o valor das existências ainda na posse da GfW ter diminuído, em virtude da queda significativa dos preços de mercado, o que significava que a empresa só conseguiria vender as suas existências a um preço inferior ao inicialmente previsto.
(77)
De acordo com as informações prestadas pelas autoridades alemãs, a 31 de outubro de 2000 o WAK ainda era credor de aproximadamente 10 milhões de EUR da GfW. Como garantia, o WAK tinha ativos patrimoniais da GfW cujo valor, na mesma data, era de 5,7 milhões de EUR. Esses ativos tinham sido objeto de reserva de propriedade (simples, alargada ou prolongada) a favor das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas, a qual, segundo as autoridades alemãs, daria prioridade a essas empresas e comerciantes em caso de insolvência. Por conseguinte, segundo as autoridades alemãs, em caso de processo de insolvência, a GfW teria de regularizar o pagamento às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas, no montante de aproximadamente 3,5 milhões de EUR, antes de poder efetuar pagamentos a qualquer outro credor.
(78)
A fim de remediar atempadamente a situação deficitária e de evitar a abertura de um processo de insolvência em conformidade com o artigo 64.o da antiga versão da GmbHG, em conjugação com o artigo 19.o da Lei das insolvências alemã, era necessário agir de imediato.
(79)
As autoridades alemãs chamam a atenção para o facto de que, como credor principal e com garantias mais frágeis, o WAK tinha um grande interesse em evitar a insolvência iminente, tendo, por isso, tentado convencer as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas a renunciarem a parte dos créditos que lhes eram devidos e acordado o seguinte com a GfW a 4 de dezembro de 2000:
-
subordinação de créditos de montante idêntico ao do défice após acordo das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas em renunciarem a 90 % dos créditos que lhes eram devidos;
-
em caso de necessidade, e apenas nesse caso, renúncia ao montante dos créditos que acordava subordinar.
(80)
Não obstante o bom início das negociações, tendo a maior parte das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas concordado em renunciar aos seus créditos, a GfW acabou por não conseguir concluí-las, devido a ações concertadas por parte de alguns comerciantes, empresas e advogados. Esses comerciantes e empresas não concordavam em renunciar aos seus créditos, por beneficiarem de garantias privilegiadas devido à reserva de propriedade alargada ou prolongada de que eram detentores, e moveram ações. Estas foram apreciadas por um tribunal, que propôs acordos transacionais. Nos termos desses acordos, a GfW pagaria 70 % dos créditos em dívida e 30 % seriam objeto de renúncia. O tribunal também decidiu que a GfW teria de arcar com 80 % das custas judiciais. Outros tribunais propuseram acordos transacionais semelhantes e, nessas circunstâncias, a GfW já não podia esperar que as outras empresas vitivinícolas e os outros comerciantes de produtos vitivinícolas concordassem em renunciar a 90 % dos créditos que lhes eram devidos. Além disso, vários comerciantes de produtos vitivinícolas e empresas vitivinícolas passaram a afirmar que exigiriam o pagamento integral dos 20 % restantes. O facto de 1 700 empresas vitivinícolas e comerciantes de produtos vitivinícolas, do total de 2 700, se terem declarado dispostos a renunciar a parte dos créditos que lhes eram devidos perdera sentido, pois o artigo 305.oa da Lei das insolvências alemã estabelece que basta um dos credores decidir-se pela execução, depois de iniciadas negociações de um acordo extrajudicial («außergerichtliche Einigung») a fim de evitar um processo de insolvência, para que esse acordo deixe de ser possível.
(81)
A 20 de fevereiro de 2001, o WAK acordou, portanto, com a GfW em cobrir o défice do ano 2000, renunciando para o efeito a 5 005 441,60 EUR dos créditos que lhe eram devidos, não exigir o pagamento de juros entre 1 de janeiro e 31 de dezembro de 2001 relativamente à dívida restante e aceitar que os créditos a favor das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas fossem pagos na íntegra. Ficava assegurada a garantia dos créditos não subordinados do WAK, a situação deficitária da GfW era solucionada, o processo de insolvência era evitado e a GfW podia continuar em atividade.
(82)
As autoridades alemãs defendem que a subordinação de créditos e a renúncia a créditos são conformes com o teste do credor privado, sustentando a sua posição com jurisprudência na matéria.
(83)
Pode ser necessário renunciar a parte dos créditos devidos para aumentar o montante efetivamente recuperado (11). Um credor privado agiria assim para minimizar as suas perdas. Se um crédito não estiver suficientemente garantido, um acordo sobre o adiamento do pagamento do mesmo aumentará a probabilidade de aquele ser pago sem perdas, dado que o devedor terá a possibilidade de superar a crise e de melhorar a situação (12). No acórdão HAMSA do Tribunal de Primeira Instância, o tribunal rejeita a prática anterior da Comissão de exigir aos credores privados e públicos, na renúncia a créditos que lhes sejam devidos, uma proporcionalidade idêntica à das dívidas respetivas. Em vez disso, o Tribunal de Primeira Instância estatuiu que o teste do credor privado também pode ser aplicado em caso de assimetria nas renúncias dos diversos credores a créditos que lhes sejam devidos. O Tribunal de Primeira Instância salienta o caráter decisivo do estatuto do credor enquanto titular de um crédito garantido, privilegiado ou normal, ou seja, do escalonamento das garantias de que beneficiam os diversos credores. Estatuiu ainda que um credor público age como um credor privado quando decide renunciar a parte dos seus créditos depois de avaliar, com a profundidade que se justifique, quanto poderá recuperar, qual é o risco de liquidação e qual é a probabilidade de a empresa recuperar viabilidade (13). Por fim, a Alemanha remete para a decisão da Comissão no caso Huta Cynku, na qual a Comissão decidiu que, a partir do momento em que a reestruturação gera receitas superiores às da liquidação, deixa de poder falar-se de vantagem e, consequentemente, de auxílio estatal (14).
(84)
Com esta fundamentação, as autoridades alemãs argumentam que, tendo em atenção a posição do WAK como credor principal e as garantias mais frágeis a favor deste, comparativamente às garantias de que beneficiavam as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas, tanto a subordinação de créditos como a renúncia a créditos passam no teste do credor privado e não constituem auxílios estatais. Num processo de insolvência, o WAK teria perdido pelo menos o mesmo e muito provavelmente teria perdido um montante significativamente maior dos créditos que lhe eram devidos.
(85)
Só se a insolvência da GfW fosse evitada e se os créditos em dívida às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas fossem regularizados teria o WAK pleno direito de garantia em relação ao resto das existências e poderia assegurar uma amortização dos seus créditos em dívida maior do que a que obteria em caso de insolvência.
(86)
Numa perspetiva ex ante, segundo as autoridades alemãs, o comportamento do WAK foi correto, em especial porque conseguiu assegurar uma amortização maior dos seus créditos convertendo a situação de fragilidade em que se encontrava ao nível de garantias num direito de garantia primário e evitando a insolvência iminente da GfW. No entendimento da Alemanha, qualquer banco privado teria agido do mesmo modo na mesma situação.
(87)
Segundo as autoridades alemãs, uma avaliação ex ante da contabilidade da GfW teria indicado que, continuando esta em atividade, o WAK conseguiria receber 5 112 918,81 EUR a título de amortizações. Em contrapartida, se a GfW tivesse entrado em processo de insolvência, o WAK só teria conseguido receber, no máximo, 2,4 milhões de EUR a esse título. Estes montantes diferem em, pelo menos, 2,7 milhões de EUR.
(88)
Isto é corroborado por um relatório datado de 3 de fevereiro de 2000, encomendado pelo WAK a um auditor independente (15) e apresentado às autoridades alemãs. Este relatório conclui que a subordinação, pelo WAK, dos créditos que lhe eram devidos, a renúncia do WAK a uma parte dos seus créditos, no montante acima referido, e a renúncia ao futuro pagamento de juros faziam sentido do ponto de vista económico. As autoridades alemãs apresentaram as razões desta conclusão, que são as seguintes:
-
Se o WAK não tivesse subordinado os seus créditos e renunciado a créditos que lhe eram devidos e ao pagamento de juros, a GfW teria tido de solicitar a insolvência e a empresa teria sido liquidada. Os créditos devidos ao WAK teriam tido de ser regularizados através da venda das existências da GfW.
-
Se a empresa tivesse sido liquidada, o valor das suas existências teria baixado. As receitas efetivas da venda das existências teriam sido apenas cerca de 50 % a 70 % do valor contabilístico. Por conseguinte, fazendo prevalecer os direitos de garantia, aquelas receitas ter-se-iam situado entre 1,84 milhões e 2,4 milhões de EUR.
-
Os processos de insolvência são dispendiosos.
-
A Lei das insolvências (Insolvenzordnung, «InsO») alemã prevê o direito de separação relativamente aos produtos com reserva de propriedade. Todavia, esta possibilidade depende da opção tomada pelo administrador de insolvência entre a execução do contrato e a separação dos ativos (artigo 103.o da InsO). Esta última só é possível se o administrador de insolvência recusar a execução do contrato, caso em que o credor pode denunciar o contrato e pedir a separação dos ativos, passando a ter direito a compensação por não execução do contrato. Os pagamentos por conta podem ser descontados. Por sua vez, a GfW poderia reclamar a recuperação dos pagamentos já efetuados, que poderiam ser descontados às compensações pela não execução do contrato.
-
Em contrapartida, depois de o WAK ter subordinado parte dos créditos que lhe eram devidos, passou a ser legalmente possível à GfW evitar o processo de insolvência; por outro lado, depois de ter renunciado a parte dos seus créditos e ao pagamento de juros, o WAK ficou com créditos pendentes de 5,15 milhões de EUR que poderia esperar recuperar devido ao facto de a GfW continuar em atividade.
-
Também é sublinhado que, se tivesse sido iniciado o processo de insolvência, a amortização de 1 440 476,92 EUR do empréstimo efetuada pela GfW ao WAK no período compreendido entre 1 de novembro e 31 de dezembro de 2000 poderia ter sido contestada pela primeira à luz das regras da insolvência. Esta contestação teria obrigado o WAK a devolver esse montante à GfW.
(89)
A Alemanha salienta que uma avaliação ex post mostra que a opção pela subordinação de créditos e pela renúncia a créditos era a que fazia mais sentido, do ponto de vista económico, dado que as amortizações recebidas ao evitar a insolvência da GfW foram de 4 670 517,65 EUR, valor superior ao máximo de 2,4 milhões de EUR que poderia ter ficado garantido no âmbito de um processo de insolvência.
(90)
A Alemanha conclui que, uma vez que a subordinação de créditos e a renúncia a créditos passaram no teste do credor privado, não existiu nenhum auxílio às empresas vitivinícolas nem aos comerciantes de produtos vitivinícolas quando dessa subordinação e renúncia por parte do WAK.
VI. APRECIAÇÃO DO AUXÍLIO
VI.1. Organização comum de mercado
(91)
Até à entrada em vigor do Regulamento (CE) n.o 479/2008 do Conselho, de 29 de abril de 2008, que estabelece a organização comum do mercado vitivinícola (16), a vitivinicultura era regulada pelo Regulamento (CE) n.o 1493/1999. O artigo 71.o do Regulamento (CE) n.o 1493/1999 do Conselho estabelece que os artigos 87.o, 88.o e 89.o do Tratado (atualmente os artigos 107.o, 108.o e 109.o do TFUE) são aplicáveis à produção e ao comércio dos produtos abrangidos por esse mesmo regulamento. Antes de 31 de julho de 2000, a vitivinicultura era regulada pelo Regulamento (CEE) n.o 822/87. O artigo 76.o do Regulamento (CE) n.o 822/87 estabelece que os artigos 92.o, 93.o e 94.o do Tratado (atualmente os artigos 107.o, 108.o e 109.o do TFUE) são aplicáveis à produção e ao comércio dos produtos referidos no artigo 1.o desse mesmo regulamento. Assim sendo, as medidas em questão devem ser apreciadas à luz das regras relativas aos auxílios estatais.
VI.2. Existência de um auxílio estatal na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE
(92)
Nos termos do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, são proibidos, na medida em que afetem as trocas comerciais entre os Estados-Membros, os auxílios concedidos pelos Estados ou provenientes de recursos estatais, independentemente da forma que assumam, que falseiem ou ameacem falsear a concorrência, favorecendo certas empresas ou certas produções.
(93)
O WAK é uma empresa de direito público financiada em parte por fundos do estado federado da Renânia-Palatinado e em parte por taxas parafiscais. O financiamento da medida proveio, portanto, de recursos estatais.
(94)
Considera-se que o auxílio a uma empresa afeta as trocas comerciais entre Estados-Membros quando a empresa opera num mercado aberto às trocas comerciais intracomunitárias (17). São substanciais as trocas comerciais de produtos agrícolas na União Europeia. A medida é, pois, passível de afetar as trocas comerciais entre Estados-Membros (18).
(95)
O Tribunal estatuiu que, para apreciar se uma medida estatal constitui um auxílio, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, há que determinar se a empresa beneficiária recebeu uma vantagem económica que não teria obtido nas condições normais do mercado (19) e/ou se a medida permitiu que a empresa não tivesse de suportar custos que normalmente teriam onerado os recursos financeiros próprios da empresa (20). Efetivamente, esta situação seria suficiente para indiciar distorções potenciais da concorrência (21).
VI.2.1. Existência de um auxílio à Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a. Concessão de um empréstimo pelo WAK
(96)
O WAK efetuou um empréstimo de 15 302 696,25 EUR no outono de 1999. A taxa de juro aplicada à GfW variou entre 3,28 % e 5,25 % ao longo do período do empréstimo. Não foi aplicado nenhum prémio de risco. No período em causa, a taxa de referência da Alemanha variou entre 5,23 % e 6,33 %.
(97)
A Alemanha concorda com a Comissão em que a concessão do empréstimo não foi efetuada nas condições do mercado. Se assim tivesse sucedido, teria sido aplicada uma taxa de base mais elevada, a qual, atendendo à segurança limitada proporcionada pela garantia do empréstimo, teria sido complementada por um prémio de risco.
(98)
Pode concluir-se que o empréstimo efetuado à GfW continha um elemento de auxílio estatal, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, uma vez que esta empresa recebeu uma vantagem económica que não teria obtido nas condições normais do mercado. O elemento de auxílio é calculado como a diferença entre, por um lado, a taxa de juro aplicada e, por outro, a soma da taxa de referência e de um prémio de risco adequado.
(99)
Eventual transmissão do auxílio a sucessores legais
(100)
Segundo a Alemanha, a GfW foi liquidada e dissolvida com efeitos a 1 de junho de 2005. Foram vendidas as existências de todas as áreas de negócio restantes. As receitas foram utilizadas em amortizações ao WAK. Foi acordado com o comprador (um privado) que o valor das existências restantes à data de 31 de dezembro de 2004, segundo o inventário então realizado, seria transferido para o WAK no final de 2005. Esse valor seria o preço de compra inicial de 79 579,79 EUR. A GfW foi eliminada do registo comercial em 2006, não existindo nenhum sucessor legal nem nenhuma pessoa coletiva do qual o auxílio possa ser recuperado. Segundo as autoridades alemãs, em conformidade com a jurisprudência (22) a recuperação não é, portanto, possível.
(101)
Uma vez que os ativos restantes da GfW foram liquidados, a pessoa que os comprou poderia ter beneficiado do auxílio concedido à GfW. Todavia, a pessoa pagou o preço de compra inicial e o mercado tinha estado em queda nos últimos anos, pelo que, claramente, o preço pago pelo comprador foi, pelo menos, o preço de mercado. A Comissão conclui, portanto, que não foi transmitido nenhum auxílio ao comprador das existências restantes da GfW. Por outro lado, a GfW deixou de existir, pelo que não é recuperável nenhum auxílio.
VI.2.1.b. Subordinação de créditos e renúncia a créditos pelo WAK
(102)
A subordinação de créditos e a renúncia a créditos e a juros foram financiadas por recursos próprios do WAK e por um empréstimo correspondente contraído pelo WAK. Deve considerar-se, portanto, que foram financiadas através de recursos do Estado.
(103)
Para determinar se a subordinação de créditos e a renúncia a créditos e a juros constituem um auxílio estatal, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, à GfW, há que determinar se esta empresa recebeu uma vantagem económica que não teria obtido nas condições normais do mercado e/ou se a medida permitiu que a GfW não tivesse de suportar custos que normalmente teriam onerado os recursos financeiros próprios da empresa. Esta apreciação tem de ser feita utilizando o teste do credor privado. Este teste avalia se, nas mesmas condições de mercado, um credor privado agiu ou agiria da mesma forma que o credor público.
(104)
Em conformidade com a jurisprudência assente, pode ser necessário renunciar a parte dos créditos devidos para aumentar o montante efetivamente recuperado. Um credor privado agiria assim para minimizar as suas perdas (23). Se um crédito não estiver suficientemente garantido, um acordo sobre o adiamento do pagamento do mesmo aumentará a probabilidade de aquele ser pago sem perdas, dado que o devedor terá a possibilidade de superar a crise e de melhorar a situação (24).
(105)
No acórdão HAMSA (25), o Tribunal de Primeira Instância rejeita a prática anterior da Comissão de exigir aos credores privados e públicos, na renúncia a créditos que lhes sejam devidos, uma proporcionalidade idêntica à das dívidas respetivas. Em vez disso, o tribunal estatuiu que o teste do credor privado também pode ser aplicado em caso de assimetria nas renúncias dos diversos credores a créditos que lhes sejam devidos. É o seguinte o teor dos n.os 168 e 169 desse acórdão:
«(168)
Quando uma empresa confrontada com uma deterioração importante na sua situação financeira propõe aos seus credores um acordo, ou uma série de acordos, de reestruturação da sua dívida com vista a recuperar a sua situação e a evitar a colocação em liquidação, cada credor é levado a ter de fazer uma escolha relativamente ao montante que lhe é oferecido no quadro do acordo proposto, por um lado, e ao montante que considera poder recuperar na sequência da eventual liquidação da empresa, por outro. A sua escolha é influenciada por uma série de fatores, tais como a sua qualidade de credor hipotecário, privilegiado ou ordinário, a natureza e amplitude das garantias que eventualmente detém, a sua apreciação sobre as hipóteses de recuperação da empresa e o benefício que teria no caso de liquidação. Se se mostrasse, por exemplo, que, na hipótese da liquidação de uma empresa, o valor de realização dos ativos desta apenas permitiria reembolsar os créditos hipotecários e privilegiados, os créditos ordinários não teriam qualquer valor. Numa tal situação, o facto de um credor ordinário aceitar renunciar ao reembolso de uma parte importante do seu crédito não constitui um sacrifício real.
(169)
Daqui resulta nomeadamente que, na falta de conhecimento dos fatores que determinam os valores respetivos das escolhas propostas aos credores, o simples facto de existir uma desproporção aparente entre os montantes a que as diferentes categorias de credores renunciaram não permite, só por si, tirar conclusões quanto à fundamentação que os levou a aceitar as remissões de dívidas propostas.»
(106)
Além disso, no processo HAMSA (26), o Tribunal de Primeira Instância estatuiu que um credor público age como um credor privado quando decide renunciar a parte dos seus créditos depois de avaliar, com a profundidade que se justifique, quanto poderá recuperar, qual é o risco de liquidação e qual é a probabilidade de a empresa recuperar viabilidade. Por fim, na sua decisão no caso Huta Cynku (27), a Comissão decidiu que, a partir do momento em que a reestruturação gera receitas superiores às da liquidação, deixa de poder falar-se de vantagem e, consequentemente, de auxílio estatal.
(107)
Tomando em consideração a jurisprudência acima citada, ao apreciar se um credor privado teria agido ou agiu do mesmo modo que o WAK, é necessário examinar as opções que se colocavam ao WAK quando se concluiu que a GfW corria o risco de insolvência e quais seriam as consequências económicas dessas opções. Em seguida, é necessário efetuar o mesmo exame relativamente às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas e apreciar depois se a situação em que o WAK se encontrava é comparável àquela em que se encontravam os referidos comerciantes e empresas e pode ser avaliada em função das ações destes.
(108)
Ao ser informado de que a GfW corria o risco de insolvência, o WAK tinha duas opções: podia deixar que se iniciasse o processo de insolvência ou podia tentar evitá-lo, chegando a um acordo com a GfW que permitisse a esta continuar em atividade. Segundo a Alemanha, que apresentou informações corroboradas por um relatório de 3 de fevereiro de 2003 elaborado por um auditor independente (ver o considerando 88), as implicações económicas dessas duas decisões seriam as seguintes. Ex ante, em caso de processo de insolvência, o WAK poderia esperar recuperar, no máximo, cerca de 2,4 milhões de EUR dos créditos que lhe eram devidos. Caso assinasse um acordo com a GfW, renunciando a parte dos seus créditos e permitindo, deste modo, que a GfW continuasse em atividade, o WAK poderia, ex ante, esperar recuperar cerca de 5,1 milhões de euros dos referidos créditos. Daqui resulta uma diferença de 2,7 milhões de EUR favorável à criação de condições para que a GfW pudesse evitar o processo de insolvência. Estarem as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas dispostos, ou não, a fazer o mesmo teria um impacto reduzido nos cálculos da recuperação, sem alterar o resultado da comparação das duas alternativas.
(109)
A estimativa de uma recuperação de 2,4 milhões de EUR em caso de insolvência, feita no referido relatório, baseia-se no pressuposto das autoridades alemãs de que os créditos das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas, no montante de 4,4 milhões de EUR, teriam de ser regularizados antes dos créditos em dívida ao WAK. Todavia, no entendimento da Comissão Europeia, decorre da Lei das insolvências alemã que apenas as dívidas às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas detentores de reserva de propriedade prolongada teriam de ser regularizadas antes de o serem os créditos devidos ao WAK. As outras dívidas e a dívida ao WAK estariam em igualdade de circunstâncias. Os cálculos efetuados pela Comissão Europeia mostram que, mesmo que os créditos ao WAK, por um lado, e os créditos às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas, por outro, estivessem todos em igualdade de circunstâncias, em caso de insolvência, o WAK só poderia esperar recuperar, no máximo, 4,7 milhões de EUR (valor determinado com base na recuperação máxima total de 6,8 milhões de EUR, nessa eventualidade, e na recuperação, por parte do WAK e das empresas e comerciantes em causa, de montantes proporcionais aos que lhes eram devidos - 10 milhões de EUR ao WAK e 4,4 milhões de EUR às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas). Pode, portanto, concluir-se que, ex ante, a alternativa mais favorável que se colocava ao WAK era evitar a insolvência da GfW.
(110)
Os cálculos eram bastante diferentes do ponto de vista das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas. Em primeiro lugar, já tinham recebido 80 % do pagamento correspondente às mercadorias entregues. Em segundo lugar, de acordo com a proposta da GfW, só iriam receber 10 % dos 20 % que ainda lhes eram devidos. Isto significa que, se assinassem o acordo, só iriam receber mais 2 % do preço de compra acordado, o que é inequivocamente inferior ao que poderiam esperar receber em caso de processo de insolvência, fossem qual fossem as garantias de que beneficiavam (reserva de propriedade simples, alargada ou prolongada). Em média, poderiam esperar receber 48 % dos créditos em dívida (2,1 milhões de EUR do total de 4,4 milhões de EUR de que eram credores). Não constitui, por isso, surpresa que algumas empresas vitivinícolas e alguns comerciantes de produtos vitivinícolas tenham recusado a proposta da GfW. Em terceiro lugar, deve ter-se tornado evidente que seria do interesse do WAK renunciar a uma parte dos seus créditos e evitar a insolvência, mesmo que as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas não fizessem o mesmo, situação em que as empresas e os comerciantes em causa poderiam também receber uma proporção dos seus créditos maior do que os 10 % propostos pelo WAK. Em quarto lugar, alguns comerciantes e empresas já tinham movido ações contra a GfW e o tribunal tinha decidido a favor dos queixosos, obrigando a GfW a pagar 80 % dos créditos em dívida.
(111)
Pode concluir-se que, não obstante o facto de as empresas vitivinícolas, os comerciantes de produtos vitivinícolas e o WAK serem todos credores da GfW, as opções que se ofereciam ao WAK e o resultado das mesmas para este credor eram tão diferentes dos que se ofereciam aos comerciantes e empresas em causa que não são comparáveis. O facto de as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas terem optado por não renunciar aos créditos que lhes eram devidos não deve influenciar negativamente a análise da conformidade da atuação do WAK com o teste do credor privado.
(112)
Ponderando as diversas opções que se ofereciam ao WAK umas em relação às outras, a Comissão conclui que a subordinação de créditos e a renúncia parcial a créditos de 4 de dezembro de 2000 e de 21 de fevereiro de 2001, no montante total de 5 005 441,60 EUR, e a renúncia ao pagamento de juros a partir de 31 de dezembro de 2000 foi a opção mais favorável para o WAK, estando, por conseguinte, em conformidade com o teste do credor privado. A subordinação de créditos e a renúncia a créditos constituíram um diferimento do pagamento da dívida, mais favorável para o credor do que a liquidação da empresa. De acordo com a jurisprudência (28), um credor público comparará as vantagens da obtenção do montante proposto no âmbito do plano de reestruturação com o montante que poderia recuperar através da liquidação da empresa. A GfW não recebeu, portanto, nenhuma vantagem que não receberia nas condições normais do mercado, não lhe tendo, por isso, sido concedido nenhum auxílio estatal em consequência da decisão do WAK de subordinar créditos e de renunciar a parte dos créditos que lhe eram devidos.
(113)
No início do processo de investigação formal, surgiram dúvidas relativamente a saber se o WAK não fora além do mínimo estritamente necessário ao subordinar créditos e renunciar a créditos. Todavia, de acordo com as observações da Alemanha, o WAK renunciou a parte dos seus créditos na medida do necessário para cobrir o défice da GfW de 2000, o que, nos termos da Lei das insolvências alemã (ver o considerando 25), importaria fazer para evitar o processo de insolvência e permitir que a GfW continuasse em atividade. No primeiro contrato entre a GfW e o WAK (assinado a 4 de dezembro de 2000) para evitar a insolvência da primeira, o WAK acordou com a GfW a subordinação de créditos de montante idêntico ao défice do WAK depois de as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas terem concordado em renunciar a 90 % dos créditos que lhes eram devidos, bem como, se necessário, a renúncia ao montante desses créditos (ver os considerandos 79 e 80). A renúncia veio a exceder o montante inicialmente previsto porque, apesar dos esforços do WAK e da GfW para convencerem as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas a também contribuírem para ajudar a GfW a evitar a insolvência (ver os considerandos 79 e 80 das observações da Alemanha), os comerciantes e empresas em causa não renunciaram a nenhum dos créditos que lhes eram devidos, pelas razões explicadas no considerando 110. Como se refere no considerando 108, a decisão das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas de não renunciarem a parte dos seus créditos teve um impacto limitado na apreciação económica efetuada pelo WAK e não modificou o resultado dessa apreciação: do ponto de vista económico, era preferível ao WAK criar condições que permitissem à GfW evitar o processo de insolvência.
(114)
A Comissão conclui, pois, que a subordinação parcial de créditos e a renúncia parcial a créditos era a mais favorável das opções que o WAK tinha, estando, por isso, em conformidade com o princípio do credor privado e não devendo, por conseguinte, ser considerada auxílio estatal - na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE - à GfW.
VI.2.2. Existência de um auxílio estatal às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas
(115)
No início do procedimento formal de investigação e quando da extensão deste, surgiram dúvidas quanto à eventualidade de ter existido um auxílio às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas. Em primeiro lugar, as garantias concedidas pela GfW às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas quando da compra foram substanciais, tendo surgido dúvidas relativamente a saber se as referidas garantias tinham sido concedidas realmente em conformidade com as práticas de negócio normais. Em segundo lugar, julgou-se o preço de compra pago pelo mosto superior ao preço de mercado. Em terceiro lugar, foi questionada a pertinência da decisão do WAK de, face à decisão das empresas vitivinícolas e dos comerciantes de produtos vitivinícolas de não renunciarem a nenhum dos créditos que lhes eram devidos quando a GfW se viu confrontada com a situação de insolvência, optar por subordinar parte dos seus créditos e renunciar depois a essa parte, mesmo perante a decisão dos referidos comerciantes e empresas de não renunciarem a 90 % dos créditos que ainda lhes eram devidos (correspondentes a 20 % do valor das existências).
VI.2.2.a. Quando da compra do mosto - garantias concedidas
(116)
Nas suas observações, a Alemanha garantiu que a concessão de reserva de propriedade simples, alargada ou prolongada às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas no âmbito da compra de mosto estava em conformidade com as práticas de negócio normais. Isto significa que, embora a GfW tenha concedido às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas garantias bastante fortes, especialmente aos que passaram a deter uma reserva de propriedade prolongada, tal era conforme com as práticas de negócio normais, não tendo as referidas garantias excedido as que teriam sido obtidas numa transação com um comprador privado.
(117)
A Comissão remete para as recomendações (29) registadas pela Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V. (Federação alemã dos vitivinicultores e retalhistas de produtos vitivinícolas, em Trier), pela Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V. (Federação alemã dos comerciantes de produtos vitivinícolas, em Mainz) e pela Deutsche Weinbauverband e.V. (Associação alemã dos vitivinicultores, em Bonn) nas autoridades alemãs da concorrência (Bundeskartellamt), em conformidade com o terceiro capítulo, artigo 22.o, n.o 2, do diploma contra as restrições à concorrência (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). A primeira versão das recomendações foi registada em 1990 e a versão vigente em 2005. As recomendações em causa tornam claro que, quando não é pago o preço total de compra quando da transferência da mercadoria, o vendedor deve ficar detentor de uma reserva de propriedade até ao pagamento integral desse preço. As garantias concedidas neste caso às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas foram de grau variável. Apenas os beneficiários de uma reserva de propriedade prolongada tinham uma garantia plena de pagamento, o que significa que, em média, as garantias dadas às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas eram de grau inferior ao preconizado nas recomendações acima referidas. Nestas circunstâncias, com base nas recomendações em apreço e nas garantias efetivamente concedidas, a Comissão aceita a afirmação da Alemanha de que constitui prática comercial normal conceder garantias de grau equivalente ao dado às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas neste caso e de que as garantias concedidas não excederam o que seria normal num contrato entre dois operadores privados, não constituindo as garantias em causa, portanto, um auxílio estatal na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE.
VI.2.2.b. Quando da compra do mosto - preço pago pelo mosto comprado
(118)
Quando do início do procedimento formal de investigação e da extensão deste, afirmou-se que a GfW comprara o mosto a preços superiores ao preço de mercado. Foi utilizado como preço de mercado o preço do vinho de mesa e como preço de referência 0,26 EUR por litro. Nas suas observações, as autoridades alemãs forneceram informações substanciais sobre a estratégia de negócios da GfW, que mostraram não ser o mercado do vinho de mesa comum o mercado pertinente e que a estratégia da GfW tinha três vertentes. A primeira consistia na compra de mosto de vinho de mesa com o objetivo de participar no programa de destilação subvencionado pela União Europeia (40 % das existências). A segunda consistia na compra de mosto de alta qualidade com o objetivo de o vender no mercado do vinho de base de alta qualidade destinado à elaboração de vinhos espumantes (60 % das existências). A terceira consistia na participação no programa de armazenagem subvencionado pela UE, com 20 % das existências, antes da venda para elaboração de vinhos espumantes. Ao analisar se dois produtos pertencem ao mesmo mercado, a Comissão recorre à Comunicação da Comissão relativa à definição de mercado relevante para efeitos do direito comunitário da concorrência (31). Nos termos do ponto 7 dessa comunicação, «um mercado de produto relevante compreende todos os produtos e/ou serviços considerados permutáveis ou substituíveis pelo consumidor devido às suas características, preços e utilização pretendida.»
(119)
O mercado, para efeitos do mosto comprado para tirar partido do programa de destilação subvencionado pela UE, é, evidentemente, o mercado do vinho de mesa comum. Todavia, o preço pertinente é o preço pago por vinho enviado para destilação.
(120)
Tal como todas as medidas de intervenção tradicionais nos mercados agrícolas, o objetivo principal da destilação preventiva de vinho ao abrigo do artigo 38.o do Regulamento (CEE) n.o 822/87 era eliminar o excesso de oferta no mercado do vinho, pelo que o preço pago por esta destilação voluntária tinha de ser suficientemente elevado para constituir um incentivo aos agricultores a que vendessem o vinho para destilação. O Conselho estabeleceu que o preço anual efetivo para a medida de destilação corresponderia a 65 % do chamado preço de orientação.
(121)
O preço de orientação era objeto de uma decisão anual do Conselho, sendo estabelecido com o objetivo expresso de apoiar o mercado. Para isso, tinha, é claro, de ser fixado a um nível suficientemente elevado. O Regulamento (CE) n.o 1676/1999 do Conselho, de 19 de julho de 1999, que fixa os preços de orientação no setor do vinho para a campanha de 1999/2000 (32), fixou os preços de orientação para as diferentes categorias de vinho. O preço para a categoria AII (vinho de mesa branco das castas Sylvaner ou Müller Thurgau) foi fixado em 82,81 EUR por hectolitro e o preço para a categoria AIII (vinho de mesa branco das castas Riesling) em 94,57 EUR por hectolitro. Em conformidade com o anexo III do Regulamento (CE) n.o 1681/1999 da Comissão, de 26 de julho de 1999, que fixa os preços de compra e as ajudas, bem como determinados outros elementos aplicáveis, para a campanha 1999/2000 às medidas de intervenção no setor vitivinícola (33), o montante exato pago por vinho para destilação dependia da graduação alcoólica do vinho entregue para o efeito, pois a Comissão calculava o preço a pagar pelo vinho para destilação preventiva (65 % do preço de orientação), não por hectolitro, mas sim por grau alcoólico e hectolitro de vinho dessa campanha.
(122)
O papel principal da Comissão no que respeita à destilação de vinho era avaliar a situação vigente do mercado e fixar em conformidade as quantidades admitidas anualmente para destilação preventiva em cada Estado-Membro. O Regulamento (CE) n.o 2367/1999 da Comissão, de 5 de novembro de 1999, que abre a destilação preventiva referida no artigo 38.o do Regulamento (CEE) n.o 822/87 do Conselho para a campanha de 1999/2000 (34) atribuiu 148 000 hectolitros ao mercado alemão para a campanha vitivinícola de 1999/2000. O Regulamento (CE) n.o 546/2000 da Comissão, de 14 de março de 2000, que altera o Regulamento (CE) n.o 2367/1999 que abre a destilação preventiva referida no artigo 38.o do Regulamento (CEE) n.o 822/87 do Conselho para a campanha de 1999/2000 (35) aumentou esse volume para 468 000 hectolitros. O Regulamento (CEE) n.o 2367/1999 limitou a 40 % da produção de vinho a quantidade deste a destinar a destilação. De acordo com os registos da Comissão, os produtores alemães destilaram cerca de 400 000 hectolitros no âmbito deste regime.
(123)
Segundo a Alemanha, o preço pago pelo vinho enviado para destilação foi de 0,50 a 0,55 EUR por litro. Tendo em conta o método de cálculo acima referido, a Comissão considera realista o preço indicado pela Alemanha.
(124)
A Comissão conclui que, em virtude da intervenção da UE no mercado relativamente a uma parte substancial do vinho, foram criados dois mercados separados. Um em que o preço de referência era o preço pago pelo vinho destinado a destilação - neste caso, 0,50 a 0,55 EUR por litro - e outro no qual o preço de referência era o preço de mercado. O preço de 0,26 EUR por litro referido na decisão relativa ao início do procedimento formal de investigação não pode, por conseguinte, ser encarado como preço de referência pertinente para o mosto comprado para ser enviado para destilação.
(125)
A fim de determinar qual era o mercado pertinente para o mosto comprado com o objetivo de o converter em vinho de base destinado à elaboração de vinhos espumantes é necessário avaliar primeiro se existem mercados de vinho separados e se o mosto comprado pela GfW se insere, ou não, no mesmo mercado que o vinho de mesa. É igualmente necessário decidir se um vinho de melhor qualidade podia atingir preços mais elevados. Nos registos estatísticos da Comissão, a diferentes qualidades de vinho vêm sempre associados preços diferentes. De acordo com os peritos de que a Comissão dispõe no domínio vitivinícola, o preço do vinho varia de lote para lote e os dados estatísticos relativos aos vinhos indicam apenas preços médios para diferentes qualidades de vinho. O preço real é influenciado por vários elementos, dos quais os mais importantes são a qualidade, o envelhecimento, o renome, a procura e a graduação alcoólica/Oechsle. A graduação Oechsle é indicativa do estado de maturação e do teor de açúcar das uvas. É um parâmetro importante porque dele depende a graduação alcoólica natural final do vinho. Segundo o Deutsches Weininstitute (Instituto alemão do vinho), a elaboração de vinho Sect/espumante exige que o vinho de base tenha graduação alcoólica elevada (36).
(126)
Estes elementos corroboram uma primeira alegação das autoridades alemãs, segundo a qual, se o produto final for vinho espumante, a graduação Oechsle do mosto tem de ser superior à que seria necessária para vinho de mesa, e uma segunda alegação dessas mesmas autoridades, segundo a qual o mosto com graduação Oechsle superior tem de ter um preço mais elevado. A Comissão aceita, portanto, os argumentos das autoridades alemãs de que existem mercados separados e de que o preço do mosto teve, de facto, de ser mais elevado, no caso do mosto destinado à elaboração de vinhos espumantes, do que seria se o mosto se destinasse à elaboração de vinho de mesa. Consequentemente, a Comissão também aceita que o preço pago pela GfW quando da compra não é comparável ao preço do vinho de mesa (0,26 EUR por litro), como se fez no início do procedimento formal de investigação.
(127)
As autoridades alemãs facultaram igualmente informações relativas ao preço alcançável no mercado pertinente - o do mosto de alta qualidade destinado à elaboração de vinhos espumantes. Segundo essas informações, o preço básico pago no mercado do vinho de base destinado à elaboração de vinhos espumantes, por um litro de mosto de 60° Oechsle, era de 0,312 EUR. Eram pagos 0,005 EUR suplementares, por litro, por cada grau Oechsle adicional (até ao máximo de 80° Oechsle). O pagamento às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas pelo mosto de alta qualidade (60 % do mosto comprado) foi efetuado de acordo com este princípio. Além disso, de acordo com os dados estatísticos de importação da Deutsche Weinbauverband (Associação dos vitivinicultores alemães) relativos aos anos de 1998 a 2001, apresentados pelas autoridades alemãs, o vinho branco a granel importado - que, devido à sua elevada qualidade, é adequado para elaboração de vinhos espumantes - tinha um preço de mercado de 0,38 EUR por litro.
(128)
Com base nas informações prestadas pelos seus peritos no domínio vitivinícola relativamente ao modo como o preço do vinho é determinado, nas informações acima referidas provenientes do Deutsches Weininstitute e no cálculo dos lucros constante no plano de negócios da GfW, a Comissão está disposta a aceitar os argumentos das autoridades alemãs no sentido de um preço de mercado pertinente de aproximadamente 0,38 EUR por litro.
(129)
O plano de negócios da GfW, facultado pelas autoridades alemãs, mostra que, quando da compra do mosto, a empresa previa encaminhar 40 % das existências para destilação preventiva, ao preço de 0,50 a 0,55 EUR por litro, e vender 60 % das existências ao preço de 0,375 EUR por litro, esperando ainda obter da UE uma subvenção adicional de 0,06 EUR por litro pela armazenagem de 20 % das existências, antes de as vender a 0,375 EUR por litro no ano seguinte. No total, esperava vender as existências ao preço médio de 0,44 a 0,46 EUR por litro, com um lucro compreendido entre 0,06 e 0,09 EUR por litro. O lucro total estaria, então, compreendido entre 2,64 milhões e 3,96 milhões de EUR, aproximadamente.
(130)
Em 1999, a GfW enviou 40 % das suas existências para destilação preventiva, tendo obtido o preço de 0,50 a 0,55 EUR por litro. Devido à queda dos preços no mercado vitivinícola no final de 1999 - com a qual, dados os preços mais elevados no ano anterior, a GfW não contava -, a empresa decidiu não vender nesse ano as suas existências restantes, mas sim armazená-las e vendê-las em 2000, ou, se os preços de mercado continuassem baixos, tirar partido de nova campanha de destilação preventiva. Esta decisão baseou-se no pressuposto de que a destilação preventiva continuaria. Porém, um novo regulamento - o Regulamento (CE) n.o 1493/1999 que estabelece a organização comum do mercado vitivinícola - aboliu a destilação preventiva, substituindo-a pela possibilidade de destilação voluntária com vista ao abastecimento do mercado do álcool de boca. Esta nova medida de destilação de crise só pode ser utilizada em casos excecionais de perturbação do mercado. O trigésimo quinto considerando do Regulamento (CE) n.o 1493/1999 refere-se, explicitamente, à eliminação da possibilidade de recurso ao regime de destilação como escoamento artificial da produção excedentária. Este novo regulamento entrou em vigor a 31 de julho de 2000.
(131)
Para a GfW, isto significava que as medidas de destilação na campanha vitivinícola de 2000/2001 eram bastante menos favoráveis do que nos anos anteriores. Na destilação destinada ao abastecimento do álcool de boca, a empresa apenas poderia obter cerca de metade do preço médio de 0,50 a 0,55 EUR por litro anteriormente alcançado.
(132)
Na perspetiva da Alemanha, esta evolução não era previsível quando a GfW decidiu manter o vinho em armazém. Em contrapartida, a Comissão é de opinião que a evolução era, na realidade, previsível, pois a nova organização comum do mercado vitivinícola estabelece explicitamente a eliminação do regime de destilação. Por conseguinte, no momento em que decidiu avançar para uma segunda campanha de destilação, não podia deixar de ser claro para a GfW que, no segundo semestre de 2000 e posteriormente, as medidas de destilação não proporcionariam nenhuma salvaguarda relativamente a quedas de preços no mercado vitivinícola.
(133)
Contudo, é irrelevante debater se a GfW deveria, ou não, saber da alteração introduzida pelo regulamento. O plano de negócios no momento da compra, perante o qual é avaliado o comportamento da GfW enquanto investidor privado, apenas inclui uma primeira campanha de destilação preventiva, que teve, de facto, lugar e a título da qual a empresa recebeu 0,50 a 0,55 EUR por litro. O plano comercial da empresa não contemplava uma segunda campanha de destilação preventiva, pelo que o cálculo global de lucros efetuado quando da compra não previa lucros hipotéticos a título dessa segunda campanha. A decisão da GfW de participar numa segunda campanha de destilação quando o preço de mercado caiu não figurava no plano de negócios e, embora não restem dúvidas de que essa decisão foi uma má opção, não pode a mesma ser encarada como um auxílio estatal às empresas vitivinícolas e aos comerciantes de produtos vitivinícolas no momento da compra.
(134)
Com base no exposto, a Comissão conclui que a GfW pagou o preço de mercado pelo mosto que comprou no outono de 1999 e que, portanto, não foi concedido nenhum auxílio estatal, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, às empresas vitivinícolas nem aos comerciantes de produtos vitivinícolas.
VI.2.2.c. Quando da subordinação de créditos e da renúncia a créditos pelo WAK
(135)
No considerando 114 concluiu-se que a subordinação de créditos e a renúncia a créditos, pelo WAK, ocorreram por interesse puramente próprio e em conformidade com o teste do credor privado, pelo que não houve auxílio estatal à GfW. O facto de a decisão do WAK ter favorecido as empresas vitivinícolas e os comerciantes de produtos vitivinícolas é irrelevante, pois não era essa a intenção, tendo sido apenas consequência da tentativa do WAK de maximizar a recuperação dos seus fundos.
(136)
A Comissão conclui que, ao subordinar créditos seus e ao renunciar a créditos que lhe eram devidos, o WAK não concedeu às empresas vitivinícolas nem aos comerciantes de produtos vitivinícolas nenhum auxílio estatal, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE.
VI.3. Classificação do auxílio como auxílio ilegal
(137)
Por ter sido concedido e pago sem notificação prévia à Comissão, o elemento de auxílio contido no empréstimo do WAK à GfW foi ilegal, na aceção do artigo 1.o, alínea f), do Regulamento (CE) n.o 659/1999 do Conselho, de 22 de março de 1999, que estabelece as regras de execução do artigo 93.o do Tratado CE (37).
VI.4. Aplicabilidade, ao empréstimo à GfW, das derrogações previstas no artigo 107.o do Tratado
(138)
Há, portanto, que examinar a eventual aplicabilidade de alguma das derrogações da proibição de auxílios estatais nos termos do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE.
(139)
Na perspetiva atual, não é aplicável nenhuma das derrogações previstas no artigo 107.o, n.os 2 e 3, alíneas a), b) e d), porque o auxílio em questão não constitui:
-
um auxílio destinado a promover o desenvolvimento económico de regiões em que o nível de vida seja anormalmente baixo ou em que exista grave situação de subemprego,
-
um auxílio destinado a fomentar a realização de um projeto importante de interesse europeu comum, ou a sanar uma perturbação grave da economia de um Estado-Membro,
-
um auxílio destinado a promover a cultura e a conservação do património, quando não altere as condições das trocas comerciais e da concorrência na União num sentido contrário ao interesse comum.
(140)
A derrogação prevista no artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE é, portanto, a única eventualmente aplicável.
(141)
Quando da concessão do auxílio, os auxílios aos produtores primários eram avaliados diretamente à luz do artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE. Segundo a prática da época, os auxílios ao investimento, ao crédito, ao setor pecuário, às organizações de produtores, à publicidade e à promoção, ou concedidos para compensar danos causados por doenças ou ainda a prémios de seguros e à assistência técnica, podiam ser considerados compatíveis com o mercado interno, desde que preenchessem determinados critérios. Nenhuma das formas referidas de auxílios compatíveis pode, porém, ser invocada para aplicar uma derrogação ao auxílio em questão.
(142)
Procurando esgotar a análise, a Comissão examinou ainda se as Orientações relativas aos auxílios estatais de emergência e à reestruturação concedidos a empresas em dificuldade seriam aplicáveis ao caso em apreço. A primeira condição para poder beneficiar de um auxílio de emergência ou à reestruturação é que a empresa em causa seja considerada em dificuldade, na aceção das referidas orientações (38). Não resulta, das informações na posse da Comissão, que a GfW estivesse em dificuldade, na aceção das orientações em causa, no momento em que o auxílio foi concedido. A empresa só ficou numa situação difícil um ano depois, devido à queda do mercado.
(143)
De qualquer modo, a Comissão sublinha que compete ao Estado-Membro em causa, no cumprimento do seu dever de cooperação com a Comissão, fornecer todos os elementos suscetíveis de permitir a esta instituição verificar se as condições da derrogação solicitada estão preenchidas (39). No caso em apreço, e não obstante as informações transmitidas pela Comissão no ponto 44 da decisão que deu início ao procedimento formal de investigação, a Alemanha não facultou informações suficientes para que a Comissão pudesse apreciar os dados à luz das referidas orientações, nem forneceu documentação suficiente para que esta instituição pudesse avaliar o auxílio na perspetiva das outras formas de auxílio compatíveis referidas no ponto 126.
(144)
A apreciação da compatibilidade de medidas de auxílio diretamente à luz do artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE tem de ser feita de modo restritivo. É necessário demonstrar claramente que os efeitos positivos da medida de auxílio pesam mais do que os eventuais efeitos prejudiciais da mesma na concorrência e no bom funcionamento do mercado interno. Não se considera que os auxílios estatais unilaterais simplesmente destinados a melhorar a situação financeira dos produtores e que não contribuem de nenhum modo para o desenvolvimento do setor preencham os referidos critérios, constituindo, por isso, auxílios ao funcionamento, que são incompatíveis com o mercado interno.
(145)
Pelas razões expressas, nenhuma das derrogações previstas no artigo 107.o, n.o 3, do TFUE é aplicável ao auxílio concedido à GfW como elemento do empréstimo. Aquele constitui, por isso, um auxílio incompatível com o mercado interno.
(146)
Nenhuma outra derrogação ao abrigo do artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE é aplicável.
VII. CONCLUSÕES
(147)
Pelas razões acima expressas, a Comissão conclui que o empréstimo efetuado à GfW não pode ser considerado compatível com o mercado interno. A Comissão conclui igualmente que a Alemanha aplicou a medida ilegalmente.
(148)
Pelas razões acima expressas, a Comissão conclui que a subordinação de créditos e a renúncia a créditos e ao futuro pagamento de juros, efetuadas posteriormente, não constituíram um auxílio estatal à GfW nem às empresas vitivinícolas ou aos comerciantes de produtos vitivinícolas.
(149)
Pelas razões acima expressas, a Comissão conclui que a compra de mosto foi efetuada aos preços de mercado em conformidade com as práticas de negócio normais, não constituindo, por isso, um auxílio estatal às empresas vitivinícolas ou aos comerciantes de produtos vitivinícolas.
(150)
Sempre que se considere que um auxílio estatal concedido ilegalmente é incompatível com o mercado interno, a consequência natural é a recuperação do auxílio a fim de, tanto quanto possível, restabelecer a situação de concorrência que existia antes da concessão do auxílio.
(151)
Uma vez que não existe sucessor legal da GfW, de acordo com a jurisprudência não é possível efetuar nenhuma recuperação (40),
ADOTOU A PRESENTE DECISÃO:
Artigo 1.o
O auxílio estatal correspondente à diferença entre, por um lado, a taxa de juro aplicada ao empréstimo efetuado à GdW e, por outro, a soma da taxa de juro de mercado com o prémio de risco que deveria ter sido aplicado ao empréstimo, ilegalmente concedido pela Alemanha, em violação do artigo 108.o, n.o 3, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia, a favor da Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH é incompatível com o mercado interno.
Artigo 2.o
A subordinação de créditos e a renúncia a créditos por parte do WAK não constituem auxílios à GfW nem às empresas vitivinícolas ou aos comerciantes de produtos vitivinícolas, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia.
Artigo 3.o
A compra de mosto pela GfW em 1999 não constitui auxílio às empresas vitivinícolas ou aos comerciantes de produtos vitivinícolas, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia.
Artigo 4.o
A Alemanha não necessita de recuperar do beneficiário o auxílio referido no artigo 1.o, dado que este é insolvente e foi dissolvido, tendo sido eliminado do registo comercial e não existindo sucessor legal.
Artigo 5.o
O destinatário da presente decisão é a República Federal da Alemanha.
Feito em Bruxelas, em 29 de junho de 2011.