NAŘÍZENÍ KOMISE (EU) č. 550/2011
ze dne 7. června 2011,
kterým se na základě směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES stanoví některá omezení pro použití mezinárodních kreditů z projektů zahrnujících průmyslové plyny
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na směrnici Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (1), a zejména na čl. 11a odst. 9 uvedené směrnice,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Hlavním cílem Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu (UNFCCC), která byla schválena rozhodnutím Rady 94/69/ES ze dne 15. prosince 1993 o uzavření Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu (2), je stabilizovat koncentrace skleníkových plynů v atmosféře na takové úrovni, která by umožnila předcházet nebezpečným důsledkům vzájemného působení lidstva a klimatického systému. Aby se dosáhlo tohoto cíle, neměl by být celkový nárůst průměrné roční teploty při zemském povrchu vyšší než 2 °C ve srovnání s úrovní před industrializací, jak schválila cancúnská konference o změně klimatu v prosinci 2010 a Kodaňská dohoda. Nejnovější hodnotící zpráva Mezivládního panelu pro změnu klimatu (IPCC) ukazuje, že pro dosažení uvedeného cíle musí celosvětové emise skleníkových plynů dosáhnout vrcholu do roku 2020. To vyžaduje zvýšené globální úsilí všech zemí produkujících velké množství emisí.
(2)
Máme-li tento úkol splnit, klíčovou úlohu budou muset hrát trhy s uhlíkem. Umožní nám dosáhnout našich cílů za nižších nákladů a budou také podporovat vyšší ambice. Trhy s uhlíkem mohou být rovněž efektivní cestou pro převod finančních prostředků rozvojovým zemím - mohou nám pomoci dodržet závazky v podobě mezinárodního finančního balíku v objemu 100 miliard USD, dohodnutého v Kodani. To si vyžádá významné rozšíření stávajících mechanismů, včetně reformy mechanismu čistého rozvoje s cílem zvýšit využití standardizovaných základních parametrů, a vytvoření nových tržních mechanismů.
(3)
Kjótský protokol, jenž byl schválen rozhodnutím Rady 2002/358/ES ze dne 25. dubna 2002 o schválení Kjótského protokolu k Rámcové úmluvě OSN o změně klimatu jménem Evropského společenství a o společném plnění závazků z něj vyplývajících (3), stanovil pro 39 smluvních stran na období 2008-2012 cíle pro snížení emisí a zřídil dva mechanismy pro tvorbu mezinárodních kreditů, jež mohou smluvní strany využít ke kompenzaci emisí. Mechanismus společného provádění stanoví tvorbu jednotek snížení emisí (ERU), zatímco mechanismus čistého rozvoje stanoví tvorbu jednotek ověřeného snížení emisí (CER).
(4)
Mechanismus společného provádění a mechanismus čistého rozvoje jsou takzvanými čistě kompenzačními mechanismy, v nichž snížení skleníkových plynů o jednu tunu zakládá právo emitovat tunu skleníkových plynů na jiném místě. Takové systémy sice obecně napomáhají snížit náklady na opatření podporující globální omezení emisí v zemích, kde jsou tato opatření relativně nákladově efektivní, nepřispívají však k úsilí o snížení emisí, jež je nezbytné pro vývoj k dosažení cílové hodnoty 2 °C.
(5)
Unie přijala stanovisko, že v zájmu udržení globálního oteplování pod hodnotou 2 °C by závazky industrializovaných zemí měla doplnit vhodná zmírňující opatření rozvojových zemí, zejména těch nejvyspělejších. Současně by se měl postupně rozvinout široký mezinárodní trh s uhlíkem, jenž může efektivním způsobem přinést nezbytné globální celosvětové snížení emisí a v jehož rámci se generují mezinárodní kredity výměnou za snížení emisí pod referenční hodnotou stanovenou pod úrovní předpokládaných emisí v případě absence omezujících opatření. To vyžaduje vhodná zmírňující opatření rozvojových zemí. Účast nejméně rozvinutých zemí na mechanismu čistého rozvoje by se měla posílit, avšak vyspělejší rozvojové země by měly postupně přejít k účasti na odvětvových tržních mechanismech a nakonec na obchodních systémech stanovujících stropy emisí (4).
(6)
Účast na mechanismech společného provádění a čistého rozvoje je dobrovolná, stejně jako rozhodnutí povolit využití kreditů v systémech obchodování s emisemi. Rozlišují se proto kredity, jež je možné vygenerovat, a kredity, jejichž využití se mohli signatáři Kjótského protokolu rozhodnout povolit v rámci svých vnitrostátních právních předpisů. Za tímto účelem již směrnice 2003/87/ES vyloučila využití jednotek přiděleného množství a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/101/ES (5) povolila využití některých kreditů mechanismu společného provádění a mechanismu čistého rozvoje, s harmonizovanými omezeními využití mezinárodních kreditů z projektů v oblasti jaderné energie, využití půdy a lesnictví, a stanovila, že členské státy mohou provozovatelům povolit využití určitých množství jiných druhů mezinárodních kreditů. Směrnice 2003/87/ES stanoví harmonizovaná prováděcí ustanovení, jež se mají přijmout ohledně omezení při využití mezinárodních kreditů.
(7)
Použití mezinárodních kreditů z projektů zahrnujících trifluormethan (HFC-23) a oxid dusný (N2O) z výroby kyseliny adipové (dále jen „projekty průmyslových plynů“) by mělo být omezeno. Tento požadavek je v souladu se závěry Evropské rady z října 2009, které vyzývají rozvojové země, zejména vyspělejší z nich, aby podnikly vhodná zmírňující opatření. Projekty průmyslových plynů jsou v naprosté většině umístěny ve vyspělých rozvojových zemích, jež mají dostatečné schopnosti financovat uvedená levná snížení emisí samy, přičemž k jejich financování by měly stačit příjmy získané z uvedených projektů v minulosti. Zavedení omezení pro využívání kreditů z projektů průmyslových plynů, zejména pokud bude následováno příslušnými rozhodnutími na mezinárodní úrovni, by mělo přispět k dosažení vyváženější geografické distribuce přínosů z mechanismů zavedených v rámci Kjótského protokolu.
(8)
Projekty průmyslových plynů vyvolávají obavy, pokud jde o životní prostředí. Mimořádně vysoká návratnost z destrukce HFC-23 podněcuje další výrobu a používání chlordifluormethanu (HCFC-22), účinné látky poškozující ozonovou vrstvu a vytvářející skleníkové plyny, k čemuž v registrovaných závodech dochází na maximální úrovni povolené metodikou projektové činnosti. V důsledku toho by produkce HCFC-22 mohla být vyšší než v situaci, kdy by projektové činnosti neprobíhaly. To následně oslabuje snahy o urychlené vyřazení HCFC-22 užívaného jinak než jako vstupní suroviny v souladu s úpravou Montrealského protokolu týkající se výroby a spotřeby hydrochlorfluoruhlovodíků z roku 2007 v rámci Montrealského protokolu o látkách, které poškozují ozonovou vrstvu (6). Je to také v nesouladu se skutečností, že členské státy prostřednictvím příspěvků do mnohostranného fondu v rámci Montrealského protokolu financují postupné ukončení výroby HCFC-22. Následkem vysoké návratnosti je narušení ekonomických pobídek a hospodářské soutěže a přesun výroby kyseliny adipové od výrobců usazených v Unii k registrovaným výrobcům ve třetích zemích. Riziko podobných přesunů výroby zvýší podstatně příznivější zacházení s výrobci kyseliny adipové, kteří se účastní kjótských mechanismů, ve srovnání s těmi, kteří v roce 2013 zahájí účast na systému Unie; dojde také k čistému nárůstu celosvětových emisí. V zájmu menšího narušení ekonomických pobídek a hospodářské soutěže a zamezení únikům skleníkových plynů jsou omezení při použití těchto mezinárodních kreditů odůvodněná.
(9)
Mezinárodní kredity z projektů průmyslových plynů nepřispívají k přenosu technologií ani k nezbytné dlouhodobé transformaci energetických systémů v rozvojových zemích. Omezování těchto průmyslových plynů prostřednictvím mechanismů společného provádění a čistého rozvoje nepřispívá k nejefektivnějšímu snižování celosvětových emisí, protože navrhovatelé vysoké výnosy nevyužívají ke snížení emisí.
(10)
Uplatnění úplných omezení specifických kreditů je stanoveno v čl. 11a odst. 9 směrnice 2003/87/ES. Je vhodné uplatnit toto omezení v případě projektů průmyslových plynů. Plné omezení použití nejlépe odstraňuje nežádoucí důsledky uvedených kreditů pro hospodářskou soutěž a životní prostředí a zlepšuje nákladovou efektivitu snižování celosvětových emisí a vliv trhu s uhlíkem na životní prostředí tím, že podněcuje nízkouhlíkové investice.
(11)
V souladu s čl. 11a odst. 9 směrnice 2003/87/ES by se opatření stanovená tímto nařízením měla uplatnit od 1. ledna 2013, což je v souladu s uvedeným článkem více než šest měsíců a méně než tři roky od data jejich přijetí. Těmito opatřeními není dotčeno použití kreditů z průmyslových plynů pro plnění povinností během roku 2012.
(12)
Opatření stanovená tímto nařízením jsou v souladu se stanoviskem Výboru pro změnu klimatu,
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Od 1. ledna 2013 se zakazuje použití mezinárodních kreditů z projektů zahrnujících destrukci trifluormethanu (HFC-23) a oxidu dusného (N2O) z výroby kyseliny adipové pro účely článku 11a směrnice 2003/87/ES, s výjimkou použití kreditů plynoucích ze snížení emisí před rokem 2013 ze stávajících projektů tohoto typu ve vztahu k emisím ze zařízení, na něž se vztahuje systém EU pro obchodování s emisemi, které vznikly během roku 2012, přičemž toto použití se povoluje do 30. dubna 2013 včetně.
Článek 2
Toto nařízení vstupuje v platnost dnem vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 7. června 2011.
REGULAMENTO (UE) N.o 550/2011 DA COMISSÃO
de 7 de Junho de 2011
que estabelece, em conformidade com a Directiva 2003/87/CE do Parlamento Europeu e do Conselho, certas medidas de limitação da utilização de créditos internacionais resultantes de projectos que envolvam gases industriais
(Texto relevante para efeitos do EEE)
A COMISSÃO EUROPEIA,
Tendo em conta o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia,
Tendo em conta a Directiva 2003/87/CE do Parlamento Europeu e do Conselho, de 13 de Outubro de 2003, relativa à criação de um regime de comércio de licenças de emissão de gases com efeito de estufa na Comunidade e que altera a Directiva 96/61/CE do Conselho (1) e, nomeadamente, o seu artigo 10.o-A, n.o 9,
Considerando o seguinte:
(1)
O objectivo último da Convenção-Quadro das Nações Unidas relativa às Alterações Climáticas (CQNUAC), aprovada pela Decisão 94/69/CE do Conselho, de 15 de Dezembro de 1993, relativa à celebração da Convenção-Quadro das Nações Unidas relativa às Alterações Climáticas (2), é estabilizar as concentrações na atmosfera de gases com efeito de estufa a um nível que evite uma interferência antropogénica perigosa no sistema climático. Para atingir esse objectivo, a temperatura média anual à superfície a nível global não deve aumentar mais de 2 °C em relação aos níveis pré-industriais, tal como aprovado na Conferência de Cancún sobre as Alterações Climáticas em Dezembro de 2010 e no «Acordo de Copenhaga». O último relatório de avaliação do Painel Intergovernamental das Alterações Climáticas (IPCC) mostra que, para atingir este objectivo, o pico máximo das emissões globais de gases com efeito de estufa deverá verificar-se até 2020. Tal implica um aumento dos esforços globais por parte de todos os grandes países emissores.
(2)
Se queremos fazer face a este desafio, os mercados do carbono terão que desempenhar um papel essencial. Contribuirão assim para que alcancemos os nossos objectivos a menor custo e promoverão ao mesmo tempo um nível mais elevado de ambição. Além disso, os mercados do carbono podem ser um meio eficaz de transferir financiamento para os países em desenvolvimento e ajudar-nos a respeitar o compromisso assumido em Copenhaga de um pacote financeiro internacional de 100 mil milhões de dólares. Para tal, será necessário intensificar substancialmente os mecanismos existentes, e nomeadamente reformar o Mecanismo de Desenvolvimento Limpo (MDL), de forma a aumentar a utilização de níveis de referência normalizados e criar novos mecanismos de mercado.
(3)
O Protocolo de Quioto, aprovado pela Decisão 2002/358/CE do Conselho, de 25 de Abril de 2002, relativa à aprovação, em nome da Comunidade Europeia, do Protocolo de Quioto da Convenção-Quadro das Nações Unidas sobre as Alterações Climáticas e ao cumprimento conjunto dos respectivos compromissos (3), fixou objectivos de redução das emissões aplicáveis a 39 Partes para o período de 2008-2012 e estabeleceu dois mecanismos de criação de créditos internacionais, que as Partes podem utilizar para compensar as emissões. A Implementação Conjunta (IC) prevê a criação de unidades de redução de emissões (URE) e o MDL prevê a criação de reduções certificadas de emissões (RCE).
(4)
A IC e o MDL são «mecanismos de compensação pura», pelos quais a redução de uma tonelada de emissões de gases com efeito de estufa num local cria o direito a emitir uma tonelada de emissões de gases com efeito de estufa num outro local. Embora estes mecanismos ajudem geralmente a reduzir o custo das medidas destinadas a facilitar a redução global das emissões nos países onde a relação custo-eficácia é mais elevada, não contribuem para os esforços de redução necessários para se avançar para o objectivo de 2 °C.
(5)
Para manter o aumento da temperatura global abaixo dos 2 °C, a União adoptou a posição segundo a qual os compromissos dos países industrializados devem ser acompanhados de medidas adequadas de atenuação por parte dos países em desenvolvimento, em especial os mais avançados. Paralelamente, deve ser gradualmente desenvolvido um amplo mercado internacional do carbono que permita obter as necessárias reduções globais de uma forma eficiente, criando créditos internacionais para as reduções de emissões que sejam inferiores a um valor de referência que é fixado abaixo das emissões previstas na ausência de medidas de redução. Para tal, são necessárias medidas adequadas de atenuação por parte dos países em desenvolvimento. Ao mesmo tempo que deve ser reforçada a participação dos países menos desenvolvidos no MDL, os países em desenvolvimento mais avançados devem evoluir gradualmente para a participação em mecanismos sectoriais de mercado e, finalmente, em sistemas de limitação e comércio de emissões (4).
(6)
A participação na IC e no MDL é voluntária, como o são as decisões de autorizar a utilização de créditos nos regimes de comércio de emissões. Existe, pois, uma distinção entre os créditos que podem ser gerados e os créditos que os signatários do Protocolo de Quioto possam ter decidido autorizar para utilização ao abrigo da sua legislação nacional. Para este efeito, a Directiva 2003/87/CE já excluía a utilização de unidades de quantidade atribuída e a Directiva 2004/101/CE do Parlamento Europeu e do Conselho (5) autorizava a utilização de certos créditos IC e MDL, com medidas harmonizadas de limitação da utilização de créditos internacionais resultantes de projectos no domínio nuclear, da utilização dos solos e da silvicultura, e previa que os Estados-Membros pudessem autorizar os operadores a utilizar certas quantidades de outros tipos de créditos internacionais. A Directiva 2003/87/CE prevê a adopção de disposições de execução harmonizadas no que respeita às medidas de limitação da utilização de créditos internacionais.
(7)
A utilização de créditos internacionais resultantes de projectos que envolvam o trifluorometano (HFC-23) e o óxido nitroso (N2O) na produção de ácido adípico (a seguir denominados «projectos de tratamento de gases industriais») deve ser objecto de medidas de limitação. Este princípio é coerente com as conclusões do Conselho Europeu de Outubro de 2009, em que se apela aos países em desenvolvimento, em especial os mais avançados, para que adoptem medidas adequadas de atenuação. A grande maioria dos projectos de tratamento de gases industriais está localizada em países em desenvolvimento mais avançados, com capacidades suficientes para financiarem eles mesmos essas reduções de baixo custo, e as receitas geradas por tais projectos no passado deveriam ser suficientes para assegurar o seu financiamento. A introdução de restrições à utilização de créditos provenientes de gases industriais, em especial quando seguidas das correspondentes decisões a nível internacional, deverão contribuir para atingir uma distribuição geográfica mais equilibrada dos benefícios dos mecanismos estabelecidos no âmbito do Protocolo de Quioto.
(8)
Os projectos de tratamento de gases industriais são motivo de preocupação em termos ambientais. A existência de taxas excepcionalmente elevadas de rendibilidade da destruição de HFC-23 tem por consequência incentivar a continuação da produção e utilização do clorodifluorometano (HCFC-22), um gás com efeito de estufa dotado de um forte potencial de empobrecimento da camada de ozono, em instalações registadas, ao nível máximo permitido pela metodologia aplicável às actividades de projecto. Consequentemente, a produção de HCFC-22 poderá ser superior à que teria existido na ausência de actividades de projecto. Este resultado afecta por sua vez o ajustamento de 2007 à produção e ao consumo de HCFC no âmbito do Protocolo de Montreal relativo às substâncias que empobrecem a camada de ozono (6), no sentido de estabelecer a supressão acelerada do HCFC-22 não destinado a utilização como matéria-prima. É também incompatível com o financiamento pelos Estados-Membros da supressão progressiva da produção de HCFC-22 através de contribuições para o fundo multilateral no âmbito do Protocolo de Montreal. Estas taxas de rendibilidade elevadas dão origem a distorções dos incentivos económicos e da concorrência e à deslocação da produção de ácido adípico dos produtores de ácido adípico estabelecidos na União para produtores registados em países terceiros. O tratamento muito mais favorável dado aos produtores de ácido adípico que participam nos mecanismos de Quioto, em comparação com os que entrarem no regime da União a partir de 2013, fará aumentar o risco de mudanças semelhantes na produção e de um aumento líquido das emissões globais. A fim de reduzir as distorções dos incentivos económicos e da concorrência e de evitar a fuga de emissões de gases com efeito de estufa, justifica-se a adopção de medidas de limitação da utilização destes créditos internacionais.
(9)
Os créditos internacionais resultantes de projectos de tratamento de gases industriais não contribuem para a transferência de tecnologias nem para a necessária transformação a longo prazo dos sistemas energéticos nos países em desenvolvimento. O abatimento destes gases industriais no âmbito da IC ou do MDL não contribui para a redução das emissões globais da forma mais eficiente, dado que as receitas elevadas dos promotores dos projectos não são utilizadas para efeitos de redução das emissões.
(10)
A aplicação de medidas de limitação total da utilização de créditos específicos está prevista no artigo 11.o-A, n.o 9, da Directiva 2003/87/CE. É adequado aplicar essa limitação no caso dos projectos de tratamento de gases industriais. Uma limitação total da utilização é a melhor forma de eliminar as consequências indesejáveis, do ponto de vista concorrencial e ambiental, desses créditos e de melhorar a relação custo-eficiência das reduções de emissões a nível global, bem como o desempenho ambiental do mercado do carbono, mediante o incentivo a investimentos hipocarbónicos.
(11)
Em conformidade com o artigo 11.o-A, n.o 9, da Directiva 2003/87/CE, as medidas previstas no presente regulamento devem ser aplicáveis a partir de 1 de Janeiro de 2013, que, em conformidade com esse artigo, corresponde a mais de seis meses e a menos de três anos a contar da data da respectiva adopção. A utilização de créditos provenientes de gases industriais para o cumprimento de obrigações de conformidade durante o ano de 2012 não é afectada por estas medidas.
(12)
As medidas previstas no presente regulamento estão em conformidade com o parecer do Comité das Alterações Climáticas,
ADOPTOU O PRESENTE REGULAMENTO:
Artigo 1.o
A partir de 1 de Janeiro de 2013, é proibida a utilização de créditos internacionais resultantes de projectos que envolvam a destruição de trifluorometano (HFC-23) e de óxido nitroso (N2O) provenientes da produção de ácido adípico para efeitos do disposto no artigo 11.o-A da Directiva 2003/87/CE, com excepção da utilização de créditos respeitantes a reduções das emissões realizadas antes de 2013, provenientes de projectos existentes deste tipo, para utilização no que respeita a emissões provenientes de instalações abrangidas pelo RCLE-UE que tiveram lugar durante 2012, que serão autorizadas até 30 de Abril de 2013, inclusive.
Artigo 2.o
O presente regulamento entra em vigor na data da sua publicação no Jornal Oficial da União Europeia.
O presente regulamento é obrigatório em todos os seus elementos e directamente aplicável em todos os Estados-Membros.
Feito em Bruxelas, em 7 de Junho de 2011.