ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 6. července 2010
ve věci státní podpory C 40/07 (ex N 48/07), kterou Rumunsko uplatnilo ve prospěch podniku ArcelorMittal Tubular Products Roman S.A. (dříve Petrotub Roman S.A.)
(oznámeno pod číslem K(2010) 4492)
(Pouze rumunské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2013/516/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
s ohledem na ustanovení přílohy VII a dodatku A přílohy VII protokolu o přechodných opatřeních smlouvy o přistoupení Rumunska,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dopisem ze dne 2. února 2007 požádala Komise Rumunsko, aby poskytlo informace týkající se prominutí dluhů a úprav splátkového kalendáře u podniku Petrotub Roman S.A. (dále jen „Petrotub“) v souvislosti s jeho privatizací v roce 2003 (po zprivatizování se podnik přejmenoval na Mittal Steel Roman a poté na ArcelorMittal Tubular Products S.A. (2) (dále jen „AM Roman“)).
(2)
Dopisem ze dne 25. září 2007 oznámila Komise Rumunsku své rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (3) ve věci možné podpory v rámci privatizace podniku Petrotub. Rozhodnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby k tomuto opatření předložily své připomínky.
(3)
Rumunsko předložilo své připomínky dopisem ze dne 26. listopadu 2007, který byl zaevidován téhož dne. Podniky ArcelorMittal (mateřský podnik) a AM Roman (dotyčný dceřiný podnik) předložily své připomínky dopisy ze dne 28. ledna 2008, zaevidovanými dne 29. ledna 2008. Tyto připomínky byly dne 12. února 2008 sděleny Rumunsku. Rumunsko na ně odpovědělo dopisem ze dne 11. března 2008, který byl zaevidován téhož dne.
(4)
Dopisy ze dne 26. února 2009, 8. října 2009 a 29. ledna 2010 požádala Komise o dodatečné informace. Rumunsko odpovědělo dopisy ze dne 27. dubna 2009, 19. října 2009 a 3. února 2010, jež byly všechny zaevidovány ještě téhož dne.
II. POPIS SKUTEČNOSTÍ
1. Podnik
(5)
Podnik AM Roman je výrobce bezešvých ocelových trubek se sídlem ve městě Roman v oblasti Rumunska, která je příjemcem pomoci podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU (5). Před zprivatizováním v roce 2003 byl podnik, který se tehdy jmenoval Petrotub, výrobcem bezešvých ocelových trubek válcovaných za tepla i za studena s průměrem mezi 6 a 620 mm a tloušťkou stěny mezi 0,5 a 70 mm. Tyto výrobky nachází různé využití v odvětvích energetiky (ropy, plynu, chemických látek, jaderné a konvenční energie) a ve strojírenství a stavebnictví. Po privatizaci podnik dál pokračoval v působení na stejném výrobkovém trhu. V současnosti má podnik ArcelorMittal Tubular Products Holding B.V. Rotterdam NLD (ze skupiny ArcerlorMittal group) v tomto podniku 69,76% podíl (6).
2. Předmětné opatření
(6)
Dne 23. července 2003 zveřejnil rumunský Úřad pro privatizaci APAPS (dnes AVAS) (7) záměr prodat svůj 70% podíl v podniku Petrotub. Privatizace proběhla prostřednictvím veřejného nabídkového řízení. Dohoda o prodeji byla podepsána s podnikem LNM Holdings NV (dnes ArcelorMittal) dne 28. října 2003 za kupní cenu ve výši 6 milionů USD (5,1 milionu EUR (8)).
(7)
V souvislosti s privatizací souhlasil APAPS jménem rumunského státu s odepsáním dluhů v celkové výši 22,5 milionu EUR a u zbývající částky souhlasil se změnou splátkového kalendáře.
(8)
V roce 1998 uzavřel podnik Petrotub smlouvu na komerční úvěr ve výši [30-50] (9) milionů DEM [15-25 milionů EUR] s dobou trvání do roku 2011 od německé rozvojové banky Kreditanstalt für Wiederaufbau (dále jen „KfW“), jehož smyslem bylo zakoupení nové válcovny od podniku Mannesmann AG. Jednotlivé části finančního balíčku od KfW byly zajištěny státními zárukami poskytnutými Německem a Rakouskem, jakož i bankovní zárukou od rumunské banky Banca Comercială Română (dále jen „BCR“). Protizáruku u státní záruky Německa poskytl rumunský stát. Rumunská protizáruka se týkala 85 % z celkových 30-50 milionů DEM úvěru od KfW. Rumunsko si od podniku Petrotub vyúčtovalo jednorázový poplatek ve výši [3-7 %].
III. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(9)
V rozhodnutí o zahájení řízení sdělila Komise Rumunsku, že základem pro zahájení formálního vyšetřovacího řízení je oddíl B přílohy VII protokolu smlouvy o přistoupení Rumunska (dále jen „příloha VII“), který pojednává o restrukturalizaci ocelářského průmyslu, a také že při neexistenci specifických ustanovení v příloze VII týkajících se právní situace rumunského výrobce trubek v době privatizace bude Komise existenci a slučitelnost státní podpory poskytnuté podniku AM Roman vyšetřovat na tomto právním základě.
(10)
Komise poznamenala, že pořizovací cena (5,1 milionu EUR) nepokryla ztrátu, která vznikla státu v důsledku prominutí dluhů ve výši 22,5 milionu EUR, s nímž v souvislosti s privatizací souhlasil rumunský Úřad pro privatizaci APAPS.
(11)
Před zahájením formálního vyšetřovacího řízení předložilo Rumunsko zprávu vypracovanou externím poradcem (10), aby dokázalo, že privatizace za daných podmínek byla pro stát tím nejvýhodnějším řešením.
(12)
Zpráva dokládala, že privatizace bude pro rumunský stát tím nejvýhodnějším řešením. V níže uvedené tabulce je obsaženo srovnání částek, které by každá ze státních věřitelských institucí získala buď při privatizaci, nebo při likvidaci (11).
Privatizace
Likvidace
Fond sociálního zabezpečení
[…] milionů EUR
[…] milionů EUR
Fond nezaměstnanosti
[…] milionů EUR
[…] milionů EUR
Zdravotní fond
[…] milionů EUR
[…] milionů EUR
APAPS
[…] milionů EUR
(včetně prodejní ceny ve výši 5,1 milionu EUR)
0
Stát celkem
[4-9] milionů EUR
[19-26] milionů EUR
(13)
Zpráva vycházela z předpokladu, že v případě likvidace by došlo k aktivaci záruky z roku 1998 a stát by (prostřednictvím ministerstva financí) ručil za zbývající částku z úvěru, který si v roce 1998 od KfW vzal podnik Petrotub, tj. za [15-25] milionů EUR. Jinými slovy by stát v případě likvidace nakonec obdržel pouze [2-9] milionů EUR, což je méně ve srovnání s celkovou částkou [4-9] milionů EUR v případě privatizace.
(14)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise měla pochybnosti o tom, zda výsledky v případě privatizace a likvidace měly být odhadnuty pro stát jako celek, což byl návrh odborné zprávy, nebo odděleně pro každého ze státních věřitelů, což by bylo v souladu s rozhodnutím Tribunálu ve věci HAMSA (12).
(15)
Komise mimo jiné zpochybnila, že by při odhadování výsledku likvidace bylo možné zohlednit ztrátu [15-25] milionů EUR jako výsledek aktivace záruky z roku 1998. V souladu s rozhodnutími ve věcech HYTASA (13) a Gröditzer (14) by se mělo rozlišovat mezi závazky, které stát na sebe musí vzít coby akcionář daného podniku, a závazky státu coby orgánu veřejné moci. Z toho plyne, že náklady přijaté orgánem veřejné moci nelze započítávat pro účely odhadování nákladů, které by byl schopen a ochoten na sebe vzít soukromý akcionář. Komise považuje skutečnost, že rumunské ministerstvo financí vydalo podniku Petrotub v roce 1998 státní záruku, za známku toho, že soukromý akcionář by takovou záruku nebyl schopen dát. Ve stejném smyslu je zapotřebí chápat skutečnost, že záruka z roku 1998 byla poskytnuta za podmínek, které by soukromý hospodářský subjekt nemohl přijmout.
IV. PŘIPOMÍNKY RUMUNSKA A ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(16)
Ve svých připomínkách ze dne 27. listopadu 2007 Rumunsko především namítalo, že privatizace podniku Petrotub v říjnu 2003 neznamenala pro tento podnik či kupujícího žádnou výhodu, a proto tato operace nepředstavovala státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(17)
Rumunsko nejprve zdůraznilo, že podnik Petrotub byl prodán v rámci otevřeného, transparentního a bezpodmínečného nabídkového řízení, což podle rumunských orgánů dokazuje, že podnik Petrotub byl prodán za tržní cenu a že kupujícímu tímto nákupem nevznikla žádná výhoda. Zadruhé se Rumunsko domnívá, že postupovalo tak, jak by postupoval každý soukromý prodejce: při výběru mezi privatizací a likvidací si stát zvolil scénář, který byl z čistě finančního hlediska ten nejvýhodnější, aniž by přihlížel k nekomerčním či politickým aspektům, jimiž se jinak vyznačuje postup orgánu veřejné moci.
(18)
Ve spojitosti s tímto druhým tvrzením Rumunsko ukázalo, že podle vnitrostátního práva měl Úřad pro privatizaci AVAS povinnost i pravomoc provést odhad a srovnání výsledků privatizace a likvidace s odkazem na státní rozpočet jako celek. Jinými slovy, úřad pro privatizaci zvolil možnost, která byla pro státní rozpočet jako celek nejvýhodnější, stejně, jak by to učinila velká holdingová společnost zahrnující několik věřitelů. Proto a navzdory názoru Komise by stát nemohl, ba ani nesměl odhadovat výsledky privatizace a likvidace samostatně pro každý z dotčených veřejných subjektů zvlášť.
(19)
Při odhadování výsledků likvidace byl stát navíc oprávněn zohlednit ztrátu spojenou s aktivací záruky z roku 1998, neboť by takovou záruku za daných podmínek podniku Petrotub poskytl i soukromý investor. V době udělení záruky se podnik nenacházel v obtížích a riziková přirážka, která byla podniku Petrotub za záruku vyúčtována, byla odpovídající odměnou akcionáři za záruku ve prospěch podniku, který se v té době nacházel v dobrém stavu.
(20)
Nadto je zapotřebí posuzovat záruku z roku 1998 z hlediska příslušných pravidel státní podpory platných v té době. Sdělení Komise o krátkodobém pojištění vývozních úvěrů platné v té době vylučovalo dlouhodobé záruky vývozních úvěrů z rozsahu kontrol podle čl. 107 odst. 1 SFEU (tehdy čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES) (15). Rumunsko také zdůraznilo, že v roce 1998, kdy došlo k poskytnutí záruky, byl podnik Petrotub výrobcem trubek a jako takového se jej netýkala definice ESUO ocele, ani ustanovení protokolu č. 2 o oceli ESUO v evropské dohodě o přidružení.
(21)
Podnik AM Roman a jeho mateřský podnik ArcelorMittal argumentaci Rumunska plně podpořily. Podniky rovněž zdůraznily, že podle tehdy platných rumunských právních předpisů a podle pravidel státní podpory evropské dohody o přidružení státní záruka poskytnutá v roce 1998 podniku Petrotub státní podporu nepředstavovala. Záruka z roku 1998 nadto představovala jasně vymahatelný komerční závazek učiněný státem coby většinovým akcionářem dotčeného podniku, a z toho důvodu ji lze započítat do odhadu nákladů na likvidaci. Podnik ArcelorMittal také zdůraznil, že za koupi podniku Petrotub zaplatil tržní cenu, a proto by jakákoliv případná výhoda z privatizace (k níž nedošlo) v každém případě připadla státu coby prodejci.
V. POSOUZENÍ
1. Platné právo a pravomoc Komise
(22)
Toto řízení se zabývá skutečnostmi, k nimž došlo před přistoupením Rumunska k Evropské unii dne 1. ledna 2007. Podnik Petrotub byl zprivatizován v říjnu 2003. V roce 1998 mu nadto rumunský stát poskytl záruku týkající se úvěru ve výši [30-50] milionů DEM od KfW určeného na nákup nové válcovny. Záruka z roku 1998 je s privatizací z roku 2003 spojena, neboť Rumunsko tvrdí, že se v případě likvidace musí její náklady zahrnout do posouzení privatizace z roku 2003 podle kritérií jednání investora v tržním hospodářství.
(23)
Všeobecně se články 107 až 108 SFEU nevztahují na podpory poskytnuté před přistoupením, které se již po přistoupení neuplatní (16). Odchylně od tohoto obecného pravidla - a tedy výjimečně - je Komise na základě přílohy VII smlouvy o přistoupení Rumunska oprávněna k přezkoumání státní podpory poskytnuté Rumunskem před přistoupením k EU v souvislosti s restrukturalizací rumunského ocelářského průmyslu (17).
(24)
V příloze VII jsou obsažena ustanovení umožňující Rumunsku dokončit restrukturalizaci jeho ocelářského průmyslu zahájenou ještě před jeho přistoupením k EU. Tato restrukturalizace rumunského ocelářského odvětví byla prováděna na základě protokolu č. 2 o oceli ESUO přiloženému k evropské dohodě o přidružení (dále jen „protokol č. 2“) a rozšířenému Dodatkovým protokolem podepsaným dne 23. října 2002 (dále jen „Dodatkový protokol“).
(25)
Protokolem č. 2 byla Rumunsku přiznána pětiletá „doba odkladu“, od roku 1993 do roku 1998, aby vzhledem k přistoupení mohlo restrukturalizovat svůj ocelářský průmysl ESUO. Tato „doba odkladu“ byla prodloužena do konce roku 2004 Dodatkovým protokolem schváleným Komisí dne 29. července 2002 a podepsaným dne 23. října 2002. V rámci celé „doby odkladu“, tj. od roku 1993 do konce roku 2004, bylo Rumunsku umožněno poskytovat restrukturalizační podporu ocelářskému odvětví za podmínek stanovených v protokolu č. 2 (rozšířeným Dodatkovým protokolem) a na základě národního restrukturalizačního programu (dále jen NRP“) schváleného Společenstvím. Rumunský NRP byl Radou schválen dne 18. července 2005 (18).
(26)
Příloha VII je „ochranným mechanismem“ umožňujícím Komisi, aby po 1. lednu 2007 (den přistoupení) sledovala podpory, jež Rumunsko ocelářskému odvětví před přistoupením k EU poskytlo na základě protokolu č. 2 (rozšířeného Dodatkovým protokolem) a NRP. Příloha VII navíc dává Komisi pravomoc požadovat zpět podporu, která byla poskytnuta v rozporu s protokolem č. 2 evropské dohody o přidružení a NRP. Příloha VII je tak lex specialis, který výjimečně a odchylně od obecného režimu umožňuje se zpětnou působností kontrolu a přezkoumání státní podpory poskytnuté rumunskému ocelářskému průmyslu před přistoupením Rumunska k EU. V nedávném rozsudku o státní podpoře udělené před přistoupením k EU polským ocelářským podnikům (19) potvrdil Tribunál povahu lex specialis protokolu č. 8 smlouvy o přistoupení Polska k EU, který obsahuje obdobná ustanovení, jako jsou ustanovení v příloze VII.
(27)
V rámci tohoto řízení musí Komise posoudit, zda se oblast působnosti pravomoci týkající se kontroly se zpětnou působností, kterou zmiňuje 23. až 26. bod odůvodnění, vztahuje také na opatření, která Rumunsko poskytlo výrobcům trubek před přistoupením k EU. Za tím účelem musí být vyjasněny právní základy, které se v této věci uplatňují, tedy příloha VII ve spojení s protokolem č. 2 a Dodatkovým protokolem, aby bylo možné určit, zda se jejich ustanovení vztahují na opatření poskytnutá rumunským výrobcům trubek před přistoupením Rumunska k EU.
(28)
Obecnou právní zásadou při výkladu právní předpisů lex specialis, které představují výjimku od obecných právních předpisů, je, že se vykládají striktně. Ze striktního výkladu výše uvedených právních základů (viz níže 29.-43. bod odůvodnění) vyplývá, že pravomoc Komise týkající se výjimečné kontroly se zpětnou působností je omezena na (možná) opatření poskytnutá výrobcům ESUO před přistoupením, to znamená, že se pravomoc nevztahuje na (možná) opatření poskytnutá výrobcům trubek.
(29)
V bodech 12 a 17 přílohy VII jsou stanoveny pravomoci Komise týkající se sledování a kontroly se zpětnou působností v souvislosti s podporou poskytnutou rumunskému ocelářského průmyslu před přistoupením k EU. Bod 12 opravňuje Komisi a Radu až do roku 2009 dohlížet na provádění rumunského NRP v období před přistoupením a po něm. V bodě 17 se Komise opravňuje nařídit navrácení státní podpory poskytnuté v rozporu s body 1 až 3 přílohy VII (jak je uvedeno níže v 30.-32. bodě odůvodnění).
(30)
V bodě 1 přílohy VII se stanoví, že státní podpora poskytnutá Rumunskem na restrukturalizaci „vymezených částí rumunského ocelářského průmyslu“ v letech 1993 až 2004 se považuje za slučitelnou s vnitřním trhem, pokud: „[…] období stanovené v čl. 9 odst. 4 protokolu č. 2 o výrobcích ESUO k evropské dohodě o přidružení […] bylo prodlouženo do dne 31. prosince 2005“; byly splněny podmínky stanovené v NRP; po 1. lednu 2005 nebyly příjemcům NRP poskytnuty žádné další státní podpory a „[…] rumunskému ocelářskému odvětví nebyla po 31. prosinci 2004 vyplacena žádná státní podpora na restrukturalizaci“. Rovněž se zde stanoví, že: „Pro účely těchto ustanovení a dodatku A se státní podporou pro restrukturalizaci rozumí jakékoliv opatření týkající se ocelářských společností, které představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a které nelze považovat za slučitelné se společným trhem v souladu s obvyklými pravidly používanými ve Společenství“.
(31)
V bodě 2 přílohy VII se stanoví, že pouze podniky uvedené na seznamu příjemců NRP (také na seznamu v dodatku A přílohy VII) jsou způsobilé obdržet státní podporu v období 1993 až 2004.
(32)
V bodě 6 přílohy VII se stanoví, že podniky, které nejsou na seznamu příjemců NRP, „nejsou příjemci podpory na restrukturalizaci, ani žádné jiné podpory“, a nepožaduje se od nich, aby snížily svou kapacitu.
(33)
V bodu 1 prvním pododstavci přílohy VII se výslovně odkazuje na čl. 9 odst. 4 protokolu č. 2 rozšířeného Dodatkovým protokolem podepsaným 23. října 2002. Protokol č. 2 se vztahoval výhradně na ocel ESUO a dokonce uváděl ocelové výrobky ESUO na seznamu v jedné příloze. Tato příloha obsahovala tentýž seznam výrobků ESUO jako příloha I Smlouvy o ESUO, v níž byly z definice „oceli ESUO“ výslovně vyňaty ocelové trubky („trubky (bezešvé či svařované) […] lesklé tyče a odlitky ze železa (trubky, potrubí, armatury a další odlitky ze železa)“).
(34)
Platnost Smlouvy o ESUO skončila dne 23. července 2002. Od tohoto data spadají státní podpory ocelářskému průmyslu do působnosti obecných právních rámců ES. Při té příležitosti bylo rozhodnuto rozšířit definici evropského ocelářského odvětví tak, aby zahrnovala výrobce trubek. To bylo zakotveno v článku 27 a v příloze B víceodvětvového rámce pro regionální podporu velkým investičním projektům (20), které definovaly ocelářské odvětví EU tak, aby zahrnovalo bezešvé trubky a velké svařované trubky (s průměrem větším než 406,4 mm). Tato rozšířená definice ocelářského odvětví byla nato převzata do přílohy I Pokynů k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013 (21) a do čl. 2 bodu 29 obecného nařízení o blokových výjimkách (22).
(35)
Nicméně ani protokol č. 2, ani Dodatkový protokol nebyly výslovně změněny tak, aby obsahovaly tuto rozšířenou definici ocelářského odvětví EU zahrnujícího výrobce trubek. Platnost protokolu č. 2 skončila dne 31. prosince 1997. Dodatkovým protokolem byla platnost protokolu č. 2 prodloužena od 1. ledna 1998 na dalších osm let, příp. do dne přistoupení Rumunska k EU (podle toho, k čemu dojde dříve). Dodatkový protokol hovoří obecně o „ocelových výrobcích“, jeho oblast působnosti je však výslovně svázána s čl. 9 odst. 4 protokolu č. 2, který se týkal pouze výrobků ESUO. Zejména podle článku 2 Dodatkového protokolu bylo prodloužení platnosti protokolu č. 2 podmíněno tím, že Rumunsko Komisi předloží NRP a plány na restrukturalizaci podniků, které jsou příjemci NRP, přičemž jak NRP, tak tyto plány musely splnit „požadavky čl. 9 odst. 4 protokolu č. 2 evropské dohody o přidružení a musely být posouzeny a schváleny příslušným vnitrostátním orgánem odpovědným za státní podpory (Radou pro hospodářskou soutěž)“.
(36)
Závěrem by proto mělo být, že bod 17 přílohy VII ve výkladu podle bodů 1-2 a 6 přílohy VII, spolu s protokolem č. 2 a Dodatkovým protokolem, Komisi neopravňuje ke kontrole podpor, které Rumunsko před přistoupením k EU -zejména v letech 1993 až 2004 - poskytlo výrobcům trubek.
(37)
Kromě toho, že Komise právně vyložila oblast působnosti příslušných právních základů (tj. přílohy VII, protokolu č. 2 a Dodatkového protokolu - viz výše uvedený 29. až 36. bod odůvodnění), přezkoumala také otázku, zda prováděcí pravidla pro uplatňování ustanovení o státní podpoře obsažená v evropské dohodě o přidružení a protokolu č. 2, tak jak je přijaly Společenství a Rumunsko v roce 2001 (dále jen „prováděcí pravidla“ (23)), jsou relevantní pro určení oblasti působnosti kompetence týkající se kontroly se zpětnou působností, pokud jde o (možná) opatření, která byla poskytnuta rumunským výrobcům trubek před přistoupením k EU.
(38)
Obecnou zásadou je, že prováděcí předpisy obsahují jednací řád, který se nesmí zaměňovat s hmotnými pravidly v oblasti státních podpor obsaženými v evropské dohodě o přidružení a protokolu č. 2 k evropské dohodě o přidružení. Je však třeba poznamenat, že prováděcí pravidla také obsahují podrobná ustanovení o kritériích posouzení slučitelnosti podpory s evropskou dohodou o přidružení a s protokolem č. 2 k evropské dohodě o přidružení.
(39)
Ustanovení čl. 2 odst. 1 první věty prováděcích pravidel stanoví: „Posouzení slučitelnosti poskytnutí jednotlivé podpory a programů podpory s evropskou dohodou o přidružení podle článku 1 probíhá na základě kritérií, která vyplývají z uplatnění pravidel článku 87 Smlouvy o založení Evropského společenství včetně současných a budoucích sekundárních právních předpisů, rámců, pokynů a dalších příslušných administrativních aktů platných ve Společenství, jakož i judikatury Soudu prvního stupně a Soudního dvora Evropských společenství a všech rozhodnutí přijatých Radou přidružení podle čl. 4 odst. 3“. Citovaný právní předpis stanoví obecnou zásadu, že hmotná kritéria pro obecné posouzení slučitelnosti státní podpory s evropskou dohodou o přidružení jsou „evoluční“ povahy v tom smyslu, že zohledňují jakékoliv aktuální změny právních předpisů EU a judikatury.
(40)
Ustanovení čl. 2 odst. 1 druhé věty odkazuje výslovně na kritéria slučitelnosti podle protokolu č. 2: „Pokud jsou poskytnutá podpora či programy podpory určeny pro výrobky, na které se vztahuje protokol č. 2 evropské dohody o přidružení, uplatňuje se první věta tohoto odstavce, za předpokladu, že posouzení nebylo učiněno na základě kritérií vyplývajících z uplatňování pravidel podle článku 87 Smlouvy o založení Evropského společenství, nýbrž na základě kritérií vyplývajících z uplatňování pravidel pro státní podpory podle Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli“. Je třeba poznamenat, že ze znění této věty zřetelně vyplývá, že na rozdíl od případu obecné podpory, na který se vztahuje čl. 2 odst. 1 první věta (viz níže uvedený 41. bod odůvodnění), se pro účely podpory, na kterou se vztahuje protokol č. 2, vyvíjí kritéria slučitelnosti podpory na základě Smlouvy o ESUO. Pokud jde o vývoj těchto kritérií po uplynutí platnosti Smlouvy o ESUO v roce 2002, nejsou uvedeny žádné zvláštní informace.
(41)
Ustanovení čl. 2 odst. 2 a 3 prováděcích pravidel stanoví mechanismus, jak má Rumunsko zohlednit změny kritérií slučitelnosti. Konkrétně má být Rumunsko informováno o všech změnách kritérií slučitelnosti Společenství, které nebyly zveřejněny, a „pokud Rumunsko během tří měsíců po obdržení oficiální informace nevznese připomínky týkající se změn, stanou se tato kritéria kritérii slučitelnosti v souladu s odstavcem 1 tohoto článku. Pokud Rumunsko takové připomínky vznese, pak se s ohledem na sbližování právních předpisů, jak ho stanoví evropská dohoda o přidružení, konají konzultace v souladu s články 7 a 8 těchto předpisů“.
(42)
I když Rumunsko během lhůty tří měsíců nevzneslo připomínky ke změně definice Společenství týkající se ocelářského průmyslu, která v roce 2002 zahrnula také výrobce trubek, takové změny právních předpisů Společenství nebylo možné uplatnit na opatření, na která se nevztahuje oblast působnosti evropské dohody o přidružení, tj. opatření, na která se nevztahuje Smlouva o ESUO. Mimoto je příloha VII lex specialis, a Komise se proto při určování jeho oblasti působnosti nemůže dovolávat rozšíření definice ocelářského odvětví EU poté, co uplynula doba platnosti Smlouvy o ESUO. Komise tedy musela dojít k závěru, že na jedné straně je nezbytné přesně rozlišovat mezi „evoluční“ povahou platného právního předpisu týkajícího se státní podpory poskytnuté před přistoupením ve prospěch ocelářského průmyslu v Rumunsku a nutně striktním výkladem oblasti působnosti pravomoci Komise týkající se kontroly se zpětnou působností na straně druhé, jak vyplývá z přílohy VII, protokolu č. 2 a Dodatkového protokolu.
VI. ZÁVĚR
(43)
Na základě výše uvedených skutečností (viz výše především 36. a 42. bod odůvodnění) došla Komise k závěru, že na základě přílohy VII není oprávněna přezkoumat opatření, která byla ve prospěch rumunských výrobců trubek učiněna před přistoupením Rumunska k EU, především v letech 1993 až 2004. Toto řízení se s ohledem na skutečnost, že Komise není oprávněna posoudit předmětná opatření, zastavuje,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
S ohledem na skutečnost, že Komise není podle ustanovení části B přílohy VII smlouvy o přistoupení Rumunska k EU oprávněna přezkoumat opatření učiněná Rumunskem v roce 2003 v souvislosti s privatizací podniku Petrotub Roman S.A., se formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 108 odst. 2 SFEU, které bylo zahájeno dopisem adresovaným Rumunsku ze dne 25. září 2007, zastavuje.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Rumunsku.
V Bruselu dne 6. července 2010.
DECISÃO DA COMISSÃO
de 6 de julho de 2010
relativa à medida C 40/07 (ex NN 48/07) aplicada pela Roménia a favor de ArcelorMittal Tubular Products Roman S.A. (anteriormente Petrotub Roman S.A.)
[notificada com o número C(2010) 4492]
(Apenas faz fé o texto em língua romena)
(Texto relevante para efeitos do EEE)
(2013/516/UE)
A COMISSÃO EUROPEIA,
Tendo em conta o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia, nomeadamente o artigo 108.o, n.o 2, primeiro parágrafo,
Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, nomeadamente o artigo 62.o, n.o 1, alínea a),
Tendo em conta as disposições do anexo VII e do apêndice A do anexo VII do Protocolo relativo a Medidas Transitórias ao Tratado de Adesão da Roménia,
Após ter convidado os interessados a apresentar as suas observações em conformidade com as disposições supracitadas (1) e tendo em conta essas observações,
Considerando o seguinte:
I. PROCEDIMENTO
(1)
Por ofício datado de 2 de fevereiro de 2007, a Comissão pediu à Roménia para lhe fornecer informações relativas às remissões de dívidas ao Estado e ao reescalonamento da dívida da Petrotub Roman S.A. (a seguir «Petrotub») ao Estado no contexto da sua privatização em 2003 (na sequência da privatização, a empresa passou a chamar-se Mittal Steel Roman e ulteriormente ArcelorMittal Tubular Products S.A. (2) - a seguir «AM Roman»).
(2)
Por carta de 25 de setembro de 2007, a Comissão informou a Roménia de que tinha decidido dar início ao procedimento previsto no artigo 108.o, n.o 2, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia («TFUE») (3) relativamente ao possível auxílio concedido com a privatização da Petrotub ( «decisão de início do procedimento»). Esta decisão foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia (4). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentarem as suas observações sobre a medida.
(3)
A Roménia apresentou as suas observações por carta de 26 de novembro de 2007, registada na mesma data. Por cartas de 28 de janeiro de 2008, registadas a 29 de janeiro de 2008, a ArcelorMittal (a empresa-mãe) e a AM Roman (a filial em causa) apresentaram as suas observações, que foram comunicadas à Roménia a 12 de fevereiro de 2008. A Roménia reagiu por carta de 11 de março de 2008, registada na mesma data.
(4)
Por cartas de 26 de fevereiro de 2009, 8 de outubro de 2009 e 29 de janeiro de 2010, a Comissão pediu informações complementares. A Roménia respondeu por cartas de 27 de abril de 2009, 19 de outubro de 2009 e 3 de fevereiro de 2010, todas registadas nas mesmas datas respetivas.
II. DESCRIÇÃO DOS FACTOS
1. A empresa
(5)
A AM Roman é um produtor de tubos de aço sem costura situada em Roman, uma região romena que recebe auxílio ao abrigo do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFEU (5). Antes da privatização, em 2003, a empresa, na altura denominada Petrotub, era um produtor de tubos de aço sem costura, cuja produção consistia em tubos de aço laminado a quente e a frio, com diâmetros compreendidos entre 6 e 620 mm e espessura de paredes entre 0,5 e 70 mm. Esses produtos têm várias aplicações nas indústrias do setor energético (petróleo, gás, produtos químicos, energia nuclear e energia de fontes convencionais) e no setor das máquinas e da construção. Após a privatização, a empresa continuou a operar no mesmo mercado do produto. Atualmente, a ArcelorMittal Tubular Products Holding B.V. Rotterdam NLD (do grupo ArcerlorMittal) detém uma participação de 69,76 % no capital da empresa (6).
2. Medida em questão
(6)
A 23 de julho de 2003, a agência romena de privatizações, APAPS (atualmente AVAS) (7), tornou pública a intenção de vender a sua participação de 70 % na Petrotub. A privatização foi levada a efeito por concurso público. Foi assinado em 28 de outubro de 2003 um acordo de venda com LNM Holdings NV (atualmente ArcelorMittal) quanto ao preço de compra de 6 milhões de USD (5,1 milhões de euros (8)).
(7)
No contexto da privatização, a APAPS concordou, em nome do Estado romeno em amortizar a dívida pública num montante de 22,5 milhões de euros, e reescalonar a restante dívida pública.
(8)
Em 1998, a Petrotub tinha contraído um empréstimo comercial de [30-50] (9) milhões de DEM [15-25 milhões de euros] com vencimento em 2011, junto do banco de desenvolvimento alemão Kreditanstalt für Wiederaufbau (a seguir denominado «KfW»), com vista à aquisição à Mannesmann AG de uma nova instalação de laminagem. O pacote financiamento do KfW foi garantido nos seus diferentes segmentos por garantias estatais concedidas pela Alemanha e pela Áustria e por uma garantia bancária do banco romeno Banca Comercială Română (BCR). A garantia estatal alemã foi contragarantida pelo Estado romeno. A contragarantia da Roménia cobria 85 % do total do empréstimo do KfW de 30-50 milhões de DEM. A Roménia cobrou à Petrotub uma comissão única de [3 %-7 %].
III. A DECISÃO DE INÍCIO DO PROCEDIMENTO
(9)
Na decisão de início do procedimento, a Comissão informou a Roménia que a base para a abertura do procedimento formal de investigação foi o anexo VII, secção B, relativo à reestruturação do setor siderúrgico, do Protocolo do Tratado de Adesão da Roménia (a seguir «anexo VII») e que, na ausência de disposições específicas no anexo VII no que diz respeito à situação jurídica dos produtores romenos de tubos na altura da privatização, a Comissão iria investigar a existência de auxílios estatais a favor da empresa AM Roman e a respetiva compatibilidade com essa base jurídica.
(10)
A Comissão observou que o preço de aquisição (5,1 milhões de euros) não cobria as perdas em que o Estado incorreu sob a forma de renúncia de 22,5 milhões de euros de dívida pública acordada pela agência de privatizações romena, APAPS, no contexto da privatização.
(11)
Antes da abertura do procedimento formal de investigação, a Roménia tinha apresentado um relatório elaborado por um consultor externo (10) para demonstrar que a privatização, nas condições em que foi efetuada, tinha sido a solução mais vantajosa para o Estado.
(12)
O relatório apresentou a privatização como a solução mais vantajosa para o Estado romeno. No quadro que se segue são cotejados os montantes estimados que seriam obtidos por cada uma das instituições públicas credoras no cenário da privatização e da liquidação (11).
Privatização
Liquidação
Fundo de segurança social
[…] milhões de euros
[…] milhões de euros
Fundo de desemprego
[…] milhões de euros
[…] milhões de euros
Serviço Nacional de Saúde
[…] milhões de euros
[…] milhões de euros
APAPS
[…] milhões de euros
(incluindo o preço de venda de 5,1 milhões de euros)
0
Total Estado
[4-9] milhões de euros
[19-26] milhões de euros
(13)
O relatório baseava-se no pressuposto de que, em caso de liquidação, a garantia de 1998 teria de ser acionada, e de que o Estado (por intermédio do Ministério das Finanças) teria de se assumir responsável pelo montante em dívida do empréstimo de 1998 junto do KfW, contraído pela Petrotub, ou seja, [15-25] milhões de euros. Por outras palavras, no cenário de liquidação, o Estado acabaria por receber apenas [2-9] milhões de euros, o que é inferior em comparação com o total de [4-9] milhões de euros recebidos graças à privatização.
(14)
Na decisão de início do procedimento, a Comissão questionava se os resultados do cenário de privatização e de liquidação deveriam ter sido estimados globalmente para o Estado no seu conjunto, tal como sugeria o relatório de peritos, ou separadamente para cada um dos credores públicos, em consonância com a jurisprudência HAMSA (12).
(15)
Entre outros aspetos, a Comissão também tinha dúvidas de que a perda de [15-25] milhões de euros resultante do acionamento da garantia de 1998 pudesse ser tida em conta na estimativa do desfecho de liquidação. Em consonância com os processos HYTASA (13) e Gröditzer (14), deve ser feita uma distinção entre as obrigações que o Estado deve assumir enquanto acionista da empresa e as obrigações que deve assumir enquanto autoridade pública. Daqui resulta que os custos assumidos no contexto de ato de autoridade pública não podem ser tidos em conta para efeitos de cálculo dos custos que um acionista privado teria podido ou estaria disposto a assumir. A Comissão vê o facto de o Ministério romeno das Finanças ter emitido, em 1998, uma garantia a favor da Petrotub como uma indicação de que um acionista privado não estaria em condições de emitir uma tal garantia. Outra indicação neste sentido é o facto de a garantia de 1998 ter sido concedida em condições que um operador privado poderia não ter aceitado.
IV. OBSERVAÇÕES DA ROMÉNIA E DAS PARTES INTERESSADAS
(16)
Na sua comunicação de 27 de novembro de 2007, a Roménia defendeu essencialmente que a privatização da Petrotub em outubro de 2003 não tinha implicado uma vantagem para a Petrotub ou para o comprador e, por conseguinte, que a operação não tinha constituído um auxílio estatal na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE.
(17)
A Roménia sublinhou, em primeiro lugar, que a Petrotub tinha sido vendida por concurso público, transparente e incondicional - facto que, na opinião das autoridades romenas, testemunha que a Petrotub tinha sido vendida a preço de mercado e que o comprador não obtivera qualquer vantagem com essa compra. Em segundo lugar, a Roménia considera que agiu da mesma forma que teria agido qualquer vendedor privado: ao escolher entre a privatização e a liquidação, o Estado optou pelo cenário que era mais vantajoso exclusivamente em termos financeiros, sem atender a considerações de tipo não-comercial ou político que, pela sua natureza, são características do exercício da autoridade pública.
(18)
Em relação a este segundo argumento, a Roménia demonstrou que, ao abrigo do direito interno, a agência de privatizações AVAS tinha a obrigação e estava mandatada para calcular e comparar os resultados globais da privatização e da liquidação por referência ao orçamento do Estado no seu conjunto. Por outras palavras, a agência de privatizações escolheu o cenário considerado mais vantajoso para o orçamento do Estado no seu conjunto, tal como teria agido uma grande sociedade holding que tivesse múltiplos credores. Nesta ótica, que é contrária ao parecer da Comissão, o Estado não podia estimar nem estimou os resultados da privatização e da liquidação separadamente para cada uma das entidades públicas envolvidas.
(19)
Acresce que, ao estimar os resultados da liquidação, o Estado tinha o direito de ter em conta a perda associada ao acionamento da garantia de 1998, uma vez que, nestas condições, a referida garantia teria sido concedida à Petrotub também por um investidor privado. A empresa não estava em dificuldade na altura em que a garantia foi concedida e o prémio de risco cobrado à Petrotub pela garantia constituía uma remuneração adequada para uma garantia acionista emitida a favor de uma empresa que se encontrava numa boa situação no momento.
(20)
Além disso, a garantia de 1998 deve ser apreciada do ponto de vista das regras aplicáveis em matéria de auxílios estatais em vigor na altura. A Comunicação da Comissão sobre garantias de crédito à exportação a curto prazo aplicável no momento excluiu as garantias de crédito à exportação a longo prazo do âmbito de aplicação do controlo nos termos do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE (ex-artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE) (15). A Roménia também sublinhou que, em 1998, quando a garantia foi concedida, a Petrotub era produtor de tubos, e, como tal, não estava abrangida pela definição de «aço CECA» ou pelas disposições do Protocolo n.o 2 sobre os produtos siderúrgicos CECA no Acordo Europeu.
(21)
A AM Roman e a sua empresa-mãe, a ArcelorMittal, aprovaram plenamente a argumentação da Roménia. Estas empresas também salientaram que, ao abrigo da legislação romena aplicável nesse momento e no âmbito do acordo europeu sobre as regras aplicáveis aos auxílios estatais, a garantia estatal emitida a favor da Petrotub em 1998 não representa um auxílio estatal. Além disso, a garantia de 1998 constituiu uma obrigação executória comercial clara assumida pelo Estado como acionista maioritário da empresa em causa, podendo, por conseguinte, ser incluída na estimativa dos custos de liquidação. A ArcelorMittal sublinhou igualmente que tinha pago um preço de mercado pela aquisição da empresa Petrotub e, por conseguinte, qualquer vantagem eventualmente resultante da privatização, o que não é o caso, teria, de qualquer forma, permanecido com o Estado enquanto vendedor.
V. AVALIAÇÃO
1. Legislação aplicável e competência da Comissão
(22)
Este procedimento trata situações ocorridas antes da adesão da Roménia à União Europeia (1 de janeiro de 2007). A Petrotub foi privatizada em outubro de 2003. Por outro lado, em 1998, o Estado romeno tinha emitido uma garantia a favor da Petrotub para um empréstimo de [30-50] milhões de DEM junto do KfW para aquisição de uma nova instalação de laminagem. A garantia de 1998 está ligada à privatização de 2003, na medida em que a Roménia argumentou que os seus custos em caso de liquidação deviam ser tidos em conta na apreciação da operação de privatização de 2003 segundo o critério do operador em economia de mercado.
(23)
Regra geral, os artigos 107.o e 108.o do TFUE não são aplicáveis a auxílios estatais concedidos antes da data de adesão que não são aplicáveis após a adesão (16). Em derrogação a esta regra geral, e, por conseguinte, a título excecional, a Comissão é competente para apreciar os auxílios estatais concedidos pela Roménia no contexto da reestruturação da sua indústria siderúrgica antes da adesão, com base no anexo VII do Tratado de Adesão da Roménia (17).
(24)
O anexo VII contém disposições que autorizam a Roménia a concluir a reestruturação da sua indústria siderúrgica iniciada antes da adesão. Antes da adesão, a reestruturação do setor siderúrgico romeno foi levada a cabo com base no Protocolo n.o 2 sobre os produtos siderúrgicos CECA, anexo ao Acordo Europeu (a seguir «Protocolo n.o 2»), tal como prorrogado pelo Protocolo adicional assinado a 23 de outubro de 2002 (a seguir designado por «Protocolo Adicional»).
(25)
O Protocolo n.o 2 concedeu à Roménia um «período de graça» de cinco anos, de 1993 e até finais de 1998, para reestruturar a sua indústria do aço CECA, tendo em vista a adesão. O «período de graça» foi prorrogado até ao final de 2004 por um Protocolo Adicional aprovado por Decisão do Conselho de 29 de julho de 2002, e assinado em 23 de outubro de 2002. Durante todo esse «período de graça», ou seja, de 1993 até finais de 2004, a Roménia estava autorizada a conceder auxílios à reestruturação ao setor siderúrgico nas condições resultantes do Protocolo n.o 2 (prorrogado pelo Protocolo Adicional) e com base num Programa Nacional de Reestruturação (a seguir denominado «PNR») acordado com a Comunidade. O PNR romeno foi aprovado pelo Concelho a 18 de julho de 2005 (18).
(26)
O anexo VII é um «mecanismo de salvaguarda» que permite à Comissão assegurar o acompanhamento após 1 de janeiro de 2007 (data da adesão) dos auxílios concedidos pela Roménia à indústria siderúrgica antes da adesão, com base no Protocolo n.o 2 (prorrogado pelo Protocolo Adicional) e no PNR. Além disso, o anexo VII confere à Comissão poderes para recuperar auxílios concedidos em violação do Protocolo n.o 2 e do PNR. Por conseguinte, o anexo VII é uma lex specialis, que permite, a título excecional e em derrogação ao regime geral, o acompanhamento e o controlo retroativos dos auxílios concedidos pela Roménia à sua indústria siderúrgica antes da adesão. Em acórdãos recentes em matéria de auxílios estatais pré-adesão concedidos às empresas siderúrgicas polacas (19), o Tribunal Geral confirmou o caráter de lex specialis do Protocolo n.o 8 ao Tratado de Adesão da Polónia, que contém disposições equivalentes às estabelecidas no anexo VII.
(27)
No contexto do presente procedimento, a Comissão deve avaliar se a competência excecional de controlo retroativo descrita nos considerandos 23 a 26 abrange igualmente auxílios estatais concedidos pela Roménia aos produtores de tubos antes da adesão. Para o efeito, as bases jurídicas aplicáveis a este caso, ou seja, o anexo VII, em conjugação com as disposições do Protocolo n.o 2 e do Protocolo Adicional, têm de ser interpretadas com vista a determinar se tais disposições abrangem auxílios estatais concedidos aos produtores romenos de tubos antes da adesão.
(28)
É um princípio de direito universalmente reconhecido que as disposições de uma lex specialis que estabelecem derrogações a um regime geral devem ser interpretadas stricto sensu. Uma interpretação estrita das bases jurídicas acima referidas (ver considerandos 29 a 43) leva a concluir que a competência excecional de controlo retroativo da Comissão se limita aos auxílios estatais (eventuais) concedidos antes da adesão a produtores CECA, excluindo assim, (eventuais) auxílios concedidos a produtores de tubos.
(29)
Os pontos 12 e 17 do anexo VII estabelecem as competências excecionais de controlo retroativo da Comissão no que se refere aos auxílios concedidos à indústria siderúrgica romena antes da adesão. O ponto 12 confere à Comissão e ao Conselho poderes para acompanharem a execução do PNR romeno antes e depois da adesão, até 2009. O ponto 17 confere à Comissão poderes para ordenar a recuperação dos auxílios estatais concedidos em desrespeito dos pontos 1 a 3 do anexo VII (tal como indicado nos considerandos 30 a 32 infra).
(30)
O ponto 1 do anexo VII estabelece que os auxílios estatais concedidos pela Roménia para efeitos de reestruturação de «determinadas áreas da sua indústria siderúrgica» entre 1993 e 2004 são considerados compatíveis com o mercado interno desde que: «[…] o período previsto no artigo 9.o, n.o 4, do Protocolo n.o 2 relativo aos produtos CECA do Acordo Europeu […] seja prorrogado até 31 de dezembro de 2005»; as condições definidas no PNR sejam cumpridas; nenhum outro auxílio estatal seja concedido nem pago aos beneficiários do PNR após 1 de janeiro de 2005; e «[…] não seja concedido nem pago ao setor siderúrgico romeno qualquer auxílio estatal à reestruturação depois de 31 de dezembro de 2004». Prevê ainda que: «Para efeitos das presentes disposições e do Apêndice A, por auxílios estatais à reestruturação entende-se quaisquer medidas relativas às indústrias siderúrgicas que constituam auxílios estatais na aceção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE e que não possam ser considerados compatíveis com o mercado comum de acordo com as regras aplicáveis em geral na Comunidade».
(31)
O ponto 2 do anexo VII prevê que apenas as empresas enumeradas como beneficiárias do PNR (também enumeradas no apêndice A do anexo VII) são elegíveis para receber um auxílio estatal no período de 1993 a 2004.
(32)
O ponto 6 do anexo VII estabelece que as empresas não incluídas como beneficiárias do PNR «não devem beneficiar de auxílios estatais à reestruturação nem de quaisquer outros auxílios» e que também não são obrigadas a reduzir as suas capacidades.
(33)
O primeiro parágrafo do ponto 1 do anexo VII faz referência explícita ao artigo 9.o, n.o 4, do Protocolo n.o 2, tal como prorrogado pelo Protocolo Adicional, assinado em 23 de outubro de 2002. O Protocolo n.o 2 abrangia apenas o aço CECA e enumerava os produtos siderúrgicos CECA num anexo. Esta lista reproduzia a lista de produtos CECA constante do anexo I do Tratado CECA, em que a definição de «produtos siderúrgicos CECA» exclui especificamente os tubos («os tubos de aço (sem soldadura ou soldados), […] as barras calibradas e as moldações de fundição (tubos, canos e acessórios para canalização, peças de fundição)»).
(34)
O Tratado CECA caducou em 23 de julho de 2002. A partir dessa data, os auxílios estatais à indústria siderúrgica passaram a estar abrangidos pelo regime geral da CE. Nessa ocasião, foi decidido tornar a definição de setor siderúrgico europeu extensiva aos produtores de tubos. Esta alteração foi codificada no artigo 27.o e no anexo B do Enquadramento multissetorial dos auxílios com finalidade regional para grandes projetos de investimento (20), que definiu o setor siderúrgico da União por forma a incluir os tubos sem costura e os grandes tubos soldados com um diâmetro superior a 406,4 mm). Esta definição alargada do setor siderúrgico foi retomada no anexo I das Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional para o período 2007-2013 (21) e no artigo 2.o, ponto 29, do Regulamento geral de isenção por categoria (22).
(35)
Contudo, nem o Protocolo n.o 2 nem o Protocolo Adicional foram explicitamente alterados para incluir esta definição alargada do setor siderúrgico da UE, que inclui os produtores de tubos. O Protocolo n.o 2 expirou em 31 de dezembro de 1997. O Protocolo Adicional prorrogou a vigência do Protocolo n.o 2, por um período de 8 anos a contar de 1 de janeiro de 1998, ou até à data da adesão da Roménia (o que ocorresse primeiro). O Protocolo Adicional refere-se a «produtos siderúrgicos» em geral, mas o seu âmbito de aplicação está também especificamente associado ao artigo 9.o, n.o 4, do Protocolo n.o 2, que abrangia unicamente os produtos siderúrgicos CECA. Mais concretamente, nos termos do artigo 2.o do Protocolo Adicional, a prorrogação do Protocolo n.o 2 foi subordinada à apresentação pela Roménia à Comissão de um PNR e de planos de reestruturação das empresas beneficiárias do PNR que cumprissem, em ambos os casos, «os requisitos do artigo 9.o, n.o 4, do Protocolo n.o 2 do Acordo Europeu e avaliados e aprovados pela autoridade nacional de controlo dos auxílios estatais (Conselho da Concorrência)».
(36)
Por conseguinte, deve concluir-se que o ponto 17 do anexo VII, interpretado à luz dos pontos 1, 2 e 6 do anexo VII, assim como do Protocolo n.o 2 e do Protocolo Adicional, não confere à Comissão competência para controlar os auxílios concedidos aos produtores de tubos antes da adesão da Roménia, mormente no período de 1993 a 2004.
(37)
Para além da interpretação jurídica do âmbito de aplicação das bases jurídicas pertinentes (ou seja, o anexo VII, o Protocolo n.o 2 e o Protocolo Adicional - ver considerandos 29 a 36 supra), a Comissão também examinou a questão de saber se as regras de execução para a aplicação das disposições relativas aos auxílios estatais do Acordo Europeu e do Protocolo 2, tal como adotadas pelas Comunidades e pela Roménia em 2001 (a seguir «normas de execução» (23)), são pertinentes para a determinação do âmbito de competência de controlo retroativo da Comissão em relação aos (eventuais) auxílios pré-adesão aos produtores romenos de tubos.
(38)
Regra geral, as normas de execução contêm normas processuais distintas das disposições substantivas em matéria de auxílios estatais constantes do Acordo Europeu e do Protocolo n.o 2. Importa, contudo, notar que as normas de execução contêm igualmente disposições específicas relativas aos critérios de avaliação da compatibilidade dos auxílios com o Acordo Europeu e com o Protocolo n.o2, respetivamente.
(39)
O artigo 2.o, n.o 1, primeiro parágrafo, das normas de execução estabelece que: «A compatibilidade dos auxílios individuais e dos programas de auxílios com o Acordo Europeu é examinada, tal como referido no artigo 1.o das presentes normas de execução, com base nos critérios decorrentes da aplicação das regras do artigo 87.o do Tratado que institui a Comunidade Europeia, incluindo o direito derivado atual e futuro, a legislação-quadro, as diretrizes e os outros atos administrativos pertinentes em vigor na Comunidade, bem como a jurisprudência do Tribunal de Justiça e do Tribunal de Primeira Instância das Comunidades Europeias, e quaisquer decisões tomadas pelo Conselho de Associação nos termos do artigo 4.o, n.o 3.» Esta frase estabelece o princípio geral segundo o qual os critérios substantivos para a avaliação da compatibilidade dos auxílios estatais em geral com o Acordo Europeu são«evolutivos», na medida em que vão integrando mudanças/desenvolvimentos do direito e da jurisprudência da União.
(40)
O artigo 2.o, n.o 1, segundo parágrafo, faz referência em particular aos critérios de compatibilidade estabelecidos no Protocolo n.o 2: «Na medida em que os programas de auxílio ou os auxílios concedidos se destinem aos produtos abrangidos pelo Protocolo n.o 2 do Acordo Europeu, é plenamente aplicável o disposto no primeiro parágrafo, exceto a avaliação da compatibilidade, que não deve ser efetuada com base nos critérios decorrentes da aplicação das regras previstas no artigo 87.o do Tratado que institui a Comunidade Europeia, mas com base nos critérios decorrentes da aplicação das regras em matéria de auxílios estatais previstas no Tratado que institui a Comunidade Europeia do Carvão e do Aço.» Importa notar que a redação deste parágrafo indica claramente que, contrariamente à situação dos auxílios gerais abrangidos pelo artigo 2.o, n.o 1, primeiro parágrafo, (ver considerando 41), os critérios de compatibilidade aplicáveis aos auxílios abrangidos pelo Protocolo n.o 2 do Acordo Europeu evoluem em função do Tratado CECA. Não são fornecidas quaisquer indicações específicas sobre a evolução dos critérios de compatibilidade depois de o Tratado CECA ter caducado, em 2002.
(41)
O artigo 2.o, n.os 2 e 3, das normas de execução estabelece o mecanismo pelo qual a Roménia deve incorporar as alterações nos critérios de compatibilidade da UE. Nomeadamente, a Roménia deve ser informada de todas as alterações não publicadas dos critérios comunitários de compatibilidade e, «se, no prazo de três meses a contar da data da receção dessas informações oficiais, a Roménia não se opuser a essas alterações, estas tornar-se-ão critérios de compatibilidade na aceção do n.o 1. Se a Roménia se opuser às alterações e tendo em conta a aproximação das legislações prevista no Acordo Europeu, devem-se realizar consultas nos termos dos artigos 7.o e 8.o das presentes normas de execução.»
(42)
Apesar de a Roménia não se ter oposto no prazo de três meses às alterações introduzidas em 2002 na definição comunitária de indústria siderúrgica, que a tornou extensiva aos produtores de tubos, essas alterações na legislação comunitária não poderiam ser aplicáveis às medidas que não se inscrevessem no âmbito de aplicação do Acordo Europeu, ou seja, as que não estavam abrangidas pelo Tratado CECA. Além disso, uma vez que o anexo VII é uma lex specialis, para determinar o seu âmbito de aplicação, a Comissão não pode invocar a extensão da definição do setor siderúrgico da UE após a expiração do Tratado CECA. Em consequência, há que concluir que deve ser estabelecida uma clara distinção entre, por um lado, o caráter «evolutivo» da legislação aplicável aos auxílios estatais para o setor siderúrgico da Roménia antes da adesão, ao abrigo do Acordo Europeu, e, por outro, a interpretação necessariamente estrita do âmbito da competência de controlo retroativo da Comissão, tal como decorre do anexo VII, do Protocolo n.o 2 e do Protocolo Adicional.
VI. CONCLUSÃO
(43)
Com base nas considerações anteriores (ver, em especial, os considerandos 36 e 42 supra), a Comissão conclui que não tem competência para apreciar medidas de auxílio concedidas aos produtores romenos de tubos antes da adesão, em particular no período de 1993-2004, com base no anexo VII. Reconhecendo que não tem competência para apreciar os atos em causa, a Comissão dá por encerrado o presente procedimento.
DECIDE:
Artigo 1.o
O procedimento formal de investigação previsto no artigo 108.o, n.o 2, do TFUE, iniciado por carta dirigida à Roménia, datada de 25 de setembro de 2007, é encerrado por falta de competência da Comissão, em conformidade com o disposto no anexo VII, secção B do Tratado de Adesão da Roménia, para examinar as medidas concedidas pela Roménia no contexto da privatização da Petrotub Roman S.A. em 2003.
Artigo 2.o
A destinatária da presente decisão é a Roménia.
Feito em Bruxelas, em 6 de julho de 2010.