ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 12. června 2012
o opatřeních SA. 27420 (C 12/2009) (ex N 19/2009), která provedlo Finsko ve prospěch společnosti Osuuskunta Karjaportti
(oznámeno pod číslem C(2012) 3249)
(Pouze finské a švédské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2013/8/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními, a s ohledem na tyto připomínky (1),
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Dopisem ze dne 15. ledna 2009 oznámilo Finsko Komisi podporu na záchranu spočívající v záruce a úpravě splátkového kalendáře, která byla poskytnuta společnosti Osuuskunta Karjaportti (dále jen „Karjaportti“; v době podání oznámení byla společnost známa jako Järvi-Suomen Portti Osuuskunta). Dopisy ze dne 5. února 2009, 11. února 2009, 16. února 2009 a 20. února 2009 poskytlo Finsko Komisi další informace.
(2)
Dopisem ze dne 8. dubna 2009 Komise Finsko informovala, že se s ohledem na oznámená opatření a některá opatření provedená v minulosti rozhodla zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) (2). Na základě tohoto rozhodnutí o zahájení řízení poskytlo Finsko Komisi dopisem ze dne 13. května 2009 další informace.
(3)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (3). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k opatřením podpory.
(4)
Komise obdržela připomínky od jedné zúčastněné strany. Tyto připomínky předala Finsku, aby se k nim mohlo vyjádřit. Připomínky Finska byly obdrženy dopisem ze dne 28. srpna 2009. Finsko poskytlo další informace e-mailem ze dne 3. listopadu 2009.
(5)
Dopisem ze dne 15. prosince 2009 Komise Finsko informovala, že se rozhodla řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU rozšířit na dodatečná opatření podpory, která byla provedena v minulosti. Finsko poskytlo další informace dopisem ze dne 12. února 2010.
(6)
Rozhodnutí Komise o rozšíření řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k opatřením podpory. Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné další připomínky.
(7)
Dne 1. března 2010 informovalo Finsko Komisi o zpětvzetí oznámení o záruce ve prospěch společnosti Karjaportti. Dopisem ze dne 26. března 2010 Komise Finsku sdělila, že se zpětvzetím oznámení o záruce bude zabývat v konečném rozhodnutí spolu s ostatními posuzovanými opatřeními. Komise mimoto Finsku zaslala další dotazy, na něž Finsko odpovědělo dopisem ze dne 22. dubna 2010. Dne 15. července 2010 zaslala Komise Finsku žádost o informace, na niž Finsko odpovědělo dne 20. srpna 2010. Další žádost o informace zaslala Komise dne 28. září 2010 a Finsko na ni odpovědělo dne 29. listopadu 2010. Komise si posléze vyžádala doplňkové informace dopisem ze dne 16. listopadu 2011. Finsko tyto informace poskytlo dne 16. prosince 2011.
2. PŘÍJEMCE
2.1. Družstvo Karjaportti
(8)
Karjaportti je družstevní společnost se sídlem v Mikkeli, s výrobními zařízeními ve městech Mikkeli a Kouvola, jež se obě nacházejí ve východním Finsku (Itä-Suomi), což je region způsobilý pro regionální podporu podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Družstvo bylo původně založeno v roce 1914. V roce 1950 bylo nazváno Osuusteurastamo Karjaportti; ode dne 31. prosince 2002 bylo známo jako Järvi-Suomen Portti Osuuskunta a ode dne 14. prosince 2010 pak jako Karjaportti. V současnosti společnost Karjaportti zaměstnává trvale 300 osob a na jaře a v létě dalších 100 až 120 sezónních pracovníků.
(9)
Společnost Karjaportti podniká v oblasti výroby potravin, především v oblasti zpracování masa na výrobky jako masové kuličky a párky. Družstvo mimoto prodává balené maso, kusy masa a jatečně upravená těla. Společnost Karjaportti vyváží malý objem do ostatních členských států.
2.2. Finanční situace společnosti Karjaportti
(10)
Ode dne 1. prosince 2004 prochází společnost Karjaportti restrukturalizací pod soudním dohledem podle zákona o restrukturalizaci podniků č. 47/1993 (5) (dále jen „řízení pod soudním dohledem“; podrobnější informace o restrukturalizaci pod soudním dohledem viz 31.-43. bod odůvodnění).
(11)
Informace o finanční situaci společnosti Karjaportti před restrukturalizací pod soudním dohledem a během ní jsou uvedeny v následující tabulce:
Tabulka I
Hlavní finanční údaje společnosti Karjaportti v EUR
Rok
Obrat
Hospodářský výsledek
Čistý výsledek (zisk/ztráta)
Schodek z předchozích účetních období
Akciový kapitál / rezervy a rezervní fondy
Zůstatek vlastního kapitálu
2000
139 620 882
8 682
-1 169 091
7 681 411/ 10 247 107
8 893 097
2001
139 748 861
2 082 662
549 865
7 812 809/ 9 078 473
9 442 963
2002
135 781 234
2 259 488
14 382
7 783 428/ 9 559 942
17 357 751
2003
128 354 480
-3 299 914
-6 009 055
7 585 778/ 9 506 525
11 083 248
2004
125 849 631
-3 972 464
-10 686 420
7 234 608/ 3 497 953
46 141
2005
101 507 619
-6 629 915
-9 235 908
-7 404 955
7 772 913/ 216 662
-8 651 289
2006
99 802 293
-3 485 054
4 277 565
-16 640 864
8 141 610/ 216 662
-4 005 028
2007
86 962 069
-8 916 539
-7 943 878
-12 363 299
6 244 277/ 216 662
-13 846 239
2008
80 901 753
-3 791 985
-2 770 037
-20 307 178
5 768 185/ 216 662
-17 092 368
2009
64 793 763
305 936
-2 124 435
-23 077 214
5 077 160/ 216 662
-19 907 828
(12)
V roce 2008 podaly finské daňové úřady dvakrát návrh na vyhlášení úpadkového řízení proti společnosti Karjaportti. Při prvním návrhu dne 7. října 2008 předložily příkaz k úhradě částky ve výši 461 579 EUR. Daňové úřady posléze svůj návrh stáhly. Návrh byl opětovně podán dne 1. prosince 2008 s příkazem k úhradě částky ve výši 981 658 EUR. Úpadkové řízení proti společnosti Karjaportti bylo v červnu 2009 uzavřeno, jelikož družstvo splatilo daňovým úřadům dlužnou částku.
3. POPIS OPATŘENÍ
(13)
Posuzovaná opatření spočívají v opatřeních, která provedlo město Mikkeli, kde má společnost Karjaportti své sídlo, a opatřeních provedených společností Finnvera Oyj (dále jen „Finnvera“). Finnvera je specializovaná finanční společnost, kterou vlastní finský stát, a je oficiální finskou vývozní úvěrovou agenturou (6). Níže jsou popsána nejprve opatření, která provedlo město Mikkeli (oddíl 3.1), a poté opatření společnosti Finnvera (oddíl 3.2).
3.1. Opatření, která provedlo město Mikkeli
3.1.1. Záruka poskytnutá dne 12. června 2000 (opatření č. 1) a postoupení pozemku (opatření č. 2)
(14)
Opatření č. 1: Rozhodnutím ze dne 12. června 2000 poskytlo zastupitelstvo města Mikkeli společnosti Karjaportti absolutní záruku („takaus“) pokrývající celý budoucí úvěr ve výši 25 milionů FIM (přibližně 4,2 milionu EUR (7)). Úvěr s pevnou úrokovou sazbou ve výši 5,35 % a s desetiletou dobou trvání společnosti Karjaportti poskytla v září 2000 banka Tapiola Pankki Oy (dále jen „Tapiola“). Rada města Mikkeli zároveň záruku provedla, a to podepsáním smlouvy o záruce. Záruka byla poskytnuta bez poplatku a jako absolutní záruka, kdy ručitel odpovídá za jistinu, jako by se jednalo o jeho vlastní dluh, což znamená, že věřitel mohl ručitele požádat o splacení jistiny, jakmile se stala splatnou. Úvěr se zárukou byl poskytnut na financování výstavby výrobního zařízení v obvodu Tikkala ve městě Mikkeli (8).
(15)
Záruka byla zajištěna formou již existujících zástavních práv k nemovitostem se zapsanou hodnotou ve výši 7,5 milionu FIM (1 261 409 EUR) (9). Při provedení opatření č. 1 byly jako zajištění k dispozici zástavní práva k nemovitostem v hodnotě přibližně 3 milionů FIM. Záruka byla mimoto zajištěna obchodními hypotékami (10) se zapsanou hodnotou ve výši 25 milionů FIM resp. 30,5 milionu FIM, které se vztahovaly na movitý majetek společnosti Karjaportti.
(16)
Při zahájení restrukturalizace pod soudním dohledem v prosinci 2004 požádala banka Tapiola město Mikkeli na základě záruky o uhrazení nesplacených dluhů společnosti Karjaportti. Po provedení těchto plateb ve prospěch banky Tapiola nastoupilo město Mikkeli na místo banky Tapiola jako věřitel společnosti Karjaportti (viz 34. bod odůvodnění).
(17)
Opatření č. 2: V roce 2000 byl společnosti Karjaportti postoupen rovněž pozemek na výstavbu výrobního závodu v Tikkale, a to venkovským okresem Mikkeli (11). Pozemek měl rozlohu 152 366 m2 a město Mikkeli jej společnosti Karjaportti poskytlo bezúplatně, tj. nebyla uhrazena žádná kupní cena. Město Mikkeli se mimoto zavázalo, že převede pozemek, který je připraven na výstavbu. Za tímto účelem město Mikkeli uhradilo společnosti Karjaportti náklady na přípravu pozemku ve výši 2 000 000 FIM (přibližně 336 376 EUR) (12).
(18)
V souvislosti s výstavbou výrobního závodu v Tikkale byla provedena další opatření ve prospěch společnosti Karjaportti. Společnost Finnvera poskytla úvěry a záruky ve výši 20 000 000 FIM (přibližně 3 363 759 EUR) a Ministerstvo práce a hospodářství (posléze Ministerstvo obchodu a průmyslu) udělilo přímé granty ve výši 15 000 000 FIM (přibližně 2 552 819 EUR).
(19)
Celkově měla opatření popsaná v 14.-18. bodě odůvodnění, která měla být provedena za účelem výstavby výrobního závodu v Tikkale, nominální hodnotu 63 783 719 FIM (přibližně 10 757 652 EUR). Podle přehledu uvedeného v následující tabulce činil hrubý grantový ekvivalent provedených opatření 3 617 143 EUR:
Tabulka II
Hrubý grantový ekvivalent provedených opatření v EUR
Opatření
Částka
Hrubý grantový ekvivalent
Záruka města Mikkeli
4 204 698
345 786
Postoupení pozemku městem Mikkeli
300 000
300 000
Příprava pozemku uhrazená městem Mikkeli
336 376
336 376
Úvěr společnosti Finnvera
1 681 879
82 162
Přímé granty: Ministerstvo obchodu a průmyslu
2 552 819
2 552 819
CELKEM
10 757 652
3 617 143
(20)
Hrubý grantový ekvivalent záruky poskytnuté městem Mikkeli vypočítalo Finsko takto: Porovnalo tržní sazbu u srovnatelné záruky (1,75 %) se záruční prémií, kterou skutečně účtovalo město Mikkeli (0 %). Prvek podpory v záruce se rovná rozdílu mezi oběma prémiemi, tj. 1,75 %. Pokud by město Mikkeli účtovalo prémii s touto sazbou, získalo by během desetileté doby platnosti záruky jako prémie částku ve výši 2 406 250 FIM, což by při použití diskontní sazby ve výši 5,7 % ke dni poskytnutí záruky činilo 1 055 949 FIM (přibližně 345 786 EUR).
(21)
Hrubý grantový ekvivalent úvěru společnosti Finnvera vypočítalo Finsko takto: Porovnalo úrokovou sazbu, kterou za úvěr účtovala společnost Finnvera (šestiměsíční EURIBOR plus 1,75 %), s referenční sazbou podle sdělení Komise o způsobu stanovení referenčních a diskontních sazeb (13), jež bylo platné v době poskytnutí úvěru. Prvek podpory odpovídá rozdílu mezi oběma sazbami za dobu trvání úvěru (10 let). Od výsledku výpočtu byla odečtena provize, kterou musela společnost Karjaportti za úvěr zaplatit (0,5 %). Při použití diskontní sazby ve výši 5,7 % ke dni poskytnutí úvěru činil prvek podpory 82 162 EUR.
(22)
Způsobilé investiční náklady byly vypočteny na základě nákladů souvisejících s pořizovacími cenami podle rozdělení uvedeného v tabulce:
Tabulka III
Rozdělení projektových nákladů souvisejících s pořizovacími cenami v EUR
Pozemky a stavby
14 208 192
Stroje a zařízení
11 155 379
Kancelářské vybavení / programové vybavení
572 356
CELKEM
25 935 928
(23)
Prvek podpory ve výši 3 617 143 EUR odpovídá intenzitě podpory 13,95 % celkových způsobilých nákladů ve výši 25 935 928 EUR.
(24)
Společnost Karjaportti požádala o opatření, která provedlo město Mikkeli, před zahájením prací na investičním projektu (14). Opatření přijalo Finsko na podporu regionálního rozvoje. Nový výrobní závod měl zvýšit počet pracovních míst z přibližně 400 na 550 až 600.
3.1.2. Odkoupení pozemků (opatření č. 3)
(25)
Dne 28. února 2002 odkoupilo město Mikkeli od společnosti Karjaportti šest pozemků a jednu stavbu i se souvisejícími nájmy. Kupní cena, která byla uhrazena, činila 6 646 787 EUR (15). Ke dni odkupu nemovitostí městem Mikkeli a v případě jednoho pozemku ke dni převodu jeho vlastnictví na město Mikkeli nebyly nemovitosti zatíženy zástavními právy.
3.1.3. Záruka poskytnutá dne 8. března 2004 (opatření č. 4)
(26)
Rozhodnutím ze dne 8. března 2004 udělilo zastupitelstvo města Mikkeli záruku pokrývající celý úvěr ve výši 607 054 EUR, který měla poskytnout banka Tapiola. Dne 14. dubna 2004 byl úvěr poskytnut s pevnou úrokovou sazbou ve výši 4 % a s desetiletou dobou trvání. Záruka byla udělena bez jakéhokoli poplatku a jako absolutní záruka. Úvěr resp. záruka měly nahradit úvěr poskytnutý bankou Tapiola, pro nějž město Mikkeli původně udělilo záruku rozhodnutím ze dne 2. listopadu 1992. Původní úvěr činil 7,5 milionu FIM (1 261 409 EUR) a byl poskytnut s úrokovou sazbou ve výši 4,5 % na dobu 10 let.
(27)
Záruka byla zajištěna formou zástavního práva k nemovitosti, a to výrobnímu závodu v Tikkale, který byl použit jako zajištění již u opatření č. 1. Město Mikkeli mimoto drželo obchodní hypotéku se zapsanou hodnotou v registru obchodních hypoték ve výši 25 milionů FIM. Rovněž tato obchodní hypotéka byla použita jako zajištění již u opatření č. 1.
(28)
Při zahájení restrukturalizace pod soudním dohledem v prosinci 2004 požádala banka Tapiola město Mikkeli na základě záruky o uhrazení nesplacených dluhů společnosti Karjaportti. Po provedení těchto plateb nastoupilo město Mikkeli na místo věřitele společnosti Karjaportti místo banky Tapiola (viz 34. bod odůvodnění).
3.1.4. Záruka poskytnutá dne 10. května 2004 (opatření č. 5)
(29)
Rozhodnutím ze dne 10. května 2004 udělilo město Mikkeli absolutní záruku, která se vztahovala na celý úvěr ve výši 1,7 milionu EUR, jenž měla poskytnout banka Tapiola. Dne 8. června 2004 se banka Tapiola rozhodla poskytnout tříletý investiční úvěr ve výši 1,7 milionu EUR s pohyblivou úrokovou sazbou dvanáctiměsíční EURIBOR s připočtením pevného rozpětí ve výši 0,3 %. Záruka byla udělena bez jakéhokoli poplatku a jako absolutní záruka. Záruka byla zajištěna stejným zástavním právem k nemovitosti vztahujícím se na výrobní závod Tikkala jako opatření č. 1 a č. 4 a stejnou obchodní hypotékou (16), kterou drželo město Mikkeli. Město Mikkeli mimoto získalo jako zvláštní zástavu nové zajištění ve formě zástavního práva se zapsanou hodnotou ve výši 1 135 268 EUR vztahující se na výrobní závod Tikkala.
(30)
Při zahájení restrukturalizace pod soudním dohledem v prosinci 2004 požádala banka Tapiola město Mikkeli na základě záruky o uhrazení nesplacených dluhů společnosti Karjaportti. Po provedení těchto plateb nastoupilo město Mikkeli na místo věřitele společnosti Karjaportti místo banky Tapiola (viz 34. bod odůvodnění).
3.1.5. Opatření přijatá v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem (opatření č. 6)
(31)
Dne 17. listopadu 2004 podala společnost Karjaportti společně s věřiteli Nordea Bank Finland Abp (dále jen „Nordea Bank“), Nordea Rahoitus Suomi Oy (dále jen „Nordea Financing“) a OKO Osuuspankkien Keskuspankki Oyj (ode dne 1. března 2008 se tato společnost nazývá Pohjola Pankki Oyj; dále jen „OKO/Pohjola Bank“) u okresního soudu v Mikkeli návrh na restrukturalizaci pod soudním dohledem. Podle finského práva lze takovouto restrukturalizaci provést za účelem obnovení životaschopného podnikání dlužníka v tísni, zajištění jeho další životaschopnosti nebo dosažení restrukturalizace dluhu (17). Restrukturalizace společnosti Karjaportti pod soudním dohledem byla na základě rozhodnutí okresního soudu v Mikkeli zahájena dne 1. prosince 2004. Z právního hlediska nesmí dlužník ode dne zahájení splácet restrukturalizované dluhy nebo poskytovat zajištění za takovéto dluhy (18). Restrukturalizovanými dluhy jsou veškeré dluhy, které vznikly přede dnem zahájení restrukturalizace.
(32)
Následně byl okresnímu soudu předložen dne 23. června 2005 program restrukturalizace a dne 30. listopadu 2005 revidovaný program restrukturalizace. Doba trvání programu restrukturalizace, kterou okresní soud schválil dne 30. ledna 2006, činila deset let (do dne 1. července 2015). Mezi rokem 2004 a 2008 ukončila společnost Karjaportti 372 pracovních smluv a zadala některé své činnosti externím dodavatelům, například akvizice a činnosti týkající se jatek a bourání masa.
(33)
Celkově představovalo přibližně [30-70] (19) % restrukturalizovaných dluhů, na něž se vztahovala restrukturalizace pod soudním dohledem, dluhy vůči soukromým věřitelům. Soukromými věřiteli s nejvyššími podíly na těchto dluzích byly výše zmíněné banky Nordea Bank a OKO/Pohjola Bank a rovněž Nordea Financing.
(34)
Dne 16. prosince 2004 požádala banka Tapiola v souvislosti s restrukturalizací pod soudním dohledem město Mikkeli o uhrazení tří nesplacených úvěrů, za něž se město Mikkeli zaručilo a které jsou popsány v bodě 3.1.1, 3.1.3 a 3.1.4. a . Po zaplacení dlužných částek bance Tapiola se město Mikkeli stalo věřitelem společnosti Karjaportti, co se týká celkové částky tří nesplacených úvěrů, která činila 5 356 895 EUR. Na úvěry se vztahovalo zajištění popsané v 15., 27. a 29. bodě odůvodnění.
(35)
V rámci restrukturalizace pod soudním dohledem město Mikkeli mimoto zapsalo pohledávku ve výši 682 087 EUR, která sestávala z poplatků, jež nebyly zaplaceny oddělení správy majetku, oddělení vodního hospodářství a oddělení nakládání s odpady v rámci městského úřadu Mikkeli. Na tuto pohledávku se rovněž vztahovalo zajištění popsané v 15., 27. a 29. bodě odůvodnění.
(36)
Úvěry a ostatní dluhy (nezaplacené poplatky) vůči městu Mikkeli se v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem považovaly za velké zajištěné pohledávky (20). Ostatní velké zajištěné pohledávky držely soukromé strany (Nordea Bank, Nordea Financing, OKO/Pohjola Bank) a společnost Finnvera (21).
Tabulka IV
Velké zajištěné pohledávky v EUR
Věřitel s velkými zajištěnými pohledávkami
Částka
Podíl v %
Nordea Bank
[…](*)
[10-40] %
Nordea Financing
[…]
[0-20] %
OKO/Pohjola Bank
[…]
[10-40] %
Finnvera
[…]
[10-40] %
Město Mikkeli - úvěry v důsledku uplatněných záruk
[…]
[10-40] %
Město Mikkeli - ostatní dluhy (nezaplacené poplatky)
[…]
[0-20] %
CELKEM
24 579 150
100 %
(37)
Ve vztahu k úvěrům a ostatním dluhům (nezaplaceným poplatkům) vůči městu Mikkeli se v programu restrukturalizace předpokládala tato opatření:
(38)
Úvěr města Mikkeli ve výši 5 356 895 EUR se považoval za „zajištěnou pohledávku“ a byl rozdělen na dvě části. U obou částí byly v souladu s programem restrukturalizace sníženy úrokové sazby: u části ve výši 4,0 milionů EUR činila úroková sazba do dne 31. prosince 2010 […] EURIBOR minus […] % (předpokládalo se však, že úroková sazba nebude vyšší než […] % nebo nižší než […] %). Po tomto datu se účtovala úroková sazba […] EURIBOR. U zbývající části ve výši 1 356 895 milionů EUR byla účtována úroková sazba […] EURIBOR (22). Stejně jako v případě úvěrů se nezaplacené poplatky ve výši 682 087 EUR považovaly za „zajištěnou pohledávku“ a úroková sazba se snížila na […] EURIBOR (23).
(39)
Rovněž u zajištěných pohledávek soukromých věřitelů se v programu restrukturalizace předpokládá úroková sazba […] EURIBOR. U určité částky každého věřitele kromě […] se do dne 31. prosince 2010 předpokládala snížená úroková sazba […] EURIBOR minus […] %; minimální úroková sazba ve výši […] % a maximální úroková sazba ve výši […] %. Po dni 31. prosince 2010 činila úroková sazba u všech zajištěných pohledávek […] EURIBOR.
Tabulka V
Částky úroků u velkých zajištěných pohledávek v EUR
Věřitel s velkými zajištěnými pohledávkami
Úroková sazba […] EURIBOR minus […] % do dne 31. prosince 2010; po tomto dni bude účtována úroková sazba […] EURIBOR u částky
Úroková sazba […] EURIBOR u částky
Nordea Bank a Nordea Financing
[…]
[…]
OKO/Pohjola Bank
[…]
[…]
Finnvera
[…]
[…]
Město Mikkeli - úvěry v důsledku uplatněných záruk
[…]
[…]
Město Mikkeli - ostatní dluhy (nezaplacené poplatky)
[…]
(40)
Město Mikkeli souhlasilo s odkladem splátek výše uvedených dluhů. Podle programu restrukturalizace se splacení zajištěných pohledávek města Mikkeli předpokládá v roce 2015. První splátka měla být uhrazena dne 1. července 2009, od roku 2010 se předpokládají dvě splátky ročně a v roce 2015 má být zaplacena zbývající velká část zajištěných pohledávek, tj. […] EUR v případě úvěrů v důsledku uplatněných záruk a […] EUR v případě ostatních dluhů (nezaplacené poplatky).
(41)
Rovněž soukromí věřitelé souhlasili s odkladem splátek zajištěných pohledávek.
Tabulka VI
Odklad plateb v EUR
Věřitel s velkými zajištěnými pohledávkami
Dluh
Splátka splatná dne 1.7.2009 a 2.1.2010 a 1.7.2010
% celkové výše dluhů
Splátka splatná dne 2.1.2011 a 1.7.2011
% celkové výše dluhů
Splátka splatná co šest měsíců počínaje dnem 2.1.2012 do dne 2.1.2015
% celkové výše dluhů
Splátka splatná dne 1.7.2015
% celkové výše dluhů
Nordea Bank
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Nordea Financing
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
OKO/Pohjola Bank
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Finnvera
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Město Mikkeli
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Město Mikkeli
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Celkem
24 579 150
500 000
2 %
1 000 000
4 %
1 500 000
6 %
10 579 150
43 %
(42)
Podle programu restrukturalizace mělo být splácení úvěrů a nezaplacených poplatků městu Mikkeli dokončeno do roku 2015, přičemž velká část dlužné částky měla být uhrazena v roce 2015. Pokud společnost Karjaportti v roce 2015 na konci restrukturalizace pod soudním dohledem nesplní určité ekonomické požadavky (poměr mezi závazky a provozní marží vyšší než 4), promine město Mikkeli částku nesplacených dluhů ve výši maximálně [0-3] milionů EUR.
(43)
Na konci restrukturalizace pod soudním dohledem se sníží rovněž pohledávky ostatních věřitelů. Nordea Bank odepíše částku ve výši maximálně [0-3 miliony] EUR a Nordea Financing částku ve výši maximálně [0-2 miliony] EUR. Pohledávka společnosti Finnvera se sníží nejvýše o [0-2 miliony] EUR. Pohledávka […] nebude snížena. Podle programu restrukturalizace se částky, o něž mají být zajištěné pohledávky sníženy, zakládají na hodnotě zajištění u zajištěných úvěrů v případě dvou různých scénářů: podle prvního scénáře pokračuje společnost Karjaportti v činnosti; podle druhého scénáře společnost Karjaportti svou činnost změní nebo ukončí, tj. bude nutno zajištění uplatnit. Obě hodnoty byly stanoveny prostřednictvím dvou nezávislých ocenění (24). Konkrétní částka, o niž byla zajištěná pohledávka snížena, pak byla u každého věřitele určena zvlášť s přihlédnutím k jeho pořadí a po srovnání hodnot v případě dvou rozdílných scénářů.
3.1.6. Odkoupení akcií od společnosti Karjaportti (opatření č. 7)
(44)
Dne 2. září 2005 prodala společnost Karjaportti 50 % akcií v realitní společnosti Kiinteistö Oy Suksimäki společnosti ve vlastnictví města Mikkeli za kupní cenu ve výši 860 000 EUR.
3.1.7. Přeměna nezaplacených úroků na úvěry (opatření č. 8)
(45)
Společnost Karjaportti neplatila u zajištěných pohledávek města Mikkeli úroky za období od 16. prosince 2004 do 19. prosince 2005 (25). Tyto úroky činily 281 982 EUR a rozhodnutím zastupitelstva města Mikkeli ze dne 19. prosince 2005 byly přeměněny na úvěr s dobou trvání do konce roku 2010. Úrokovou sazbou u tohoto úvěru je tříměsíční EURIBOR plus 0,3 %. Předpokládalo se, že úvěr začne být splácen v březnu 2009, a ke splácení mělo dojít ve čtyřech stejných splátkách, jež měly být hrazeny dvakrát ročně, tj. v roce 2009 měla být zaplacena částka ve výši 144 991 EUR a v roce 2010 měla být zaplacena částka ve výši 144 991 EUR (26). Splacení dlužných částek bylo přinejmenším částečně odloženo (viz opatření č. 12).
(46)
Přeměna nezaplacených úroků na úvěry v roce 2005 byla v zásadě stanovena v programu restrukturalizace. Podle programu mělo být v této souvislosti zacházeno stejně nejen s městem Mikkeli, nýbrž rovněž se všemi zajištěnými věřiteli. V souladu s tím přeměnil dne 28. prosince 2005 [jeden soukromý věřitel] úroky na úvěr ve výši přibližně 1 623 000 EUR s dobou trvání půjčky do konce roku 2010. Úroková sazba činila tříměsíční EURIBOR plus 1,5 %. Předpokládalo se, že splácení začne v roce 2009. Dne 29. prosince 2005 přeměnil [další soukromý věřitel] úroky na úvěr ve výši přibližně 1 532 500 EUR s dobou trvání půjčky do konce roku 2010. Úroková sazba činila tříměsíční EURIBOR plus 2 %. Začátek splácení se předpokládal v roce 2009.
3.1.8. Odpis dluhů v účetních výkazech za rok 2006 (opatření č. 9)
(47)
Rozhodnutím ze dne 5. února 2007 schválila rada města Mikkeli odepsání pohledávky vůči společnosti Karjaportti ve výši 274 023 EUR v účetních výkazech za rok 2006. Odpis dluhu v účetních výkazech neměl žádný dopad na právní vztah mezi věřitelem a dlužníkem, a město Mikkeli proto nadále usilovalo o splacení tohoto dluhu.
3.1.9. Odpis dluhů v účetních výkazech za rok 2008 (opatření č. 10)
(48)
Město Mikkeli odepsalo ve svých účetních výkazech za rok 2008 nejistou pohledávku vůči společnosti Karjaportti ve výši 5,7 milionu EUR. Odpis dluhu v účetních výkazech neměl žádný dopad na právní vztah mezi věřitelem a dlužníkem, a město Mikkeli proto nadále usilovalo o splacení tohoto dluhu.
3.1.10. Neprovedená záruka, která se plánovala v roce 2009 (opatření č. 11)
(49)
Zastupitelstvo města Mikkeli rozhodlo dne 8. prosince 2008 o poskytnutí absolutní záruky ve výši 2,75 milionu EUR k pokrytí budoucího úvěru, který měla společnosti Karjaportti poskytnout banka Tapiola. Zastupitelstvo pověřilo městskou radu, aby rozhodla o podrobných podmínkách týkajících se absolutní záruky, tj. provedení záruky. Podle oznámení měl úvěr činit 5 819 807 EUR s úrokovou sazbou ve výši 3,65 %. Jako odměna za záruku předpokládá oznámené opatření jednorázový poplatek ve výši 4 % a záruka bude udělena na dobu deseti let (27).
(50)
Rozhodnutí zastupitelstva města Mikkeli se nestalo pravomocným, jelikož u správního soudu v Kuopio (Kuopion Hallinto-Oikeus) byla podána stížnost. Na základě této stížnosti soud městu Mikkeli nařídil, aby provádění záruky ukončilo a požádalo Komisi o schválení podpory.
(51)
Jelikož se rozhodnutí zastupitelstva města Mikkeli o poskytnutí záruky nestalo pravomocným, banka Tapiola úvěr společnosti Karjaportti neposkytla. Finsko vzalo oznámení týkající se záruky v březnu 2010 zpět, jelikož společnost Karjaportti stáhla svou žádost o záruku a městská rada dne 22. února 2010 rozhodla o neprovedení rozhodnutí městského zastupitelstva.
3.1.11. Úprava splátkového kalendáře od roku 2009 (opatření č. 12)
(52)
Odklad splácení zajištěných pohledávek: Podle programu restrukturalizace schváleného soudem se předpokládalo, že společnost Karjaportti uhradí v roce 2009 částku ve výši […] EUR a v roce 2010 zbývající částku zajištěných pohledávek ve výši […] EUR (viz tabulka VI). Podle oznámení mělo být splacení těchto částek odloženo nejpozději do dne 1. července 2015.
(53)
Odklad splácení úvěru poskytnutého v roce 2005 (přeměna nezaplacených úroků): Předpokládalo se, že společnost Karjaportti uhradí v roce 2009 částku ve výši 140 991 EUR a v roce 2010 stejnou částku nezaplacených úroků přeměněných na úvěr (40. bod odůvodnění). Podle oznámení mělo být uhrazení těchto částek odloženo na roky 2011 až 2013 (28).
(54)
Správní soud v Kuopio (Kuopion Hallinto-Oikeus) zakázal dne 4. února 2009 provedení rozhodnutí městského zastupitelstva, které se týkalo úpravy splátkového kalendáře. Zdá se však, že k úpravě splátkového kalendáře přesto došlo. Počínaje od května 2009 předkládala společnost Karjaportti městu Mikkeli a ostatním věřitelům pravidelně návrhy na odklad plateb týkajících se splatných dluhů za účelem zachování činnosti družstva (29). Tyto návrhy rada města Mikkeli schválila.
3.2. Opatření provedená společností Finnvera
(55)
Podle informací, které předložilo Finsko, poskytla společnost Finnvera společnosti Karjaportti v letech 2004 až 2008 řadu úvěrů a záruk.
(56)
Finnvera je specializovaná finanční společnost, kterou vlastní Finsko a která je oficiální finskou vývozní úvěrovou agenturou. Činnosti společnosti Finnvera se řídí cíli průmyslové politiky a politiky týkající se vlastnictví, které stanoví stát. K těmto cílům patří: zvýšení počtu začínajících podniků; poskytování financování na změny, s nimiž se setkávají malé a střední podniky, a podpora růstu podniků, internacionalizace a vývozu. Předpokládá se, že společnost Finnvera dodržuje při svých činnostech zásadu ekonomické soběstačnosti. Finsko však hradí část ztrát společnosti Finnvera z úvěrů a záruk; stát je přímo odpovědný za domácí záruky a vývozní úvěrové záruky poskytnuté společností Finnvera a uděluje záruky při získávání finančních prostředků ze strany společnosti Finnvera. Tato státní opatření ve vztahu k společnosti Finnvera nespadají do oblasti působnosti tohoto rozhodnutí; Komise si vyhrazuje právo posoudit je v pozdější fázi. Na společnost Finnvera se vztahuje zákon o správním řízení č. 434/2003.
(57)
Co se týká řízení společnosti Finnvera, vlastníka společnosti, kterým je v případě společnosti Finnvera stát, zastupuje dozorčí rada, která dohlíží na správu společnosti ze strany představenstva a generálního ředitele. Členové dozorčí rady jsou voleni z parlamentních skupin politických stran na základě jejich zastoupení ve finském parlamentu. Dozorčí rada společnosti Finnvera mimoto zahrnuje zástupce organizací v souladu s cíli průmyslové politiky společnosti. Představenstvo, které má 6-9 členů a 2 náhradníky, potvrzuje strategii společnosti, schvaluje účetní výkazy a průběžnou zprávu, podporuje rozvoj společnosti a zajišťuje, aby její činnosti byly v souladu se zákonem a plnily cíle stanovené vlastníkem. Čtyři členové představenstva a dva náhradníci jsou voleni z kandidátů, které jmenují různá ministerstva. Za správu společnosti odpovídá generální ředitel.
(58)
Společnost Finnvera je ode dne 25. září 2007 osvobozena od placení daně z příjmů. Toto osvobození od daně schválila Komise. Schvalující rozhodnutí se zakládá na závazku finských orgánů, že společnost Finnvera omezí své činnosti na správu režimů státní podpory (30).
3.2.1. Záruka poskytnutá dne 17. března 2004 (opatření č. 13)
(59)
Dne 17. března 2004 udělila společnost Finnvera záruku na celý úvěr ve výši 91 000 EUR s poplatkem za poskytnutí záruky ve výši 3 % ročně. Úvěr, který měl dobu trvání 3 roky, poskytla banka Tapiola s pevnou úrokovou sazbou ve výši [2-5] % ročně. Úvěr resp. záruka měly nahradit úvěr, který banka Tapiola poskytla v roce 1992.
3.2.2. Úvěr poskytnutý dne 12. ledna 2006 (opatření č. 14)
(60)
Dne 12. ledna 2006 poskytla společnost Finnvera úvěr ve výši 180 000 EUR s úrokovou sazbou šestiměsíční EURIBOR + 2 % ročně. Úvěr souvisí s úroky narostlými během procesu restrukturalizace v období od 2. prosince 2004 do 28. února 2008, které byly přeměněny na nový úvěr. Úvěr byl zajištěn zástavními právy k nemovitostem nacházejícím se v obcích Tikkala, Lappeenranta a Kouvola, a akciemi v […]. Úvěr byl poskytnut do konce roku 2010 a splácení mělo začít v roce 2009. Ke dni 23. listopadu 2011 nebyla dosud splacena jistina ve výši […] EUR. Úroky na úvěry současně přeměnili i soukromí věřitelé […] a […].
(61)
Dne 28. prosince 2005 přeměnil [soukromý věřitel] úroky na úvěr ve výši přibližně 1 623 000 EUR s dobou trvání půjčky do konce roku 2010. Úrokovou sazbou je tříměsíční EURIBOR plus 1,5 %. Splácení mělo podle předpokladů začít v roce 2009.
(62)
Dne 29. prosince 2005 přeměnil [další soukromý věřitel] úroky na úvěr ve výši přibližně 1 532 500 EUR s dobou trvání půjčky do konce roku 2010. Úroková sazba činila tříměsíční EURIBOR plus 2 %. Splácení mělo podle předpokladů začít v roce 2009.
3.2.3. Záruka poskytnutá dne 14. září 2006 (opatření č. 15)
(63)
Dne 14. září 2006 udělila společnost Finnvera společnosti […] protizáruku ve výši 300 000 EUR s poplatkem za poskytnutí záruky ve výši 1,65 % ročně, který hradí společnost Karjaportti. […] zase poskytla společnosti Karjaportti záruku za tutéž částku s úrokovou sazbou ve výši 1,25 %. Tato záruka a protizáruka pokrývaly 16,7 % částky ve výši 1,8 milionu EUR týkající se smlouvy o subdodávkách uzavřené mezi společnostmi […] a Karjaportti. Doba platnosti záruky společnosti Finnvera činila 8 měsíců. Na zbývající část smlouvy o subdodávkách se vztahovaly záruky od […] a […] (825 000 EUR resp. 675 000 EUR), které účtovaly poplatek za poskytnutí záruky ve výši 1,75 %. Společnost Finnvera se na poskytnutí těchto záruk nepodílela, tj. s ohledem na tyto záruky nebyly poskytnuty žádné protizáruky. Platnost protizáruky společnosti Finnvera skončila dne 30. června 2007, aniž by byla tato protizáruka uplatněna. Na základě této záruky proto společnosti Finnvera nevznikly žádné platební povinnosti.
3.2.4. Úvěr poskytnutý dne 6. července 2007 (opatření č. 16)
(64)
Dne 6. července 2007 poskytla společnost Finnvera úvěr ve výši 250 000 EUR s úrokovou sazbou šestiměsíční EURIBOR + 2,5 % ročně. Úvěr byl poskytnut na šest měsíců a měl být splacen do dne 15. ledna 2008. Dosud byla splacena pouze část tohoto úvěru (nesplacená částka ke dni 23. listopadu 2011: […]).
(65)
Soukromí věřitelé, […] a […], poskytli současně úvěry ve výši 800 000 EUR resp. 650 000 EUR, rovněž s šestiměsíční dobou trvání. Úrokovou sazbou u těchto úvěrů byl měsíční EURIBOR plus 2 %. Splácení těchto úvěrů je rovněž opožděno (nesplacené částky ke dni 23. listopadu 2011: […] EUR a […] EUR).
(66)
U těchto dvou úvěrů a u úvěru poskytnutého společností Finnvera poskytla společnost Karjaportti toto zajištění: obchodní hypotéku se zapsanou hodnotou ve výši 1 850 067 EUR; akcie ve společnosti […] a bankovní účet. Tato zajištění byla mezi společnosti Finnvera, […] a […] rozdělena podle jejich rizika ve vztahu k těmto úvěrům. Ve skutečnosti měli tito tři věřitelé stejné pořadí a zajištění si rozdělili podle svých procentních podílů (Finnvera: [0-30] %; [první soukromý věřitel]: [10-50] %; [druhý soukromý věřitel]: [10-50] %).
3.2.5. Záruka poskytnutá dne 9. ledna 2008 (opatření č. 17)
(67)
Dne 9. ledna 2008 udělila společnost Finnvera společnosti […] protizáruku ve výši 280 000 EUR s poplatkem za poskytnutí záruky ve výši 2,5 % ročně, který hradí společnost Karjaportti. Protizáruka pokrývala 80 % záruky ve výši 350 000 EUR, kterou společnosti Karjaportti poskytla dne 11. ledna 2008 společnost […] v souvislosti se smlouvou o subdodávkách uzavřenou mezi […] a […]. Společnost […] účtovala poplatek za poskytnutí záruky ve výši [0-3] %. Společnost Finnvera měla přístup k zajištění ve formě držby akcií ve společnosti […] společností Karjaportti. Podle odhadu společnosti Finnvera ze dne 8. ledna 2008 měly v době udělení protizáruky tyto akcie pro společnost Finnvera hodnotu ve výši […] EUR. Platnost protizáruky skončila dne 28. února 2011 a na základě této záruky se neuskutečnily žádné platby.
4. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(68)
Jak je popsáno v 2., 3. a 6. bodě odůvodnění, Komise se dne 8. dubna 2009 rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení (dále jen „první rozhodnutí o zahájení řízení“). Toto formální vyšetřovací řízení bylo dne 15. prosince 2009 rozšířeno na několik dodatečných opatření (dále jen „druhé rozhodnutí o zahájení řízení“).
4.1. Opatření, která provedlo město Mikkeli
4.1.1. Záruka poskytnutá dne 12. června 2000 (opatření č. 1)
(69)
V prvním rozhodnutí o zahájení řízení měla Komise pochybnosti, zda je dotyčné opatření v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství. Za prvé, podle sdělení Komise o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na státní podpory ve formě záruk (31) (dále jen „sdělení o zárukách z roku 2000“), které platilo v době provedení opatření, může opatření představovat státní podporu, jelikož záruka pokrývala dotyčný úvěr v plné výši. Tento závěr by nezměnilo ani sdělení o zárukách z roku 2008, které platí v současnosti (32). Poskytnutí záruky bez poplatku, tj. ve skutečnosti převzetí finančního rizika bez jakéhokoli protiplnění, nelze popsat jako chování tržního subjektu.
(70)
Co se týká slučitelnosti, Komise měla pochybnosti, že by záruka mohla být způsobilá pro výjimku podle čl. 107 odst. 3 SFEU; podle předběžného posouzení se zdálo, že nejsou splněny podmínky pokynů Společenství o státní podpoře na záchranu a restrukturalizaci podniků v nesnázích (33) (dále jen „pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999“).
4.1.2. Postoupení pozemku (opatření č. 2)
(71)
Ve druhém rozhodnutí o zahájení řízení vyslovila Komise pochybnosti, zda se prodej uskutečnil v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, jelikož nebyly splněny požadavky stanovené ve sdělení Komise o prvcích státní podpory při prodejích pozemků a staveb orgány veřejné moci (34). Usuzovalo se, že nebyla zaplacena tržní cena, jelikož pozemky byly společnosti Karjaportti postoupeny bezúplatně. Společnost Karjaportti nemusela mimoto uhradit náklady na přípravu pozemku.
4.1.3. Odkoupení pozemků (opatření č. 3)
(72)
Ve druhém rozhodnutí o zahájení řízení vyslovila Komise pochybnosti, zda podmínky prodeje vyhovovaly zásadě investora v tržním hospodářství, jelikož Finsko neposkytlo žádné důkazy, že se odkoupení pozemků uskutečnilo za tržních podmínek, jako je ocenění nemovitostí nezávislým odborníkem.
4.1.4. Záruka poskytnutá dne 8. března 2004 (opatření č. 4)
(73)
Ve druhém rozhodnutí o zahájení řízení měla Komise pochybnosti, zda je dotyčné opatření v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství. Za prvé, podle sdělení o zárukách z roku 2000, které bylo v té době v platnosti, může opatření představovat státní podporu, jelikož záruka pokrývala dotyčný úvěr v plné výši. Tento závěr nemění ani sdělení o zárukách z roku 2008, které platí v současnosti. Poskytnutí záruky bez poplatku, tj. ve skutečnosti převzetí finančního rizika bez jakéhokoli protiplnění, nelze mimoto popsat jako chování tržního subjektu, zejména v situaci, kdy společnost již měla potíže.
(74)
Co se týká slučitelnosti opatření, Komisi nebyly poskytnuty dostatečné informace, které by jí umožnily určit, zda byly splněny požadavky stanovené v pokynech k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999.
4.1.5. Záruka poskytnutá dne 10. května 2004 (opatření č. 5)
(75)
Komise měla podobné pochybnosti jako v případě záruky poskytnuté dne 8. března 2004.
4.1.6. Dohoda o restrukturalizaci pod soudním dohledem (opatření č. 6)
(76)
V prvním rozhodnutí o zahájení řízení měla Komise pochybnosti, zda jsou opatření přijatá během restrukturalizace v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství.
(77)
Za prvé, město Mikkeli souhlasilo se snížením úrokových sazeb u zajištěných pohledávek s tím, že účtované úrokové sazby byly mnohem nižší než referenční sazba pro Finsko platná v té době. Jelikož se referenční sazba považuje za tržní sazbu u zdravých podniků a jelikož společnost Karjaportti byla v té době podnikem v obtížích, nepovažuje Komise za pravděpodobné, že by soukromý věřitel poskytl úvěry s tak nízkou úrokovou sazbou.
(78)
Co se týká slučitelnosti opatření, Komise měla v době zahájení řízení pouze omezené poznatky o restrukturalizačních opatřeních, která společnost Karjaportti přijala od roku 2004. Usuzovalo se, že probíhající restrukturalizace nebyla úspěšná, jelikož daňové úřady podaly v prosinci 2008 návrh na vyhlášení úpadkového řízení proti společnosti Karjaportti. Komise měla tudíž pochybnosti, zda lze prostřednictvím přijatých restrukturalizačních opatření dosáhnout dlouhodobé životaschopnosti podniku. Co se týká ostatních kritérií pro podporu na restrukturalizaci podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 (35), bez oznámení a plánu restrukturalizace nemohla Komise posoudit, zda byly splněny ostatní požadavky pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
4.1.7. Odkoupení akcií od společnosti Karjaportti (opatření č. 7)
(79)
Ve druhém rozhodnutí o zahájení řízení měla Komise pochybnosti, zda je dotyčné opatření v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství, jelikož Finsko nepředložilo žádné důkazy, že se odkup akcií uskutečnil za tržních podmínek.
4.1.8. Přeměna nezaplacených úroků na úvěry (opatření č. 8)
(80)
Co se týká přeměny nezaplacených úroků na úvěry, město Mikkeli souhlasilo s účtováním velmi nízké úrokové sazby u tohoto úvěru. Soukromí věřitelé, kteří rovněž přeměnili nezaplacené úroky na úvěry, ve skutečnosti sjednali vyšší úrokové sazby, což vedlo Komisi k otázce, zda může být takovýto přístup v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství.
4.1.9. Odpis dluhů v účetních výkazech za rok 2006 a 2008 (opatření č. 9 a opatření č. 10)
(81)
Ve druhém rozhodnutí o zahájení řízení se Komise domnívala, že pokud by odpis dluhů v účetních výkazech za rok 2006 a 2008 znamenal rovněž zánik právní povinnosti, mohl odpis poskytnout společnosti Karjaportti výhodu. Podle názoru Komise bylo sporné, zda by soukromý investor v tržním hospodářství jednal stejně.
4.1.10. Neprovedení záruky, která se plánovala v roce 2009 (opatření č. 11)
(82)
V prvním rozhodnutí o zahájení řízení Komise pochybovala, že město Mikkeli jednalo při poskytnutí záruky jako soukromý investor v tržním hospodářství, a předběžně usuzovala, že záruka představuje státní podporu. Co se týká slučitelnosti, Komise měla pochybnosti, zda je záruka v souladu s pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004, jelikož se zdálo, že není dodržena zásada „jednou a dost“. Poplatek za poskytnutí záruky a úroková sazba u úvěru byly mimoto příliš nízké, než aby splňovaly bod 25 písm. a) pokynů, a záruka nebyla v souladu s bodem 25 písm. c) pokynů, jelikož nebyla omezena na šest měsíců.
4.1.11. Úprava splátkového kalendáře od roku 2009 (opatření č. 12)
(83)
V prvním rozhodnutí o zahájení řízení Komise pochybovala, že město Mikkeli jednalo jako soukromý věřitel v tržním hospodářství, když souhlasilo s úpravou splátkového kalendáře, a měla předběžně za to, že opatření představuje státní podporu. Co se týká slučitelnosti, Komise měla pochybnosti, zda je úprava splátkového kalendáře v souladu se zásadou pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004, jelikož se zdálo, že nebyla dodržena zásada „jednou a dost“. Mimoto se zdálo, že úprava splátkového kalendáře nesplňuje požadavky vztahující se na podporu na záchranu. Úprava splátkového kalendáře nebyla omezena na šest měsíců, a nebyla tudíž v souladu s bodem 25 písm. c) pokynů.
4.2. Opatření provedená společností Finnvera (opatření č. 13-17)
(84)
Ve druhém rozhodnutí o zahájení řízení se Komise domnívala, že opatření byla provedena ze státních prostředků a že je lze přičíst státu, jelikož společnost Finnvera je zcela ve vlastnictví Finska. Co se týká úvěrů, Komise měla pochybnosti, zda účtovaná úroková sazba překročila příslušné referenční sazby. Komise neměla mimoto dostatek informací, aby mohla posoudit, zda byla opatření provedena společně se soukromými investory a za stejných podmínek. Co se týká záruk, Komise měla pochybnosti, zda byly uděleny na základě stávajících režimů, jelikož záruky poskytnuté velkému podniku v obtížích do těchto režimů nespadají. Pokud byla opatření provedena mimo existující režim podpory, Komise pochybovala, že by byla v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství.
5. PŘIPOMÍNKY FINSKA
5.1. Opatření, která provedlo město Mikkeli
5.1.1. Záruka poskytnutá dne 12. června 2000 (opatření č. 1)
(85)
Finsko tvrdí, že by se záruka neměla považovat za státní podporu, jelikož společnost Karjaportti by pravděpodobně byla schopna získat takovouto záruku na soukromých kapitálových trzích. Finsko poukazuje na skutečnost, že banka Tapiola poskytla úvěr, který byl zajištěn dotyčnou zárukou, jako součást celkového financování ve výši 25 milionů EUR určeného na investice do výrobního závodu Tikkala. K financování přispěly i další strany. Státní podpora pro investici spočívala v postoupení pozemku a uhrazení nákladů na jeho přípravu ze strany města Mikkeli (viz 89. a 90. bod odůvodnění), úvěrech a zárukách poskytnutých společností Finnvera a rovněž přímých grantech poskytnutých Ministerstvem obchodu a průmyslu.
(86)
Finsko mimoto tvrdí, že město Mikkeli jednalo se všemi společnostmi, které požádaly o záruku, stejně.
(87)
Pokud by se opatření považovalo za státní podporu, zastávalo Finsko názor, že by tato podpora byla slučitelná s vnitřním trhem, jelikož byla poskytnuta v souladu s pokyny k vnitrostátní regionální podpoře (36) (dále jen „pokyny k regionální podpoře z roku 1998“). Velké podniky byly způsobilé pro regionální podporu podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, pokud nepřekročily 24 % způsobilých čistých nákladů. Tyto podmínky byly splněny. Finsko zejména předložilo výpočet, podle něhož byl hrubý grantový ekvivalent nižší než 24 % i s přihlédnutím k veškeré státní podpoře na investici.
5.1.2. Postoupení pozemku (opatření č. 2)
(88)
Finsko uvedlo, že současná účetní hodnota pozemku není vhodným ukazatelem pro určení hodnoty pozemku v době převodu. Město Mikkeli odhaduje tržní hodnotu pozemku v době postoupení na 300 000 EUR. Podle Finska činily náklady na přípravu pozemku 2 miliony FIM (336 376 EUR).
(89)
Finsko se domnívá, že převod pozemku a uhrazení nákladů na jeho přípravu jsou v souladu s pokyny k regionální podpoře z roku 1998 (viz 87. bod odůvodnění).
5.1.3. Odkoupení pozemků (opatření č. 3)
(90)
Podle Finska souviselo odkoupení pozemků v roce 2002 s projektem výstavby výrobního závodu v Tikkale, pro nějž společnost Karjaportti potřebovala finanční prostředky. Finsko uvedlo, že nemovitosti byly odkoupeny za tržní cenu. Ocenění přihlédlo ke skutečnosti, že nemovitosti byly pořízeny za účelem jejich přeměny převážně k využití pro obytné účely prostřednictvím změny územních plánů, přičemž část plochy se bude nadále využívat k obchodním účelům. Na nemovitosti se mimoto vztahovala zástavní práva poskytnutá soukromým věřitelům a celková hodnota zástavního práva jen k jedné ze šesti nemovitostí činila přibližně 9,6 milionu EUR, což potvrzuje, že hodnota nemovitostí byla vyšší než kupní cena. Město Mikkeli tudíž dodrželo zásadu investora v tržním hospodářství a odkoupení nezahrnovalo státní podporu.
5.1.4. Záruka poskytnutá dne 8. března 2004 (opatření č. 4)
(91)
Finsko uvádí, že úvěr se zárukou byl poskytnut za účelem nahrazení staré půjčky na důchody, která byla poskytnuta v roce 1992. V té době poskytlo město Mikkeli společně se společností Finnvera a […] záruku za půjčku na důchody. Jako protizáruku získalo město Mikkeli zástavní právo s hodnotou 7,5 milionu FIM (1 261 409 EUR) vztahující se na nemovitost společnosti Karjaportti. Při vydání záruky dne 8. března 2004 si město Mikkeli tuto protizáruku ponechalo.
(92)
Finsko uvádí, že původní záruka byla poskytnuta před přistoupením Finska k EU. Když město Mikkeli poskytlo dne 8. března 2004 novou záruku, nejednalo se o novou podporu, jelikož původní záruka byla přeměněna na novou záruku, přičemž zůstaly zachovány dostatečné protizáruky. V té době poskytli rovněž ostatní ručitelé u původní půjčky na důchody z roku 1992 společnosti Karjaportti úvěry.
(93)
Finsko popírá, že by společnost Karjaportti byla na jaře 2004 podnikem v obtížích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999. Podle Finska byly tržní prognózy v prvním pololetí roku 2004 uspokojivé a společnost Karjaportti plánovala v roce 2004 zisk ve výši 3 miliony EUR. Společnosti Karjaportti se mimoto na jaře a v létě 2004 podařilo získat od soukromých věřitelů úvěry s poměrně nízkými úrokovými sazbami. V prosinci 2004 se společnost Karjaportti považovala za životaschopný podnik, když její věřitelé schválili restrukturalizaci navzdory dlouhodobým finančním potížím. V opačném případě by společnost Karjaportti vyhlásila úpadek.
5.1.5. Záruka poskytnutá dne 10. května 2004 (opatření č. 5)
(94)
Finsko považuje záruku za pokračování financování, které v roce 2000 poskytlo město Mikkeli na investici do výrobního závodu Tikkala. Záruka byla poskytnuta s cílem dokončit původní investiční projekt zahájený v roce 2000. V době poskytnutí záruky nebyla společnost Karjaportti podnikem v nesnázích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999, jak již bylo uvedeno u záruky poskytnuté v březnu 2004 (viz 93. bod odůvodnění).
(95)
Podle Finska by se v případě, že by záruka zahrnovala státní podporu, jednalo o slučitelnou podporu, jelikož byla v souladu s pokyny k regionální podpoře z roku 1998. Velké podniky byly způsobilé pro regionální podporu podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, pokud nepřekročily 24 % způsobilých čistých nákladů. Tyto podmínky byly splněny, jelikož prvek podpory v záruce činil pouze 57 835 EUR, zatímco celkové investice společnosti Karjaportti v Tikkale dosáhly výše […] EUR.
5.1.6. Restrukturalizace pod soudním dohledem (opatření č. 6)
(96)
Finsko uvedlo, že všechna přijatá opatření souvisela se zahájením restrukturalizace pod soudním dohledem. V souladu s judikaturou Soudního dvora neodůvodňuje použití právních předpisů o úpadkovém řízení nebo insolvenčním řízení pod soudním dohledem samo o sobě to, aby se tyto právní předpisy považovaly za státní podporu (37).
(97)
Za druhé, během restrukturalizace nebyly poskytnuty žádné nové úvěry, nýbrž byl upraven splátkový kalendář u dluhů, které vznikly před restrukturalizací, a to v souladu s vnitrostátními právními předpisy o restrukturalizaci podniků, přičemž se s věřiteli zacházelo stejně. Kromě pohledávek města Mikkeli byly během tohoto řízení restrukturalizovány rovněž pohledávky soukromých subjektů. Věřitelé společnosti Karjaportti byli rozděleni do několika skupin. Pohledávky každé skupiny věřitelů podléhaly vzájemně rovným a obdobným podmínkám. Finsko podotýká, že to platí zejména s ohledem na zajištěné pohledávky města Mikkeli. Zdá se tudíž, že město Mikkeli jednalo jako soukromý investor v tržním hospodářství, když souhlasilo s restrukturalizací pod soudním dohledem.
(98)
Finsko rovněž uvedlo, že město Mikkeli považovalo za ziskovější upravit splátkový kalendář než umožnit, aby společnost Karjaportti vyhlásila úpadek a byla trvale uzavřena, což je prokázáno rovněž v likvidační rozvaze připojené k programu restrukturalizace.
(99)
Co se týká slučitelnosti opatření podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999, Finsko tvrdí, že by se společnost, která prochází restrukturalizací, měla obecně považovat za podnik v nesnázích ve smyslu pokynů. Poté opakuje, že restrukturalizace nezahrnovala státní podporu a že město Mikkeli neprovedlo během restrukturalizace žádná opatření podpory.
(100)
Finsko posléze předložilo tvrzení týkající se jednotlivých provedených opatření: Co se týká uplatnění záruky města Mikkeli za úvěr poskytnutý v roce 2000, Finsko uvedlo, že město Mikkeli neposkytlo společnosti Karjaportti žádné nové úvěry, nýbrž na žádost banky Tapiola pouze nastoupilo na počátku restrukturalizace pod soudním dohledem na místo věřitele, což je běžné opatření v rámci takovéto restrukturalizace. Co se týká podmínek splácení úvěru, Finsko podotýká, že tyto podmínky byly stanoveny v programu restrukturalizace a že byly pro všechny věřitele v dané skupině věřitelů stejné.
(101)
Pokud jde o nezaplacené poplatky, Finsko objasnilo, že pohledávky vznikly vůči oddělení správy majetku, oddělení vodního hospodářství a oddělení nakládání s odpady v rámci městského úřadu. Pohledávky spočívají v nezaplacených poplatcích, které vznikly před zahájením restrukturalizace pod soudním dohledem. Město Mikkeli neposkytlo za tyto dlužné částky žádné záruky, jelikož se jednalo o pohledávky splatné městu. Při zahájení restrukturalizace pod soudním dohledem proto byly v programu restrukturalizace uvedeny jako jedna částka.
5.1.7. Odkoupení akcií od společnosti Karjaportti (opatření č. 7)
(102)
Finsko uvedlo, že akcie realitní společnosti Kiinteistö Oy Suksimäki byly od společnosti Karjaportti odkoupeny za tržní cenu. Finsko předložilo nezávislé prohlášení odhadce, podle něhož hodnota akcií činila na základě převládající výše nájemného přibližně 1 milion EUR. Tato hodnota byla upravena s ohledem na aktuální výši nájemného, a akcie byly proto odkoupeny za cenu 860 000 EUR. Tato majetková transakce tudíž nezahrnovala prvek podpory.
5.1.8. Přeměna nezaplacených úroků na úvěry (opatření č. 8)
(103)
Co se týká přeměny nezaplacených úroků na úvěr, Finsko za prvé tvrdí, že neplacení úroků je obvyklým opatřením v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem. Přeměna těchto nezaplacených úroků na úvěry, které budou mít lepší pořadí než ostatní úvěry, se předpokládá ve finských právních předpisech. Finsko se mimoto domnívá, že přeměna nezaplacených úroků na úvěr byla provedena v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství, jelikož soukromí věřitelé přeměnili nezaplacené úroky na úvěry společně s městem Mikkeli.
5.1.9. Odpisy dluhů v účetních výkazech za rok 2006 a 2008 (opatření č. 9 a opatření č. 10)
(104)
Finsko potvrdilo, že vykazování dluhů jako ztráty je pouhou účetní operací na straně věřitele, která se provádí v souladu se zásadou obezřetnosti a příslušnými ustanoveními zákona o účetnictví č. 1336/1997. Finsko tvrdí, že odpis dluhů neovlivňuje právní vztah mezi věřitelem a dlužníkem, tj. dluhy nejsou prominuty. Město Mikkeli potvrdilo, že neprominulo dluhy vykazované jako ztráty a že nadále usiluje o jejich splacení. Dluh je součástí zajištěné pohledávky v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem.
5.1.10. Neprovedení záruky, která se plánovala v roce 2009 (opatření č. 11)
(105)
Před zpětvzetím oznámení o záruce v březnu 2010 Finsko uvedlo, že záruka je slučitelná podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004. Vzhledem k zpětvzetí oznámení nejsou argumenty Finska představeny podrobněji.
5.1.11. Úprava splátkového kalendáře od roku 2009 (opatření č. 12)
(106)
Finsko uvedlo, že úprava splátkového kalendáře představuje opatření, které je neodmyslitelně spojeno s restrukturalizací pod soudním dohledem a nezahrnuje státní podporu. Podle Finska se věřitelé společnosti Karjaportti vzájemně dohodli, že úprava splátkového kalendáře je přiměřenou alternativou v zájmu ochrany jejich pohledávek. Finsko Komisi informovalo, že k oznámené úpravě splátkového kalendáře nikdy nedošlo, jelikož správní soud v Kuopio (Kuopion Hallinto-Oikeus) úpravu splátkového kalendáře zastavil. Finsko objasnilo, že dluhy společnosti Karjaportti byly přesto restrukturalizovány, a to na základě řady návrhů společnosti Karjaportti v období 2009-2011, které město Mikkeli přijalo. Finsko uvádí, že tato následná úprava splátkového kalendáře je v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, jelikož město Mikkeli a všichni ostatní věřitelé provedli úpravu splátkového kalendáře za stejných podmínek.
5.2. Opatření provedená společností Finnvera
5.2.1. Záruka poskytnutá dne 17. března 2004 (opatření č. 13)
(107)
Finsko se domnívá, že záruka byla poskytnuta v souladu se sdělením o zárukách z roku 2000. Záruka každopádně nezahrnovala státní podporu. Za prvé se nezvýšilo riziko společnosti Finnvera, jelikož záruka nahradila záruku, kterou společnost Finnvera poskytla na půjčku na důchody již dříve (v roce 1992). Tato půjčka byla v roce 2004 nahrazena novou půjčkou na důchody, pro niž společnost Finnvera poskytla dotyčnou záruku. Současně poskytli společnosti Karjaportti úvěry dva soukromí věřitelé, aby bylo možné financovat odklad plateb z roku 2004. Na záruku se mimoto vztahoval vysoký poplatek a prvek podpory obsažený v záruce byl nižší než strop podpory de minimis. Výhledy společnosti Karjaportti byly v době poskytnutí záruky dobré.
5.2.2. Úvěr poskytnutý dne 12. ledna 2006 (opatření č. 14)
(108)
Finsko se domnívá, že úvěr poskytnutý v roce 2006 nezahrnuje státní podporu, jelikož společnost Finnvera jednala jako soukromý věřitel v tržním hospodářství, když v souladu s programem restrukturalizace přeměnila nezaplacené úroky na nový úvěr. Rovněž soukromí věřitelé přeměnili nezaplacené úroky na nové úvěry krátce před tím, než tak učinila společnost Finnvera, a to za obdobných podmínek.
5.2.3. Záruka poskytnutá dne 14. září 2006 (opatření č. 15)
(109)
Finsko se domnívá, že záruka byla udělena v souladu se sdělením o zárukách z roku 2000. Záruka každopádně nezahrnuje státní podporu, jelikož pokrývá pouze 16,7 % částky ve výši 1,8 milionu EUR, a zbývající částku pokryli soukromí věřitelé formou záruk.
5.2.4. Úvěr poskytnutý dne 6. července 2007 (opatření č. 16)
(110)
Finsko se domnívá, že úvěr poskytnutý v roce 2007 nezahrnoval státní podporu, jelikož společnost Finnvera jednala společně se dvěma soukromými věřiteli, kteří ve stejné době poskytli nové úvěry za obdobných podmínek. Úvěr byl mimoto zajištěn hodnotnými zástavními právy k nemovitostem a obchodními hypotékami.
5.2.5. Záruka poskytnutá dne 9. ledna 2008 (opatření č. 17)
(111)
Finsko se domnívá, že protizáruka byla poskytnuta v souladu se sdělením o zárukách z roku 2000. Protizáruka každopádně nezahrnuje státní podporu, jelikož druhou zúčastněnou stranou byl soukromý věřitel a poplatek za poskytnutí záruky, který uložila společnost Finnvera, byl podstatně vyšší než poplatek za poskytnutí záruky, který stanovil soukromý věřitel.
6. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(112)
Zúčastněná strana se vyjádřila pouze k opatřením č. 1, č. 2, č. 3, č. 5, č. 7, č. 9 a č. 10.
6.1.1. Záruka poskytnutá dne 12. června 2000 (opatření č. 1)
(113)
Zúčastněná strana uvedla, že záruka byla poskytnuta k zajištění úvěru ve výši 25 milionů FIM určeného na investici do nového výrobního závodu.
6.1.2. Postoupení pozemku (opatření č. 2)
(114)
Zúčastněná strana uvedla, že pozemek byl přidělen společnosti Karjaportti a město Mikkeli se zavázalo zajistit inženýrské sítě a další potřebné technické práce, přičemž celkové náklady činily 2,5 milionu FIM. Společnost Karjaportti zaplatila za pozemek částku ve výši 1,2 milionu FIM. V účetních knihách společnosti Karjaportti je pozemek oceněn na 403 000 EUR a zúčastněná strana se dotázala, zda mohlo přidělení pozemku představovat státní podporu.
6.1.3. Odkoupení pozemků (opatření č. 3)
(115)
Zúčastněná strana tvrdí, že město Mikkeli odkoupilo v Mikkeli šest opuštěných továrních budov a zaplatilo za ně celkem 6,7 milionu EUR. Investor jednající v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství by neodkoupil majetek společnosti ve vážných finančních potížích za takovouto cenu.
6.1.4. Záruka poskytnutá dne 10. května 2004 (opatření č. 5)
(116)
Zúčastněná strana uvedla, že společnost Karjaportti měla v době poskytnutí záruky vážné potíže. Společnost měla velké dluhy vůči městu Mikkeli a skupině společností ve vlastnictví města Mikkeli.
6.1.5. Odkoupení akcií od společnosti Karjaportti (opatření č. 7)
(117)
Zúčastněná strana tvrdí, že cena zaplacená za akcie v realitní společnosti byla vyšší než účetní hodnota těchto akcií.
6.1.6. Odpis dluhů v účetních výkazech za rok 2006 a 2008 (opatření č. 9 a opatření č. 10)
(118)
Zúčastněná strana předložila kopii záznamu ze zasedání rady města Mikkeli ze dne 5. února 2007, na němž bylo rozhodnuto o odpisu dluhů v účetních výkazech za rok 2006. Zúčastněná strana mimoto uvedla, že bylo přinejmenším neobvyklé, že město Mikkeli odepsalo ve svých účetních výkazech za rok 2008 miliony eur dluhu společnosti Karjaportti, a zejména se ptá, proč bylo město Mikkeli současně ochotno poskytnout společnosti Karjaportti další záruky.
7. POSOUZENÍ
(119)
V čl. 107 odst. 1 SFEU je stanoveno, že podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.
(120)
Podmínky stanovené v čl. 107 odst. 1 SFEU jsou kumulativní, a musí být tudíž splněny současně, aby se opatření považovalo za státní podporu.
(121)
Zatímco čl. 107 odst. 1 SFEU stanoví obecný zákaz státních podpor v Unii, v čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU jsou uvedeny výjimky z obecného pravidla, že takováto podpora je neslučitelná s vnitřním trhem, jak se uvádí v čl. 107 odst. 1 SFEU.
(122)
V následujících oddílech posoudí Komise existenci podpory zvlášť u každého z popsaných opatření. Pokud opatření zahrnuje státní podporu, posoudí Komise její slučitelnost. Komise rozlišuje mezi opatřeními, která byla zrušena, opatřeními, která provedlo město Mikkeli, a opatřeními provedenými společností Finnvera. Nejprve je posouzeno, ke kterému okamžiku lze společnost Karjaportti považovat za podnik v obtížích.
7.1. Podnik v obtížích
(123)
Pro existenci státní podpory i slučitelnost dotyčných opatření je důležité, zda byl příjemce v době provedení opatření podnikem v obtížích. Otázku, zda lze společnost Karjaportti považovat za podnik v obtížích, je nutno posoudit podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999, a to až do dne 9. října 2004, což je datum, kdy tyto pokyny přestaly platit (38). Ode dne 10. října 2004 jsou použitelné pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 (39).
(124)
Podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 lze společnost považovat za podnik v nesnázích, pokud splňuje tzv. tvrdá kritéria stanovená v bodě 5 těchto pokynů, tj. v případě, že zmizela více než polovina upsaného kapitálu nebo pokud společnost může být předmětem kolektivního úpadkového řízení podle vnitrostátního práva. Nejsou-li tvrdá kritéria splněna, může přesto společnost vykazovat „obvyklé znaky podniku v nesnázích“ podle bodu 6 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999, jako jsou zvyšující se ztráty, snižující se obrat, rostoucí množství zásob, nadbytečná kapacita, snižující se peněžní tok, rostoucí dluh, rostoucí úrokové platby a klesající nebo nulová čistá hodnota aktiv (tzv. měkká kritéria). Pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 obsahují podobná tvrdá a měkká kritéria v bodech 10 a 11.
(125)
V tomto kontextu Komise podotýká, že v roce 2000 společnost Karjaportti nepřišla o svůj kapitál, ani nevykazovala „obvyklé znaky“ podniku v nesnázích. Ve skutečnosti se zdá, že společnost Karjaportti byla zdravým podnikem, který v období mezi rokem 2000 a 2002 vykazoval vysoký obrat, kladný hospodářský výsledek, stabilní akciový kapitál a rezervy na poměrně vysoké úrovni (viz rovněž tabulka I).
(126)
V následujících letech vypadala situace neutěšeněji. Obrat se snižoval a ztráty se od roku 2003 do roku 2004 významně zvýšily. Dluh narůstal a již počátkem roku 2004 začal příjemce dluhy restrukturalizovat a musel věřitele požádat o odklad plateb (40). Rovněž se zdá, že společnost Karjaportti měla určité nadbytečné kapacity. Mimoto je třeba vzít v úvahu, že již v roce 2004 nebyly ztráty společnosti Karjaportti pokryty rezervním fondem (viz tabulka I).
(127)
Podle účetních výkazů společnosti Karjaportti akciový kapitál společnosti v roce 2004 téměř zmizel, jelikož se v porovnání s rokem 2003 dramaticky snížil na méně než desetinu své hodnoty. Od té doby společnost vykazovala zápornou hodnotu majetku, jež se v posledních letech zvyšovala. Společnost Karjaportti byla od roku 2003 ztrátová s výjimkou roku 2006. Zisk, jehož bylo dosaženo v roce 2006, nelze považovat za známku zotavování společnosti, jelikož nevyplýval z její hlavní činnosti. Provozní zisk společnosti Karjaportti byl i nadále záporný stejně jako v předchozích a následujících letech. Zisk v roce 2006 nepostačoval k vyrovnání výše schodku, který se nahromadil v minulých účetních obdobích, ani k vyrovnání záporné hodnoty majetku. Celková finanční situace společnosti Karjaportti byla i nadále značně nepříznivá. V roce 2008 navrhly daňové úřady dvakrát vyhlášení úpadkového řízení vůči společnosti Karjaportti.
(128)
Na základě skutečností uvedených v 125.-127. bodě odůvodnění lze vyvodit závěr, že se společnost Karjaportti považuje od počátku roku 2004 za podnik v potížích podle bodu 5 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 resp. bodu 11 pokynů k podpoře na záchranu z roku 2004. Rovněž v roce 2008, kdy byla společnost Karjaportti předmětem úpadkového řízení, se považuje za podnik v obtížích podle bodu 10 písm. c) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
7.2. Zrušená opatření
7.2.1. Neprovedená záruka, která se plánovala v roce 2009 (opatření č. 11)
(129)
V souladu s článkem 8 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (41) (dále jen „procesní nařízení“), může členský stát po zahájení formálního vyšetřovacího řízení oznámení vzít zpět v přiměřené době před rozhodnutím Komise o tom, zda oznámené opatření představuje státní podporu. V tomto případě Komise rozhodne o ukončení řízení z toho důvodu, že je bezpředmětné.
(130)
Jelikož se rozhodnutí zastupitelstva města Mikkeli o poskytnutí záruky společnosti Karjaportti nestalo pravomocným a městská rada v únoru 2010 rozhodla, že záruka nebude poskytnuta, Finsko vzalo oznámení o záruce v březnu 2010 zpět. Co se týká této záruky, šetření je tudíž bezpředmětné.
7.3. Opatření, která provedlo město Mikkeli
7.3.1. Záruka poskytnutá dne 12. června 2000 (opatření č. 1) a postoupení pozemku (opatření č. 2)
(131)
Záruka (opatření č. 1): Jak je popsáno v (14).-(16). bodě odůvodnění, město Mikkeli poskytlo záruku v červnu 2000 a v prosinci 2004 uskutečnilo platby na základě této záruky. Poté, co se město Mikkeli stalo věřitelem společnosti Karjaportti, podmínky úvěru se v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem změnily (podrobnosti viz 34.-39. bod odůvodnění).
(132)
Proto je třeba rozlišovat několik kroků. Zatímco podpora je poskytnuta v okamžiku, kdy je dána záruka, případné platby státu podle podmínek záruky se nepovažují za poskytnutí státní podpory (42). Na druhou stranu by změna podmínek úvěru poté, co se stát, který je ručitelem, stal věřitelem, mohla znamenat státní podporu. Níže je přezkoumáno, zda záruka udělená v červnu 2000 představuje státní podporu. Otázka, zda by změny podmínek úvěru mohly představovat státní podporu, je posouzena jako součást opatření č. 6 (viz 188.-195. bod odůvodnění).
(133)
Záruku poskytlo město Mikkeli, a proto zahrnuje státní prostředky a lze ji přičíst státu.
(134)
Aby opatření zahrnovalo státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí poskytovat výhodu, kterou by podnik za běžných tržních podmínek nezískal. Za účelem tohoto posouzení použije Komise sdělení o zárukách z roku 2000. V době provedení opatření platilo sdělení o zárukách z roku 2000. Jak však jednoznačně uvádí judikatura Soudního dvora, „otázka, zda je podpora státní podporou ve smyslu Smlouvy, musí být vyřešena na základě objektivních skutečností, které je třeba posuzovat v okamžiku přijetí rozhodnutí Komise“ (43). V případě dotyčného posouzení proto Komise použije sdělení o zárukách z roku 2008.
(135)
Podle bodu 3.2 sdělení o zárukách z roku 2008 lze existenci státní podpory vyloučit, jsou-li splněny čtyři kumulativní požadavky: „a) dlužník nemá finanční potíže […], b) rozsah poskytnuté záruky lze náležitě změřit, […] c) záruka nepokrývá více než 80 % nesplacené půjčky nebo jiného finančního závazku […], d) za záruku se platí běžná tržní cena […]“.
(136)
V daném případě neměl dlužník v době poskytnutí záruky finanční potíže (viz 123.-128. bod odůvodnění). Posuzovaná záruka však pokrývá úvěr v plné výši.
(137)
Záruka byla mimoto udělena bez jakéhokoli poplatku, ačkoli se orgán, který záruku poskytl, sám domníval, že znamenala velké riziko (44). Zatímco Finsko tvrdí, že společnost Karjaportti mohla získat podobnou záruku na trhu, Komise zastává názor, že nulovou záruční prémii nelze považovat za prémii, která se blíží tržní prémii platné v době poskytnutí záruky. Záruka pokrývala dotyčný úvěr v plné výši, tj. orgán, který záruku poskytl, nesl sám riziko nesplacení příjemcem, a záruka byla udělena jako absolutní záruka, tj. ručitel odpovídal za jistinu, jako by se jednalo o jeho vlastní dluh, a věřitel mohl ručitele požádat o splacení jistiny, jakmile se stala splatnou.
(138)
V daném případě se proto Komise v rozporu s názorem Finska domnívá, že nelze mít za to, že opatření neobsahuje žádnou podporu.
(139)
Tvrzení Finska, že opatření bylo provedeno spolu s ostatními stranami, lze zamítnout, jelikož podle informací, které předložilo Finsko, byly ostatní strany, jež se podílely na investici, rovněž ve vlastnictví státu. Usuzuje se proto, že opatření poskytlo společnosti Karjaportti výhodu.
(140)
Aby se opatření považovalo za státní podporu, musí být specifické nebo selektivní v tom, že zvýhodňuje pouze určité podniky nebo určitá odvětví výroby. Posuzované opatření bylo provedeno ve prospěch Karjaportti, jedné konkrétní společnosti. Komise se proto domnívá, že přijaté opatření představuje pro příjemce selektivní výhodu.
(141)
Komise musí rovněž posoudit, zda opatření, které přijalo město Mikkeli ve prospěch společnosti Karjaportti, může narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy tím, že tuto společnost zvýhodnilo oproti (potenciálním) soutěžitelům, kteří státní podporu neobdrželi. Mezi členskými státy se obchoduje s masnými výrobky, což je oblast působnosti příjemce. Podle Finska vyváží společnost Karjaportti své výrobky především do Ruska, avšak rovněž do členských států. Komise se proto domnívá, že přijaté opatření může narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy.
(142)
Na základě výše uvedených skutečností vyvozuje Komise závěr, že opatření představuje státní podporu.
(143)
Postoupení pozemku (opatření č. 2): Finsko nepopírá, že opatření mohlo představovat státní podporu. Příjemci byla jednoznačně poskytnuta výhoda, jelikož nemusel za postoupení pozemku nic platit. Město Mikkeli mimoto uhradilo příjemci náklady na přípravu pozemku. Komise se proto domnívá, že opatření poskytuje společnosti Karjaportti výhodu, kterou by na trhu nezískala.
(144)
Opatření mimoto splňuje všechny ostatní požadavky vztahující se na existenci státní podpory. Jak je podrobně popsáno v 133., 140. a 141. bodě odůvodnění, rovněž postoupení pozemku zahrnuje státní prostředky a lze je přičíst státu, je selektivní a narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(145)
Na základě výše uvedených skutečností vyvozuje Komise závěr, že opatření představuje státní podporu.
(146)
Finsko tvrdí, že záruka spolu s postoupením pozemku na výstavbu výrobního závodu v Tikkale je slučitelná jako regionální podpora. V době provedení opatření č. 1 a č. 2, tj. v roce 2000, platily pokyny k regionální podpoře z roku 1998 (45). Posuzovaná opatření nebyla provedena na základě režimu podpory, nýbrž jako jednotlivá platba podpory ad hoc. Jelikož byla opatření provedena v odvětví, na něž se vztahují pokyny k regionální podpoře z roku 1998, spadají v zásadě do oblasti působnosti těchto pokynů. V době provedení nebyl příjemce podnikem v obtížích, jak je popsáno v 123.-128. bodě odůvodnění, a nacházel se v oblasti Itä-Suomen, což je region způsobilý pro regionální podporu podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise proto posoudila projekt podle pokynů k regionální podpoře z roku 1998. Toto posouzení vedlo k následujícím připomínkám:
(147)
Podle oddílu 2 pokynů k regionální podpoře z roku 1998 může být regionální podpora slučitelná pouze tehdy, existuje-li rovnováha mezi výslednými narušeními soutěže a výhodami podpory ve smyslu rozvoje znevýhodněného regionu. V této souvislosti Komise podotýká, že se předpokládalo, že dotyčný investiční projekt bude mít kladný dopad na regionální rozvoj. Tento projekt přispěl k dalšímu rozvoji hospodářské činnosti a k vytvoření nových a nepřímých pracovních míst. Jak je popsáno v 24. bodě odůvodnění, nový výrobní závod měl zvýšit počet pracovních míst v regionu ze 400 na 550-600.
(148)
V oddíle 4 pokynů k regionální podpoře z roku 1998 jsou stanoveny podmínky pro poskytování slučitelné regionální podpory.
(149)
Za prvé, podle bodu 4.1 pokynů k regionální podpoře z roku 1998 je cílem regionální podpory zajistit buď produktivní investici (počáteční investici), nebo vytvoření pracovních míst, která souvisejí s investicí. Počáteční investice znamená podle bodu 4.4 pokynů k regionální podpoře z roku 1998 investici do fixního kapitálu, která se vztahuje ke zřizování nové provozovny, rozšíření existující provozovny, nebo zahájení činnosti zahrnující zásadní změnu výrobku nebo výrobního procesu v existující provozovně. Posuzovaná opatření byla použita k výstavbě nového výrobního závodu, což je počáteční investice ve smyslu bodu 4.4 pokynů k regionální podpoře z roku 1998.
(150)
Za druhé, intenzita podpory musí být nižší než strop regionální podpory ve výši 24 % (46). Za účelem výpočtu intenzity podpory je nutno určit hodnotu investice a prvek podpory obsažený v posuzovaných opatřeních.
(a)
Co se týká hodnoty investice, podle bodu 4.5 pokynů k regionální podpoře z roku 1998 mohou způsobilé náklady v této souvislosti zahrnovat náklady na pozemky, budovy a strojní zařízení. V případě koupě lze uvažovat pouze o nákladech na zakoupení těchto aktiv. Finsko vypočítalo způsobilé náklady podle těchto ustanovení a výsledná částka činila 25 935 928 EUR (viz 22. bod odůvodnění a tabulka III).
(b)
Co se týká prvku podpory, Finsko předložilo výpočet, jehož věrohodnost byla ověřena Komisí. U opatření č. 1, záruky poskytnuté městem Mikkeli, lze k vyčíslení prvku podpory použít sdělení o zárukách z roku 2000. K vyčíslení prvku podpory se předpokládají tři způsoby, přičemž jedním z nich je vypočítat jej „jinou objektivně opodstatněnou a obecně přijímanou metodou“ (bod 3.2 sdělení o zárukách z roku 2000). Finsko porovnalo tržní sazbu u srovnatelné záruky se záruční prémií skutečně účtovanou městem Mikkeli, což se jeví jako objektivně opodstatněná a obecně přijímaná metoda. V případě opatření č. 2 spočívá prvek podpory v hodnotě pozemku a v nákladech na jeho přípravu, což je rovněž přijatelné. Pokud jde o financování poskytnuté společností Finnvera a Ministerstvem obchodu a průmyslu, které není předmětem tohoto rozhodnutí, pokud by se mělo za to, že toto financování obsahuje státní podporu, bylo by nutno vzít v úvahu i tento prvek podpory. Finsko předložilo výpočet pro prvek podpory obsažený v úvěru společnosti Finnvera, který se považoval za věrohodný. U přímých grantů Ministerstva obchodu a průmyslu byla vzata v úvahu celá částka. S přihlédnutím k prvku podpory obsaženému v opatřeních, která provedlo město Mikkeli, společnost Finnvera a Ministerstvo obchodu a průmyslu, činí prvek podpory (vypočítaný jako hrubý grantový ekvivalent) 3 617 143 EUR (viz tabulka II).
(151)
Prvek podpory ve výši 3 617 143 EUR odpovídá intenzitě podpory 13,95 % celkových způsobilých nákladů ve výši 25 935 928 EUR. Intenzita podpory je tudíž nižší než 24 % prahová hodnota.
(152)
Za třetí, podle bodu 4.10 pokynů k regionální podpoře z roku 1998 musí být podpora pro počáteční investice podmíněna udržením investice po dobu nejméně pěti let. Finsko potvrdilo, že dotyčná investice má být udržena po dobu nejméně pěti let.
(153)
Za čtvrté, podle bodu 4.2 pokynů k regionální podpoře z roku 1998 musí příspěvek příjemce na financování investice činit alespoň 25 %. Finsko potvrdilo, že tomu tak je.
(154)
Za páté Komise podotýká, že v souladu s bodem 4.2 pokynů k regionální podpoře z roku 1998 byla žádost o podporu podána před zahájením práce na projektu, byla dodržena pravidla o kumulaci podpor stanovená v bodě 4.18 pokynů k regionální podpoře z roku 1998 a nebyl překročen strop regionální podpory.
(155)
Na základě výše uvedených tvrzení vyvozuje Komise závěr, že opatření č. 1 a 2 splňují podmínky stanovené v pokynech k regionální podpoře z roku 1998, a jsou proto slučitelná.
7.3.2. Odkoupení pozemků (opatření č. 3)
(156)
Zásada investora v tržním hospodářství se vztahuje rovněž na nákup pozemků či jiných aktiv státem. Tento nákup může zahrnovat státní podporu, pokud jej nelze považovat za běžnou obchodní transakci. I v případě, že orgán veřejné moci nakoupí zboží a služby za tržní ceny, může se přesto jednat o státní podporu, pokud se ukáže, že stát ve skutečnosti dotyčné pozemky nebo aktiva nepotřeboval (47).
(157)
Komise proto musí posoudit, zda lze odkoupení pozemků považovat za běžnou obchodní transakci. Za tímto účelem je nutno posoudit, zda cena, kterou zaplatilo město Mikkeli, odrážela hodnotu pořízených pozemků a stavby.
(158)
Podle zúčastněné strany by soukromý investor v tržním hospodářství nebyl ochoten zaplatit částku ve výši 6,7 milionu EUR za tovární budovy, jež za tuto cenu odkoupilo město Mikkeli.
(159)
Finsko poskytlo na druhou stranu Komisi údaje o hodnotě nemovitostí. Podle Finska držela v době odkoupení nemovitostí soukromá banka […] zástavní právo k jedné z prodaných nemovitostí v hodnotě 7,5 milionu EUR (48).
(160)
Finsko Komisi sdělilo, že ocenění pozemků není k dispozici. Komise se domnívá, že hodnota zástavního práva, které držela soukromá banka, může poskytovat údaj o hodnotě nemovitosti. Před přijetím zajištění banka dotyčnou nemovitost ocení, takže v případě, že dlužník není schopen dluh splácet, může být banka uspokojena uplatněním zástavního práva.
(161)
V případě dotyčných nemovitostí zaplatilo město Mikkeli kupní cenu ve výši 6 646 787 EUR, což je méně než zapsaná hodnota zástavního práva k jedné z nemovitostí, které před uzavřením prodeje držela soukromá strana. Kromě této nemovitosti bylo městu Mikkeli prodáno pět jiných pozemků a jedna stavba. Komise mimoto podotýká, že město Mikkeli odkoupilo pozemky za účelem přeměny těchto pozemků na obytnou oblast provedením změn v územních plánech; pozemky se nacházely blízko centra města a v atraktivní obytné oblasti.
(162)
Na základě výše uvedených skutečností jsou rozptýleny pochybnosti Komise ohledně ceny zaplacené za pozemky a stavby, jež byly uvedeny v rozhodnutí o zahájení řízení. Usuzuje se, že město Mikkeli odkoupilo pozemky a stavbu za cenu, která odrážela jejich hodnotu, a že je splněno kritérium investora v tržním hospodářství. Komise proto vyvozuje závěr, že dotyčné opatření nezahrnuje státní podporu.
7.3.3. Záruka poskytnutá dne 8. března 2004 (opatření č. 4) a záruka poskytnutá dne 10. května 2004 (opatření č. 5)
(163)
Stejně jako u záruky poskytnuté v červnu 2000 je třeba rozlišovat několik kroků (poskytnutí záruky; platba na základě záruky; změna podmínek úvěru; viz 132. bod odůvodnění). Níže je proto přezkoumáno, zda záruky poskytnuté v březnu 2004 a v květnu 2004 představují státní podporu. Otázka, zda by změna podmínek úvěru mohla představovat státní podporu, je posouzena jako součást opatření č. 6 (viz 188.-195. bod odůvodnění).
(164)
Opatření č. 4: V rozporu s tvrzeními Finska uvedenými v (92). bodě odůvodnění se Komise domnívá, že přeměna existujících závazků na novou záruku může představovat státní podporu. V této souvislosti je nutno rozlišovat mezi existující podporou a novou podporou. Definice existující podpory zahrnuje jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost (čl. 1 písm. b) procesního nařízení), Naopak novou podporou je „každá podpora […], která není existující podporou, včetně změn existující podpory“ (čl. 1 písm. c) procesního nařízení). Podle nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999 (49), se změnou rozumí „jakákoli změna kromě úprav čistě formálního či administrativního charakteru, která nemůže ovlivnit hodnocení slučitelnosti opatření se společným trhem“.
(165)
Město Mikkeli udělilo dne 8. března 2004 ve skutečnosti novou záruku, která představovala zajištění nového úvěru poskytnutého bankou Tapiola dne 14. dubna 2004. Novou záruku nelze považovat za pokračování staré záruky, jelikož byla udělena pro nový úvěr s novými podmínkami. Názor Komise nemění ani skutečnost, že tento úvěr nahradil úvěr poskytnutý bankou Tapiola v roce 1992, za který se zaručilo město Mikkeli. Ačkoliv je pravdou, že nový úvěr představoval nesplacenou jistinu starého úvěru, úroková sazba byla pro společnost Karjaportti příznivější (4,5 % ročně u starého úvěru; 4 % ročně u nového úvěru) a došlo ke změně doby trvání půjčky (starý úvěr měl být splacen do deseti let od poskytnutí, tj. v listopadu 2002; nový úvěr umožňoval splácení do roku 2014). Celkově je částka nového úvěru (jistina plus úroky za roky 2004 až 2014) vyšší než u starého úvěru. Poskytnutím nové záruky se riziko pro město Mikkeli, a tudíž i výše záruky, v porovnání se starou zárukou zvýšily. Poskytnutí nové záruky je nutno pokládat za změnu staré záruky, což umožňuje považovat novou záruku za novou podporu. Tvrzení Finska, že stará záruka byla poskytnuta před přistoupením Finska, a lze ji tudíž považovat za existující podporu a že novou záruku nelze považovat za poskytnutí nové podpory, lze proto zamítnout.
(166)
Otázku, zda záruka poskytla příjemci výhodu, lze posoudit na základě sdělení o zárukách z roku 2008. V době provedení opatření platilo sdělení o zárukách z roku 2000. Jak je však objasněno v 134. bodě odůvodnění, Komise použije při posuzování opatření sdělení o zárukách z roku 2008. Podle bodu 3.2 sdělení o zárukách z roku 2008 lze existenci státní podpory v případě individuálních státních záruk vyloučit, jsou-li splněny čtyři kumulativní požadavky (viz 135. bod odůvodnění). Posuzovaná záruka pokrývá úvěr v plné výši. To postačuje ke konstatování, že existenci státní podpory nelze vyloučit na základě bodu 3.2 sdělení o zárukách z roku 2008. V rozporu s tvrzením Finska se Komise mimoto domnívá, že v březnu 2004 již byla společnost Karjaportti podnikem v nesnázích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 (viz 123.-128. bod odůvodnění), což je další důvod, proč záruka nemůže spadat do oblasti působnosti bodu 3.2 sdělení o zárukách z roku 2008.
(167)
Záruka byla navíc udělena bez jakéhokoli poplatku za poskytnutí záruky, ačkoli se společnost potýkala s problémy a riziko pro město Mikkeli bylo možno považovat za značné. Záruka pokrývala dotyčný úvěr v plné výši, tj. orgán, který záruku poskytl, nesl sám riziko nesplacení příjemcem, a záruka byla udělena jako absolutní záruka, tj. ručitel odpovídal za jistinu, jako by se jednalo o jeho vlastní dluh, a věřitel mohl ručitele požádat o splacení jistiny, jakmile se stala splatnou.
(168)
Finsko se domnívá, že opatření je v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, zejména vzhledem k účasti soukromých stran. Toto tvrzení lze zamítnout. Podle informací předložených Finskem soukromé strany za prvé neposkytly příjemci záruky, nýbrž úvěry. Za druhé, úvěry soukromých stran nebyly poskytnuty ve stejné době jako zaručené půjčky na důchody. Za třetí, úroková sazba, kterou požadovala u úvěru přinejmenším jedna ze soukromých stran, byla vyšší než úroková sazba u půjčky na důchody. Co je důležitější, soukromé strany souhlasily pouze s krátkodobými úvěry trvajícími několik měsíců, zatímco záruka poskytnutá městem Mikkeli se vztahovala na úvěr s desetiletou dobou trvání.
(169)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem se usuzuje, že opatření poskytuje společnosti Karjaportti výhodu. Opatření č. 4 mimoto splňuje všechny ostatní požadavky vztahující se na existenci státní podpory. Jak je podrobně popsáno v 133., 140. a 141. bodě odůvodnění, rovněž tato záruka zahrnuje státní prostředky a lze ji přičíst státu, je selektivní a narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(170)
Opatření č. 5: Tvrzení Finska, že opatření bylo provedeno s cílem pokračovat v investici, která byla zahájena v roce 2000, lze zamítnout, jelikož záruka jednoznačně představovala nové opatření.
(171)
Podle bodu 3.2 sdělení o zárukách z roku 2008 lze existenci státní podpory v případě individuální státní záruky vyloučit, jsou-li splněny čtyři kumulativní požadavky (viz 135. bod odůvodnění). Stejně jako u opatření č. 4 pokrývá posuzovaná záruka úvěr v plné výši a v květnu 2004 již byla společnost Karjaportti podnikem v nesnázích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 (viz 123.-128. bod odůvodnění). Záruka proto nemůže spadat do oblasti působnosti bodu 3.2 sdělení o zárukách z roku 2008.
(172)
Obdobně jako u opatření č. 4 byla záruka navíc udělena bez jakéhokoli poplatku za poskytnutí záruky, ačkoli se společnost potýkala s problémy a riziko pro město Mikkeli lze považovat za značné. Záruka pokrývala dotyčný úvěr v plné výši a byla poskytnuta jako absolutní záruka. V daném případě se proto Komise na rozdíl od názoru Finska domnívá, že opatření poskytuje společnosti Karjaportti výhodu.
(173)
Opatření č. 5 mimoto splňuje všechny ostatní požadavky vztahující se na existenci státní podpory. Jak je podrobně popsáno v 133., 140. a 141. bodě odůvodnění, rovněž tato záruka zahrnuje státní prostředky a lze ji přičíst státu, je selektivní a narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(174)
Na základě výše uvedených skutečností vyvozuje Komise závěr, že opatření č. 4 a č. 5 představují státní podporu.
(175)
Finsko nepředložilo žádná tvrzení, pokud jde o slučitelnost opatření č. 4. U opatření č. 5 se Finsko dovolávalo čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU a pokynů k regionální podpoře z roku 1998 (viz 95. bod odůvodnění). Pokyny k regionální podpoře z roku 1998 však nemohou sloužit jako základ slučitelnosti, jelikož v době poskytnutí obou záruk již byla společnost Karjaportti podnikem v obtížích (viz 123.-128. bod odůvodnění). Podle pokynů k regionální podpoře z roku 1998 je nutno podporu pro podniky v potížích posoudit podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci (50). Komise proto za prvé posoudí, zda jsou opatření č. 4 a č. 5 slučitelná jako podpora na záchranu a restrukturalizaci podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci. V době provedení těchto opatření platily pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 (51).
(176)
Podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 musí podpora na záchranu splňovat určité požadavky, které posuzované opatření nesplňuje.
(a)
Za prvé, ačkoliv opatření obsahuje podporu likvidity ve formě záruky (bod 23 písm. a) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999), úvěry, na něž se příslušné záruky vztahují, nebyly poskytnuty s úrokovou sazbou přinejmenším srovnatelnou s úrokovými sazbami půjček pro zdravé podniky (referenční sazba pro Finsko platná v březnu 2004: 4,43 % plus 100 základních bodů; referenční sazba pro Finsko platná v květnu 2004: 4,43 % plus 100 základních bodů).
(b)
Za druhé, záruky nebyly spojeny s půjčkami, které mají být splaceny v období ne delším než dvanáct měsíců po vyplacení poslední splátky podniku (bod 23 písm. b) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999).
(c)
Finsko za třetí neposkytlo žádné informace o tom, že podpora byla oprávněná na základě vážných sociálních důvodů a že neměla žádné závažné účinky přelévání na ostatní členské státy (bod 23 písm. c) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999).
(d)
Za čtvrté, záruky nebyly ukončeny nejpozději do šesti měsíců, ani nebyl vypracován restrukturalizační plán ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 (bod 23 písm. d) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999).
(e)
K dispozici nejsou rovněž žádné údaje o tom, že záruky byly omezeny na částku nezbytnou k udržení podniku v provozu po dobu, během níž je podpora schvalována (bod 23 písm. e) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999).
(177)
Opatření č. 4 a č. 5 nesplňují rovněž všechny požadavky vztahující se na podporu na restrukturalizaci stanovené v pokynech k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999.
(a)
Za prvé, opatření nebyla podmíněna provedením restrukturalizačního plánu (bod 31 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999). Podotýká se, že nebyl vypracován restrukturalizační plán ve smyslu bodu 32 a následujících bodů pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999.
(b)
Od příjemců podpory se za druhé očekává, že významně přispějí k restrukturalizačnímu plánu ze svých vlastních zdrojů (bod 40 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999), a v případě posuzovaných opatření nejsou k dispozici žádné údaje o vlastním příspěvku příjemce.
(c)
Za třetí, aby se zamezilo nepřípustnému narušení hospodářské soutěže, je nutno přijmout kompenzační opatření (bod 37 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999). Takováto opatření nebyla stanovena.
(178)
Komise se proto domnívá, že opatření nebyla provedena v souladu s pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999.
(179)
Dále je třeba posoudit, zda by opatření č. 4 a č. 5 mohla být slučitelná na základě některé z ostatních výjimek stanovených v čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU.
(180)
Výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU se v daném případě nepoužijí, jelikož dotyčná opatření nemají sociální povahu, nejsou poskytnuta individuálním spotřebitelům, nemají nahradit škody způsobené přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a nebyla poskytnuta hospodářství určitých oblastí Spolkové republiky Německo postižených rozdělením Německa.
(181)
Další výjimky jsou stanoveny v čl. 107 odst. 3 SFEU.
(182)
V čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU je stanoveno, že za slučitelné s vnitřním trhem mohou být prohlášeny „podpory, které mají napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností“. V době provedení opatření se společnost Karjaportti nacházela v takovéto oblasti.
(183)
V době provedení opatření č. 4 a č. 5 byla slučitelnost státní podpory pro podporované oblasti upravena pokyny k regionální podpoře z roku 1998. Podle těchto pokynů nejsou podniky v potížích způsobilé pro regionální podporu. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem proto Komise vyvozuje závěr, že podpora není způsobilá pro výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(184)
V čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU je stanoveno, že za slučitelné s vnitřním trhem mohou být prohlášeny „podpory, které mají napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu anebo napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu“. Komise podotýká, že dotyčná podpora nemá napomoci uskutečnění významného projektu společného evropského zájmu, a Komise rovněž nezjistila, že by měla napravit vážnou poruchu ve finském hospodářství. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem proto Komise dospěla k závěru, že podpora není způsobilá pro výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU.
(185)
V čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU se uvádí, že za slučitelné se SFEU mohou být prohlášeny podpory určené na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, jestliže neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu. Tento článek se v daném případě zjevně nepoužije.
(186)
Ustanovení čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU umožňuje schválit státní podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem. Komise vypracovala řadu pokynů a sdělení, jež objasňují, jak bude uplatňovat výjimku obsaženou v tomto článku. Komise se však domnívá, že vzhledem k povaze a charakteru podpory je zjevné, že v daném případě nejsou použitelné výjimky podle těchto pokynů a sdělení.
(187)
Na základě výše uvedených tvrzení se Komise domnívá, že opatření č. 4 a č. 5 zahrnují státní podporu, která není slučitelná s vnitřním trhem.
7.3.4. Restrukturalizace pod soudním dohledem (opatření č. 6)
(188)
Hlavním tvrzením Finska popsaným v 96.-98. bodě odůvodnění je to, že město Mikkeli nebylo velkorysejší než ostatní věřitelé společnosti, nýbrž že jednalo společně se soukromými věřiteli příjemce a za stejných podmínek. Město Mikkeli proto jednalo jako soukromý investor v tržním hospodářství, když souhlasilo s programem restrukturalizace.
(189)
První otázkou, kterou je třeba v této souvislosti ověřit, je, zda se kritérium investora v tržním hospodářství vztahuje na případy, kdy jeden či více veřejných subjektů, jejichž chování lze přičíst státu, provádí několik opatření ve prospěch jednoho podniku. Touto otázkou se zabýval Soud prvního stupně ve věci BP Chemicals v. Komise (52). Podle Soudu neznamená samotná skutečnost, že veřejný podnik již uskutečnil kapitálové injekce do dceřiné společnosti, které se považují za „podporu“, automaticky to, že další kapitálové injekce nemohou být považovány za investici, která splňuje kritérium soukromého investora v tržním hospodářství. Komise však musí určit, zda lze několik opatření ve prospěch jednoho podniku přiměřeně oddělit a posoudit jako samostatná opatření. V této souvislosti je podle Soudu nutno posoudit časovou posloupnost dotyčných opatření, jejich účel a situaci dceřiné společnosti v době přijetí každého rozhodnutí o vložení kapitálu (53).
(190)
V dotyčném případě musí Komise určit, zda lze záruky poskytnuté v březnu a v květnu 2004 (opatření č. 4 a opatření č. 5) oddělit od restrukturalizace pod soudním dohledem (opatření č. 6). Ačkoliv je pravdou, že o všech třech opatřeních bylo rozhodnuto během jednoho roku, Komise podotýká, že se tato opatření uskutečnila v jiném kontextu. Mezitím byla zahájena restrukturalizace pod soudním dohledem, jíž se účastnili všichni věřitelé společnosti. Cílem opatření č. 6 proto již nebylo společnosti umožnit, aby obnovila svou životaschopnost bez platební neschopnosti získáním nových peněžních prostředků od soukromých bank. Město Mikkeli stejně jako všichni ostatní věřitelé usilovalo o získání co nejvyšší částky nesplacených pohledávek na základě omezení vnitrostátního úpadkového práva. Komise se proto domnívá, že opatření č. 6 lze oddělit od opatření č. 4 a č. 5.
(191)
Jak je popsáno v 31. bodě odůvodnění, společnost Karjaportti podala společně se svými soukromými věřiteli u okresního soudu v Mikkeli návrh na restrukturalizaci pod soudním dohledem podle zákona o restrukturalizaci podniků č. 47/1993. Soudu byl předložen program restrukturalizace, včetně podrobných údajů o opatřeních, která jsou v současnosti posuzována. Po ověření soud program restrukturalizace schválil. Komise podotýká, že společnost Karjaportti byla předmětem restrukturalizace pod soudním dohledem podle finského práva. Účelem této restrukturalizace pod soudním dohledem je obnovení životaschopného podnikání dlužníka v tísni, zajištění jeho další životaschopnosti a dosažení restrukturalizace dluhů. Komise se proto domnívá, že opatření, která město Mikkeli přijalo během restrukturalizace pod soudním dohledem, lze posoudit podle zásady investora v tržním hospodářství.
(192)
Podle rozsudku ve věci Magefesa (54) mohou v případě, je-li stát velkorysejší než ostatní věřitelé společnosti, opatření v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem představovat státní podporu. Komise proto ověří, zda se v rámci restrukturalizace se soukromými a veřejnými věřiteli skutečně zacházelo stejně.
(193)
Za prvé se uvádí, že celkově představuje […] restrukturalizovaných dluhů (přibližně [30-70] %) dluhy vůči soukromým věřitelům. K hlavním soukromým věřitelům patří Nordea Bank, Pohjola Bank a Nordea Financing. Za druhé je třeba vzít v úvahu, že věřitelé společnosti Karjaportti byli rozděleni do různých skupin podle pořadí. Společně se soukromými věřiteli Nordea Bank, OKO/Pohjola Bank a Nordea Financing a rovněž specializovanou finanční společností Finnvera, která je ve vlastnictví státu, patřilo město Mikkeli do skupiny věřitelů s velkými zajištěnými pohledávkami. Jak je patrné v tabulce IV, v rámci těchto velkých zajištěných pohledávek má město Mikkeli podíl ve výši [10-40] %, zatímco na soukromé věřitele připadá společně podíl ve výši [30-70] %. Společnost Finnvera má podíl ve výši [10-40] %.
(194)
Níže bude každé z opatření přijatých městem Mikkeli posouzeno podrobněji:
(195)
Snížení úrokových sazeb u zajištěných pohledávek: Jak je patrné v tabulce V, úrokové sazby u úvěrů a ostatních dluhů (nezaplacené poplatky), které se považovaly za „velké zajištěné pohledávky“, byly u soukromých a veřejných věřitelů stejné s výjimkou […]. Tento věřitel získal u všech nesplacených částek od zahájení restrukturalizace úrokovou sazbu […] EURIBOR, zatímco ostatní věřitelé získali u části nesplacených částek do roku 2010 pouze úrokovou sazbu […] EURIBOR minus […] %. Příčinou tohoto rozdílu byla skutečnost, že […] měl nejvyšší pořadí, co se týká zajištění poskytnutého společností Karjaportti. Usuzuje se, že vyšší pořadí […] odůvodňuje rozdíl v použitých úrokových sazbách.
(196)
Úprava splátkového kalendáře: Pohledávky města Mikkeli byly odloženy ve stejném rozsahu jako pohledávky ostatních zajištěných věřitelů. Jak je patrné v tabulce VI, společnost Karjaportti musí všem zajištěným věřitelům hradit splátky od července 2009 do roku 2015, kdy se stane splatnou největší část těchto splátek (43 % jistiny každé zajištěné pohledávky). Splátky, které je nutno každému věřiteli hradit, mají ve vztahu k celkové výši pohledávky příslušného věřitele stejný poměr (2 % dlužné částky u prvních tří splátek; 4 % u dalších dvou splátek; 6 % u zbývající splátky). Poslední splátka představuje u každého ze zajištěných věřitelů 43 % jistiny. S městem Mikkeli se tudíž nezacházelo méně příznivě než se soukromými věřiteli v podobné situaci.
(197)
Podmíněné prominutí pohledávek: Podle programu restrukturalizace (jak je popsáno v 42. a 43. bodě odůvodnění) jsou částky, které mají být na konci restrukturalizace pod soudním dohledem prominuty v případě, že nebudou splněny určité ekonomické požadavky, založeny na srovnání mezi hodnotou zajištění v případě, že společnost Karjaportti pokračuje v činnosti, a hodnotou zajištění v případě jeho uplatnění, určenou pro každého příslušného věřitele s přihlédnutím k příslušnému pořadí. Hodnota zajištění byla u obou scénářů stanovena dvěma nezávislými odhadci v době vypracovávání programu restrukturalizace, a to na základě srovnatelných cen a údajů o nájemném. V tomto kontextu nemusí […] pohledávky na konci restrukturalizace pod soudním dohledem prominout, jelikož je věřitelem s nejvyšším pořadím. I u ostatních věřitelů byly příslušné částky stanoveny podle zmíněné metodiky, což vedlo k částkám uvedeným v 43. bodě odůvodnění. Metodiku použitou při stanovování příslušných částek lze považovat za věrohodnou, zejména kvůli tomu, že v případě obou scénářů spojuje příslušné pořadí s hodnotou zajištění. V praxi byl výpočet založen na oceněních nezávislého odborníka a u všech věřitelů se při stanovování částek, o něž mohou být restrukturalizované dluhy na konci restrukturalizace pod soudním dohledem maximálně sníženy, použily stejné zásady. Vzhledem k těmto skutečnostem lze mít za to, že se se všemi věřiteli zacházelo stejně.
(198)
Komise se celkově domnívá, že se během restrukturalizace pod soudním dohledem s městem Mikkeli nezacházelo méně příznivě než se soukromými věřiteli. Objevují-li se rozdíly oproti ostatním věřitelům, jsou odůvodněny různou kvalitou zajištění u příslušných věřitelů. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem se proto vyvozuje závěr, že příjemce nezískal výhodu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU plynoucí z restrukturalizace pod soudním dohledem. Pochybnosti, které Komise uvedla v rozhodnutí o zahájení řízení, byly rozptýleny a opatření popsaná v 31.-43. bodě odůvodnění nepředstavují státní podporu.
7.3.5. Odkoupení akcií (opatření č. 7)
(199)
Komise za prvé podotýká, že odkoupení akcií nebylo součástí restrukturalizace pod soudním dohledem.
(200)
Finsko tvrdí, že město Mikkeli při odkoupení akcií jednalo v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství. Za prvé, podle logiky v rozsudku ve věci BP Chemicals (viz 189.-191. bod odůvodnění) je třeba určit, zda lze v případě opatření č. 7 použít zásadu investora v tržním hospodářství, jelikož město Mikkeli provedlo opatření podpory ve prospěch společnosti Karjaportti již v minulosti. V této souvislosti Komise podotýká, že opatření č. 4 a č. 5 byla přijata před zahájením restrukturalizace pod soudním dohledem, zatímco k odkupu akcií došlo až posléze. Zatímco účelem opatření č. 4 a č. 5 bylo umožnit, aby měl příjemce nadále přístup k likviditě, po zahájení restrukturalizace pod soudním dohledem bylo zřejmé, že tyto potřeby budou řešeny v rámci tohoto řízení. Usuzuje se proto, že opatření č. 7 lze oddělit od opatření č. 4 a č. 5 a že se na opatření č. 7 vztahuje zásada investora v tržním hospodářství.
(201)
Jak je popsáno v 156. bodě odůvodnění, zásada investora v tržním hospodářství se vztahuje na nákup pozemků či jiných aktiv státem. Finsko předložilo ocenění akcií, které provedla společnost […] (55), agentura pro správu nemovitostí se sídlem v Helsinkách. Ocenění ze dne 29. března 2005 stanovilo hodnotu akcií realitní společnosti v rozmezí od 1 milionu EUR do 1,1 milionu EUR. Ocenění vycházelo z hodnoty majetku ve vlastnictví společnosti. K určení hodnoty byly použity dvě metody: kapitálová hodnota při tržním nájemném (podle statistik bydlení sestavených finským statistickým úřadem) a hodnota při dalším prodeji (podle požadovaných cen).
(202)
V době prodeje akcií byla nemovitost pronajata s nájemným nižším, než bylo tržní nájemné. Podle ocenění bylo možné dosáhnout při maximálním ročním zvyšování nájemného do dvou let tržního nájemného. Hodnota nemovitosti byla proto v době prodeje upravena a město Mikkeli nakonec akcie odkoupilo za cenu ve výši 860 000 EUR.
(203)
Ocenění provedl nezávislý odborník. Použitou metodikou bylo (jak bylo popsáno výše) nejprve ověření kapitálové hodnoty při tržním nájemném a poté hodnoty při dalším prodeji. Obě hodnoty vycházely z tržních údajů a obě hodnoty byly použity ke stanovení hodnoty akcií, která byla upravena na úroveň nájemného převládajícího v době prodeje. Tato metodika se považuje za přijatelnou. Komise vyvozuje závěr, že akcie ve společnosti Kiinteistö Oy Suksimäki byly odkoupeny za tržní cenu a že opatření společnost Karjaportti nezvýhodnilo.
(204)
Na základě výše uvedených skutečností byly pochybnosti Komise, které byly uvedeny v rozhodnutí o zahájení řízení, rozptýleny a vyvozuje se závěr, že opatření nezahrnuje státní podporu.
7.3.6. Přeměna nezaplacených úroků na úvěry (opatření č. 8)
(205)
Finsko tvrdí, že přeměna nezaplacených úroků na úvěry je obvyklým opatřením v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem. Je pravdou, že toto opatření lze považovat za opatření neodmyslitelně spojené s restrukturalizací pod soudním dohledem. V dotyčném případě byla přeměna nezaplacených úroků na úvěry v roce 2005 u všech věřitelů s velkými zajištěnými pohledávkami ([dva soukromí věřitelé] a společnost Finnvera) v zásadě stanovena již v programu restrukturalizace. Vzhledem k tomu nepovažuje Komise přeměnu nezaplacených úroků na úvěr za státní podporu. Je však nutno ověřit, zda úroková sazba, kterou město Mikkeli účtovalo společnosti Karjaportti, tuto společnost nezvýhodňovala.
(206)
V této souvislosti se Finsko domnívá, že město Mikkeli jednalo v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství, jelikož soukromí věřitelé přeměnili nezaplacené úroky na úvěry společně s městem Mikkeli. Ze stejného důvodu jako v případě restrukturalizace pod soudním dohledem se za prvé usuzuje, že v případě opatření č. 8 je možné použít zásadu soukromého investora v tržním hospodářství, jelikož toto opatření lze oddělit od opatření č. 4 a č. 5 (viz 189.-191. bod odůvodnění). S ohledem na použití zásady soukromého investora v tržním hospodářství v daném případě Komise podotýká toto: Ačkoliv je pravdou, že se změna týkala nejen města Mikkeli, nýbrž rovněž [soukromých věřitelů], úroková sazba účtovaná u těchto úvěrů nebyla stejná. Ve skutečnosti [jeden soukromý věřitel] požadoval tříměsíční EURIBOR plus 1,5 % a [další] soukromý investor tříměsíční EURIBOR plus 2 %, zatímco město Mikkeli požadovalo pouze tříměsíční EURIBOR plus 0,3 %. Úroková sazba, s níž město Mikkeli souhlasilo u tohoto úvěru, je proto o 1,2 % nižší než úroková sazba účtovaná [jedním soukromým věřitelem] a o 1,7 % nižší než úroková sazba účtovaná [druhým soukromým věřitelem]. Tvrzení, že město Mikkeli jednalo stejně jako soukromí věřitelé, lze tudíž zamítnout. Vzhledem k rozdílu v úrokových sazbách lze rovněž vyloučit, že město Mikkeli účtovalo u úvěru tržní poplatek. Úvěr, na nějž město Mikkeli přeměnilo nezaplacené úroky, proto společnost Karjaportti zvýhodnil.
(207)
Opatření č. 8 mimoto splňuje všechny ostatní požadavky vztahující se na existenci podpory. Jak je podrobně popsáno v 133., 140. a 141. bodě odůvodnění, úvěr zahrnuje státní prostředky a lze jej přičíst státu, je selektivní a narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(208)
Na základě výše uvedených skutečností vyvozuje Komise závěr, že opatření č. 8 představuje státní podporu.
(209)
Finsko nepředložilo žádná tvrzení ohledně slučitelnosti opatření č. 8. Jelikož v době přeměny nezaplacených úroků byla společnost Karjaportti podnikem v obtížích (viz 123.-129. bod odůvodnění), Komise nejprve posoudí, zda je opatření č. 8 slučitelné jako podpora na záchranu a restrukturalizaci podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci. V době provedení tohoto opatření byly použitelné pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 (56).
(210)
Podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 musí podpora na záchranu splňovat určité požadavky, které dotyčné opatření nesplňuje.
(a)
Za prvé, ačkoliv opatření spočívá v likvidní podpoře ve formě úvěru (bod 25 písm. a) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004), účtovaná úroková sazba není srovnatelná alespoň se sazbami, které jsou běžné u zdravých podniků (referenční sazba pro Finsko platná v prosinci 2005: 4,08 % plus 100 základních bodů; úrokovou sazbou účtovanou u úvěru byl tříměsíční EURIBOR + 0,3 %, což ke dni 19. prosince 2005 představovalo 2,486 % plus 30 základních bodů).
(b)
Finsko se za druhé nezavázalo, že do šesti měsíců od schválení podpory sdělí plán restrukturalizace, a doba trvání opatření nebyla omezena na šest měsíců (bod 25 písm. a) a c) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004).
(c)
Za třetí nebyla dodržena zásada „jednou a dost“ (bod 25 písm. e) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004), jelikož společnost obdržela neslučitelnou a protiprávní státní podporu již při dřívějších potížích.
(211)
Opatření nesplňuje rovněž všechny požadavky vztahující se na podporu na restrukturalizaci stanovené v pokynech k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(a)
Opatření není za prvé podmíněno prováděním plánu restrukturalizace (bod 34 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004). Ačkoliv je pravdou, že během restrukturalizace pod soudním dohledem byl vypracován program restrukturalizace společnosti Karjaportti, tento program nesplňuje požadavky uvedené v bodě 35 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 (doba trvání 10 let, žádná analýza citlivosti, neobnovení dlouhodobé životaschopnosti v přiměřené lhůtě).
(b)
Od příjemců podpory se za druhé očekává, že k plánu restrukturalizace přispějí významným dílem z vlastních zdrojů (bod 43 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004), a v případě posuzovaných opatření neexistují žádné údaje o vlastním příspěvku příjemce.
(c)
Opatření za třetí nedodržuje zásadu „jednou a dost“, jelikož společnost obdržela neslučitelnou a protiprávní státní podporu již při dřívějších potížích.
(212)
Komise se proto domnívá, že opatření nebylo provedeno v souladu s pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(213)
Dále je třeba posoudit, zda by mohlo být opatření č. 8 slučitelné na základě některé z výjimek stanovených v čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU. Ze stejných důvodů, jaké byly uvedeny u opatření č. 4 a opatření č. 5 (viz 179.-186. bod odůvodnění), se Komise domnívá, že se nepoužije žádná z výjimek. Komise proto dospěla k závěru, že opatření č. 8 zahrnuje státní podporu, která není slučitelná s vnitřním trhem.
7.3.7. Odpis dluhů v účetních výkazech za rok 2006 a 2008 (opatření č. 9 a opatření č. 10)
(214)
Za prvé je nutno ověřit, zda tento odpis dluhů mohl poskytnout společnosti Karjaportti výhodu. Tak by tomu bylo v případě, že by město Mikkeli upustilo od vymáhání dluhů, tj. kdyby společnosti dotyčné dluhy prominulo.
(215)
Jak je popsáno v 105. bodě odůvodnění, Finsko potvrdilo, že odepsání dluhů bylo pouze účetním opatřením, které neovlivní právní vztah mezi věřitelem a dlužníkem, tj. že dluhy nebyly prominuty. Podle dokumentů, které Finsko předložilo, usiluje město Mikkeli i nadále o splacení dluhů.
(216)
V souladu se zásadou obezřetnosti podle správných účetních postupů a zákonem o účetnictví č. 1336/1997 nesmí hodnota pohledávek vykázaných v rozvaze překročit jejich pravděpodobnou hodnotu. Proto pohledávky, které pravděpodobně nemohou být inkasovány, jsou ve výkazu zisků a ztrát uvedeny jako výdaje.
(217)
Na základě výše uvedených skutečností se Komise domnívá, že se odepsání dluhů uskutečnilo v souladu s účetními standardy pouze v účetních výkazech města Mikkeli a příslušné pohledávky jsou v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem i nadále vymáhány.
(218)
Pochybnosti, které Komise uvedla v rozhodnutí o zahájení řízení, byly rozptýleny a lze vyvodit závěr, že opatření neposkytla společnosti Karjaportti žádnou výhodu. Opatření č. 9 a č. 10 proto nezahrnují státní podporu.
7.3.8. Úprava splátkového kalendáře od roku 2009 (opatření č. 12)
(219)
Tvrzení Finska, že opatření je spojeno s restrukturalizací pod soudním dohledem a nezahrnuje státní podporu, lze zamítnout. Za prvé, úprava splátkového kalendáře v roce 2009 se v počátečním programu restrukturalizace nepředpokládala a za druhé, skutečnost, že tato restrukturalizace je prováděna v souladu s vnitrostátními právními předpisy, nepostačuje k vyloučení státní podpory (57).
(220)
Za státní podporu lze v zásadě považovat rovněž opatření snižující poplatky, jež jsou obvykle zahrnuty v rozpočtu daného podniku. Co se týká úpravy splátkového kalendáře, Komise posuzuje takovéto chování pomocí kritéria soukromého věřitele (58). Podle něho je stát posuzován jako veřejný věřitel, který usiluje podobně jako soukromý věřitel o navrácení jemu dlužných částek a který za tímto účelem uzavírá s dlužníkem dohody, podle kterých je pro nahromaděné dluhy stanoven splátkový kalendář nebo jsou jejich platby rozvrženy za účelem usnadnění jejich splácení (59). Příznivé zacházení ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU existuje v případě, že dlužná částka může být veřejnému věřiteli vrácena za příznivějších podmínek, než by připustil soukromý věřitel. Komise bere na vědomí tvrzení Finska, že úprava splátkového kalendáře nebyla provedena, jelikož ji správní soud v Kuopio (Kuopion Hallinto-Oikeus) zakázal. Jak však uvedlo Finsko, splátkový kalendář byl přesto prodloužen, což vedlo k odkladu splatných plateb. V této souvislosti Komise podotýká, že se skutečně provedená úprava splátkového kalendáře liší od oznámené úpravy splátkového kalendáře, pokud jde o částky a lhůty. Částka, která byla městem Mikkeli skutečně restrukturalizována, je nižší než původně oznámená částka, a úprava splátkového kalendáře byla povolena na kratší dobu, než bylo oznámeno původně. Vzhledem k tomu se usuzuje, že oznámené opatření bylo provedeno se změnami. Bez ohledu na tyto změny Komise uvádí, že by soukromý věřitel nepovolil úpravu splátkového kalendáře v jakékoli formě, a to z důvodů uvedených v tomto bodě odůvodnění.
(221)
Soukromý věřitel obvykle vymáhá své pohledávky, pokud předem uzavřel dohody o úpravě splátkového kalendáře, které dlužník nedodržel (60). Město Mikkeli naproti tomu souhlasilo s další úpravou splátkového kalendáře poté, co společnost Karjaportti nedodržela podmínky úpravy splátkového kalendáře, které byly schváleny během restrukturalizace pod soudním dohledem. Pro nevymáhání mimoto neexistují žádné zvláštní důvody, jako je vyšší zajištění poskytnuté městu Mikkeli. Pokud jde o vyhlídky týkající se budoucí ziskovosti a životaschopnosti společnosti, Komise se domnívá, že finanční situace společnosti byla taková, že neumožňovala domnívat se, že by investice mohly v přiměřené lhůtě dosáhnout přijatelné úrovně ziskovosti. V době provedení opatření se společnost Karjaportti nacházela v úpadkovém řízení a od roku 2004 ve společnosti probíhala restrukturalizace pod soudním dohledem. Vzhledem k těmto skutečnostem Komise podotýká, že by hypotetický soukromý věřitel ve stejné situaci jako město Mikkeli nesouhlasil s další úpravou splátkového kalendáře.
(222)
Finsko v této souvislosti tvrdí, že město Mikkeli jednalo stejně jako ostatní věřitelé společnosti Karjaportti.
(223)
Co se týká oznámené úpravy splátkového kalendáře, dohoda se soukromými věřiteli byla podle Finska podmíněna dohodou s městem Mikkeli. Za druhé se zdá, že zamýšlená úprava splátkového kalendáře nepředpokládala u všech zajištěných věřitelů stejné podmínky. Zatímco město Mikkeli by odložilo splacení dlužných částek na rok 2011, soukromí věřitelé by obdrželi splátku již v roce 2009. Vzhledem k těmto skutečnostem lze tvrzení Finska zamítnout.
(224)
Na základě výše uvedeného vyvozuje Komise závěr, že opatření nesplňuje kritérium soukromého věřitele a poskytuje společnosti Karjaportti výhodu.
(225)
Co se týká ostatních požadavků vztahujících se na existenci státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, Komise podotýká, že úpravu splátkového kalendáře schválilo město Mikkeli, a proto zahrnuje státní prostředky a lze ji přičíst státu. Opatření lze považovat rovněž za selektivní. Opatření narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod mezi členskými státy, jak je podrobněji popsáno v 133., 140. a 141. bodě odůvodnění.
(226)
Na základě výše uvedených skutečností dospěla Komise k závěru, že opatření představuje státní podporu.
(227)
Hlavním tvrzením Finska bylo to, že toto opatření nezahrnuje státní podporu; opatření č. 12 však oznámilo rovněž jako podporu na záchranu (viz 1. bod odůvodnění). Když město Mikkeli souhlasilo s úpravou splátkového kalendáře, byla společnost Karjaportti ve skutečnosti podnikem v obtížích ve smyslu bodu 10 písm. c) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 (viz 123.-129. bod odůvodnění). Slučitelnost dotyčného opatření je proto nutno posoudit na základě pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(228)
Podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 musí podpora na záchranu splňovat určité požadavky, které dotyčné opatření nesplňuje.
(a)
Za prvé, opatření nespočívá v likvidní podpoře ve formě úvěrových záruk nebo úvěrů (bod 25 písm. a) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004), nýbrž v odkladu plateb.
(b)
Finsko se za druhé nezavázalo, že do šesti měsíců od schválení podpory sdělí plán restrukturalizace, a doba trvání opatření nebyla omezena na šest měsíců (bod 25 písm. a) a c) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004).
(c)
Za třetí není dodržena zásada „jednou a dost“ (bod 25 písm. e) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004), jelikož společnost obdržela neslučitelnou a protiprávní podporu již při dřívějších potížích.
(229)
Opatření nesplňuje rovněž všechny požadavky vztahující se na podporu na restrukturalizaci stanovené v pokynech k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(a)
Opatření není za prvé podmíněno prováděním plánu restrukturalizace (bod 34 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004). Podotýká se, že nebyl vypracován plán restrukturalizace ve smyslu bodu 35 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(b)
Za druhé se od příjemců podpory očekává, že k plánu restrukturalizace přispějí významným dílem z vlastních zdrojů (bod 43 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004), a v případě posuzovaných opatření nejsou k dispozici žádné údaje o vlastním příspěvku příjemce.
(c)
Za třetí, aby se zamezilo přílišnému narušení hospodářské soutěže, je nutno přijmout kompenzační opatření (bod 38 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004). Žádná takováto opatření nebyla stanovena.
(d)
Opatření za čtvrté nedodržuje zásadu „jednou a dost“, jelikož společnost obdržela neslučitelnou a protiprávní podporu již při dřívějších potížích.
(230)
Komise se proto domnívá, že opatření nebylo provedeno v souladu s pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(231)
Dále je třeba posoudit, zda by opatření č. 12 mohlo být slučitelné na základě některé z ostatních výjimek stanovených v čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU.
(232)
V daném případě se nepoužijí výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU, jelikož toto opatření nemá sociální povahu, není poskytnuto individuálním spotřebitelům, nemá nahradit škody způsobené přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a nebylo poskytnuto hospodářství určitých oblastí Spolkové republiky Německo postižených rozdělením Německa.
(233)
Další výjimky jsou stanoveny v čl. 107 odst. 3 SFEU.
(234)
V čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU je stanoveno, že za slučitelné s vnitřním trhem mohou být prohlášeny „podpory, které mají napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností“. V době provedení opatření se společnost Karjaportti nacházela v takovéto oblasti.
(235)
Slučitelnost státní podpory pro podporované oblasti je upravena pokyny k regionální podpoře z roku 1998. Podle těchto pokynů nejsou podniky v potížích způsobilé pro regionální podporu. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem proto Komise vyvozuje závěr, že podpora není způsobilá pro výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(236)
V čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU je stanoveno, že za slučitelné s vnitřním trhem mohou být prohlášeny „podpory, které mají napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu anebo napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu“. Komise podotýká, že dotyčná podpora nemá napomoci uskutečnění významného projektu společného evropského zájmu, a Komise rovněž nezjistila, že by měla napravit vážnou poruchu ve finském hospodářství. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem proto Komise dospěla k závěru, že podpora není způsobilá pro výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU.
(237)
V čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU se uvádí, že za slučitelné se SFEU mohou být prohlášeny podpory určené na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, jestliže neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu. Tento článek se v daném případě zjevně nepoužije.
(238)
Ustanovení čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU umožňuje schválit státní podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem. Komise vypracovala řadu pokynů a sdělení, jež objasňují, jak bude uplatňovat výjimku obsaženou v tomto článku. Komise se však domnívá, že vzhledem k povaze a charakteru podpory je zjevné, že v daném případě nejsou použitelné výjimky na základě těchto pokynů a sdělení.
(239)
Na základě výše uvedených tvrzení se Komise domnívá, že opatření č. 12 zahrnuje státní podporu, která není slučitelná s vnitřním trhem.
7.4. Opatření provedená společností Finnvera
(240)
Na úvod Komise připomíná, že se Finsko v rámci rozhodnutí o státní podpoře N 715/2006 zavázalo, že činnosti společnosti Finnvera budou omezeny na správu režimů státních podpor. Na tomto základě Komise dne 25. září 2007 (datum rozhodnutí Komise) rozhodla, že osvobození společnosti Finnvera od daně z příjmů nepředstavuje státní podporu. Opatření č. 13 až 17 byla provedena před přijetím rozhodnutí Komise ve věci N 715/2006. Opatření č. 18 bylo provedeno po přijetí rozhodnutí Komise ve věci N 715/2006. Při posuzování opatření č. 18 musí proto Komise vzít v úvahu závazek finských orgánů přijatý v daném případě.
7.4.1. Záruka poskytnutá dne 17. března 2004 (opatření č. 13)
(241)
Aby se opatření považovalo za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí být provedeno přímo či nepřímo ze státních prostředků a lze je přičíst státu. Finsko nezpochybnilo skutečnost, že opatření, která přijala společnost Finnvera, zahrnují státní prostředky a lze je přičíst státu. Podle judikatury se prostředky podniku musí považovat za státní prostředky, pokud stát může prostřednictvím výkonu svého dominantního vlivu na takové podniky rozhodnout o použití jejich prostředků (61). Opatření provedená zvláštní finanční institucí, kterou je podle jejích stanov možné považovat za subjekt veřejného sektoru, lze obecně přičíst státu (62). Soudní dvůr dále objasnil pojem přičitatelnost v rozsudku ve věci Stardust Marine (63). Soudní dvůr uvedl tyto indicie pro zjištění přičitatelnosti: začlenění veřejného podniku do struktur veřejné správy; druh jeho činnosti a výkon této činnosti na trhu za běžných podmínek hospodářské soutěže se soukromými hospodářskými subjekty; právní postavení podniku (tedy zda podléhá veřejnému právu, nebo obecnému právu obchodních společností); intenzita dohledu orgánů veřejné moci nad vedením podniku. V této souvislosti Komise podotýká, že činnosti společnosti Finnvera podléhají správnímu právu, což naznačuje, že je úzce spojena s veřejnou správou. Společnost Finnvera je zvláštní finanční společnost zcela ve vlastnictví státu, která využívá státní záruku a poskytuje převážně státní podpory a financování, jež není snadno dostupné na trhu, například vývozní úvěry. Ačkoli se její činnosti mohou okrajově překrývat s obchodními bankami, nevykonává své činnosti za běžných podmínek hospodářské soutěže se soukromými hospodářskými subjekty. Je ustavena podle obecného práva obchodních společností; současně stát vykonává přísný dohled: stát jmenuje členy dozorčí rady z parlamentních skupin politických stran na základě jejich zastoupení ve finském parlamentu. Většinu členů představenstva je nutno vybrat z kandidátů jmenovaných několika ministerstvy (viz 56. a 57. bod odůvodnění). Vzhledem k těmto skutečnostem se Komise domnívá, že opatření, která přijala společnost Finnvera, zahrnují státní prostředky a lze je přičíst Finsku.
(242)
Pokud jde o otázku, zda opatření č. 13 poskytuje příjemci výhodu, opatření nebylo v rozporu s názorem Finska provedeno spolu se soukromými věřiteli za stejných podmínek. Ačkoli je pravdou, že […] a […] poskytly společnosti Karjaportti v roce 2004 úvěry, Komise nemá k dispozici žádné údaje, že tyto banky poskytly rovněž záruky. Úvěry poskytnuté oběma soukromými věřiteli byly mimoto uděleny až v létě 2004, tj. několik měsíců poté, co společnost Finnvera provedla opatření č. 13, a nelze tudíž mít za to, že společnost Finnvera jednala „společně“ s nimi. Zamítnout lze rovněž tvrzení Finska, že záruka byla udělena v souladu se sdělením o zárukách z roku 2000. Za prvé, jak bylo objasněno výše, Komise při posuzování opatření použila sdělení o zárukách z roku 2008 (viz 134. bod odůvodnění). Podle bodu 3.2 sdělení o zárukách z roku 2008 lze existenci státní podpory v případě individuální státní záruky vyloučit, pokud dlužník nemá finanční potíže. Jelikož se Komise domnívá, že společnost Karjaportti byla v březnu 2004 podnikem v nesnázích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku1999 (viz 123.-128. bod odůvodnění), lze použití sdělení o zárukách vyloučit. Finsko rovněž uvedlo, že se na záruku vztahoval vysoký poplatek. Vzhledem k finančním potížím společnosti Karjaportti v době poskytnutí záruky se však usuzuje, že poplatek za poskytnutí záruky, který účtovala společnost Finnvera, nepředstavuje tržní poplatek. Celkové finanční náklady příjemce u úvěru spolu se zárukou představovaly [5-8] %, zatímco referenční sazba platná v té době činila 4,43 %, přičemž k ní bylo nutno vzhledem k finančním potížím příjemce přičíst nejméně 400 základních bodů. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem se usuzuje, že opatření poskytuje společnosti Karjaportti výhodu.
(243)
Aby se opatření považovalo za státní podporu, musí být specifické nebo selektivní v tom, že zvýhodňuje pouze určité podniky nebo určitá odvětví výroby. Opatření č. 13 bylo provedeno ve prospěch Karjaportti, jedné konkrétní společnosti. Komise proto usuzuje, že poskytuje příjemci selektivní výhodu.
(244)
Komise musí mimoto posoudit, zda opatření č. 13 pravděpodobně narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje podmínky obchodu mezi členskými státy. Finsko v této souvislosti tvrdí, že prvek podpory v záruce byl nižší než strop de minimis. V době provedení opatření č. 13 bylo použitelné nařízení Komise (ES) č. 69/2001 ze dne 12. ledna 2001 o použití článků 87 a 88 Smlouvy ES na podporu de minimis (64) (dále jen „nařízení z roku 2001 o podpoře de minimis“) (65). Jedním z požadavků pro použití nařízení z roku 2001 o podpoře de minimis je to, že celková výše podpory de minimis poskytnutá jednomu podniku nesmí v období tří let přesáhnout částku 100 000 EUR. Posuzovaná záruka činila pouze 91 000 EUR, tj. dodržovala strop ve výši 100 000 EUR i v případě, že se za prvek podpory považuje celá částka. Je však třeba určit, zda je nutno opatření č. 13 posoudit společně s opatřením č. 4, zárukou, kterou město Mikkeli poskytlo v březnu 2004, jen 9 dnů před provedením opatření č. 13, zárukou poskytnutou společností Finnvera. Ačkoli tyto dvě záruky poskytly dva různé subjekty a vztahovaly se na dva různé úvěry s různou dobou trvání, oba tyto úvěry nahradily jediný úvěr, který v roce 1992 poskytla banka Tapiola. Lze se tudíž domnívat, že opatření č. 4 a opatření č. 13 byla provedena za stejným účelem, kterým bylo umožnit přeměnu úvěru poskytnutého bankou Tapiola v roce 1992 na nové úvěry. Vzhledem k této úzké souvislosti mezi oběma opatřeními se Komise domnívá, že pro účely použití stropu ve výši 100 000 EUR stanoveného v nařízení z roku 2001 o podpoře de minimis je nutné posuzovat opatření č. 4 a opatření č. 13 jako jedno opatření. Společně přesahuje prvek podpory obsažený v těchto dvou opatřeních 100 000 EUR. Komise proto vyvozuje závěr, že opatření č. 13 nespadá do oblasti působnosti nařízení z roku 2001 o podpoře de minimis.
(245)
Finsko rovněž uvedlo, že opatření č. 13 je pokračováním již existujících závazků, že se tudíž expozice společnosti Finnvera nezvýšila. Podobné tvrzení předložilo Finsko ve vztahu k opatření č. 4. Ze stejného důvodu jako u opatření č. 4 nepovažuje Komise opatření č. 13 za pouhé pokračování dříve provedeného opatření (viz 164. a 165. bod odůvodnění).
(246)
Na základě výše uvedených skutečností vyvozuje Komise závěr, že opatření č. 13 představuje státní podporu.
(247)
Finsko nepředložilo žádná tvrzení ohledně slučitelnosti opatření č. 13. Jelikož v době, kdy společnost Finnvera poskytla záruku, byla společnost Karjaportti podnikem v obtížích (viz 123.-128. bod odůvodnění), Komise nejprve posoudí, zda je tato záruka slučitelná jako podpora na záchranu a restrukturalizaci podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci. V době poskytnutí záruky platily pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 (66).
(248)
Podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 musí podpora na záchranu splňovat určité požadavky, které posuzované opatření nesplňuje.
(a)
Za prvé, záruka nebyla spojena s půjčkou, která má být splacena v období ne delším než dvanáct měsíců po vyplacení poslední splátky podniku (bod 23 písm. b) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999).
(b)
Finsko za druhé neposkytlo žádné informace o tom, že podpora byla oprávněná na základě vážných sociálních důvodů a že neměla závažné účinky přelévání na ostatní členské státy (bod 23 písm. c) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999).
(c)
Za třetí, záruka nebyla ukončena do šesti měsíců a nebyl vypracován restrukturalizační plán ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999 (bod 23 písm. d) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999).
(d)
K dispozici nejsou rovněž žádné informace o tom, že záruka byla omezena na částku nezbytnou k udržení podniku v provozu po dobu, během níž je podpora schvalována (bod 23 písm. e) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999).
(249)
Ze stejných důvodů, jaké byly uvedeny u opatření č. 4 a opatření č. 5 (viz 177. a 178. bod odůvodnění), se Komise domnívá, že opatření č. 13 nesplňuje rovněž všechny požadavky vztahující se na podporu na restrukturalizaci, které jsou stanoveny v pokynech k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999. Komise proto usuzuje, že opatření nebylo provedeno v souladu s pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999.
(250)
Dále je třeba posoudit, zda by opatření č. 13 mohlo být slučitelné na základě některé z ostatních výjimek stanovených v čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU. Ze stejných důvodů, jaké byly uvedeny u opatření č. 4 a opatření č. 5 (viz 179.-186. bod odůvodnění), se Komise domnívá, že není splněna žádná z výjimek. Komise proto vyvozuje závěr, že opatření č. 13 zahrnuje státní podporu, která není slučitelná s vnitřním trhem.
7.4.2. Úvěr poskytnutý dne 12. ledna 2006 (opatření č. 14)
(251)
Finsko tvrdí, že se opatření předpokládalo v programu restrukturalizace pod soudním dohledem a že společnost Finnvera přijala toto opatření společně se soukromými věřiteli.
(252)
Je pravdou, že se u soukromých i veřejných věřitelů společnosti Karjaportti opatření předpokládalo již v programu restrukturalizace. Podle dokumentů, které poskytlo Finsko, došlo k přeměně úroků koncem roku 2005 a počátkem roku 2006. Rovněž soukromí věřitelé přeměnili úroky na úvěry.
(253)
Za prvé, podle logiky v rozsudku ve věci BP Chemicals (viz 189.-191. bod odůvodnění) je nutné určit, zda lze v případě opatření č. 14 použít zásadu investora v tržním hospodářství. Komise v této souvislosti podotýká, že opatření č. 4, č. 5 a č. 13 byla přijata před zahájením restrukturalizace pod soudním dohledem, zatímco opatření č. 14 bylo přijato v jejím průběhu. Z důvodů uvedených v 189.-191. bodě odůvodnění se Komise domnívá, že opatření č. 14 lze oddělit od opatření č. 4, č. 5 a č. 13. Opatření č. 14 se mimoto předpokládalo i v samotném programu restrukturalizace, který měl společnosti pomoci opět se postavit na nohy.
(254)
Za druhé, co se týká použití zásady investora v tržním hospodářství v případě dotyčného opatření, Komise má za to, že úvěry poskytnuté soukromými věřiteli […] a […] jsou srovnatelné s úvěrem, který poskytla společnost Finnvera. Jako zajištění věřitelé v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem jsou všechny společnosti v podobné situaci. Jelikož tyto úvěry byly poskytnuty za obdobných podmínek jako úvěr společnosti Finnvera (stejná doba trvání půjčky, srovnatelné období splácení) a úroková sazba, kterou požadovala společnost Finnvera, byla pro tuto společnost ještě příznivější (šestiměsíční EURIBOR + 2 %, což ke dni 1. ledna 2006 představovalo 4,643 %) než úroková sazba, kterou získali soukromí věřitelé (tříměsíční EURIBOR + 1,5 %, což ke dni 1. ledna 2006 představovalo 3,988 %; tříměsíční EURIBOR + 2 % pak 4,488 %), vyvozuje Komise závěr, že opatření neposkytlo společnosti Karjaportti žádnou výhodu.
(255)
Na základě výše uvedených skutečností se vyvozuje závěr, že opatření nezahrnuje státní podporu.
7.4.3. Protizáruka poskytnutá dne 14. září 2006 (opatření č. 15)
(256)
Komise se za prvé domnívá, že příjemcem opatření je společnost Karjaportti, ačkoli protizáruka byla udělena společnosti […]. Nízký poplatek, který společnosti Karjaportti účtovala společnost […], naznačuje, že společnost […] poskytla záruku pouze na základě protizáruky udělené společností Finnvera. Záruční prémii za protizáruku společnosti Finnvera ve skutečnosti hradí společnost Karjaportti, a nikoli […].
(257)
Finsko se domnívá, že společnost Finnvera jednala za stejných podmínek jako soukromí věřitelé […] a […]. Je pravdou, že […] a […] byli v podobné situaci jako společnost Finnvera. Všechny tři společnosti jsou v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem zajištěnými věřiteli. Všechny společnosti poskytly společnosti Karjaportti úvěry a záruky před ([…]).
(258)
Ze stejného důvodu jako u opatření č. 14 se podle logiky v rozsudku ve věci BP Chemicals (viz 189.-191. bod odůvodnění) usuzuje, že v případě opatření č. 15 lze použít zásadu investora v tržním hospodářství, jelikož toto opatření lze oddělit od opatření č. 4, č. 5 a č. 13 (viz 253. bod odůvodnění).
(259)
Co se týká dotyčného opatření, úvěr se zárukou činil celkem 1,8 milionu EUR. Společnost Finnvera poskytla […] protizáruku pouze na 16,7 % této částky (300 000 EUR). Zbývající část úvěru pokrývaly záruky poskytnuté […] a […] (825 000 EUR resp. 675 000 EUR), pro něž společnost Finnvera protizáruku neposkytla. Z hlediska příjemce, společnosti Karjaportti, byly celkové náklady na záruku s poskytnutou protizárukou vyšší než u záruk poskytnutých […] a […]. Zatímco posledně uvedené dvě společnosti účtovaly společnosti Karjaportti poplatek za poskytnutí záruky ve výši 1,75 %, celkové finanční náklady společnosti Karjaportti na protizáruku představovaly 2,9 % (1,65 % za záruku […] plus 1,25 % za protizáruku). Z toho vyplývá, že opatření společnosti Finnvera neposkytlo společnosti Karjaportti žádnou výhodu.
(260)
Na základě výše uvedených skutečností se vyvozuje závěr, že opatření nezahrnuje státní podporu.
7.4.4. Úvěr poskytnutý dne 6. července 2007 (opatření č. 16)
(261)
Jak je popsáno v 110. bodě odůvodnění, Finsko tvrdí, že úvěr nezahrnoval státní podporu, jelikož byl součástí většího opatření k financování společnosti, jehož se účastnili rovněž soukromí věřitelé.
(262)
Ze stejného důvodu jako u opatření č. 14 se podle logiky v rozsudku ve věci BP Chemicals (viz 189.-191. bod odůvodnění) usuzuje, že v případě opatření č. 16 lze použít zásadu investora v tržním hospodářství (viz 253. bod odůvodnění).
(263)
Jak je uvedeno v 254. bodě odůvodnění, Komise se domnívá, že […] a […] jsou ve srovnatelné situaci jako společnost Finnvera. Co se týká konkrétního posuzovaného opatření, je pravdou, že společnost Finnvera poskytla úvěr současně a za obdobných podmínek jako […] a […]. Doba trvání úvěrů byla u všech věřitelů šest měsíců; u všech úvěrů byla platba odložena ve stejném poměru (nesplacená částka u všech věřitelů činí přibližně […] % původní částky). Na všechny tři úvěry se vztahovalo stejné zajištění, jak je popsáno v 66. bodě odůvodnění, a zajištění je mezi věřitele rozděleno podle rizika příslušného věřitele ve vztahu k poskytnutému úvěru. Pokud jde o úrokovou sazbu, zdá se, že úroková sazba, kterou požadovala společnost Finnvera, byla pro tuto společnost ještě příznivější (šestiměsíční EURIBOR + 2,5 %, což ke dni 6. července 2007 představovalo 6,847 %) než úroková sazba, kterou získali soukromí věřitelé (měsíční EURIBOR + 2 %, což ke dni 9. července 2007 představovalo 6,105 %). Lze mít proto za to, že úvěr je v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství a nezahrnuje státní podporu.
(264)
Na základě výše uvedených skutečností se vyvozuje závěr, že opatření nezahrnuje státní podporu.
7.4.5. Záruka poskytnutá dne 9. ledna 2008 (opatření č. 17)
(265)
Za prvé je třeba určit, který subjekt má z dotyčného opatření prospěch, […] nebo společnost Karjaportti. Společnost Finnvera poskytla protizáruku společnosti […], hlavní bance společnosti Karjaportti. Společnost […] zase poskytla záruku společnosti Karjaportti. […] účtovala společnosti Karjaportti za tuto záruku velmi nízký poplatek, což naznačuje, že společnost […] poskytla společnosti Karjaportti záruku jen proto, že se na ni vztahovala protizáruka společnosti Finnvera. Komise rovněž podotýká, že záruční prémii za protizáruku společnosti Finnvera nehradí […], nýbrž společnost Karjaportti. Vzhledem k těmto skutečnostem se Komise domnívá, že příjemcem opatření je společnost Karjaportti.
(266)
Za druhé je třeba posoudit, zda opatření poskytuje společnosti Karjaportti výhodu. V této souvislosti Finsko uvedlo, že protizáruka nezahrnuje státní podporu, jelikož se na opatření podílí jiná soukromá strana. Toto tvrzení lze zamítnout, jelikož společnost Finnvera poskytla protizáruku za záruku dotyčné soukromé strany, což znamená, že se společnost Finnvera a soukromá strana nenacházely v podobné situaci.
(267)
Vzhledem k těmto skutečnostem posoudí Komise opatření na základě sdělení o zárukách z roku 2008. Ačkoliv je pravdou, že protizáruka společnosti Finnvera nepokrývá více než 80 % záruky […], příjemce, společnost Karjaportti, byl v době jejího poskytnutí podnikem v obtížích, jak je podrobněji popsáno v 123.-128. bodě odůvodnění. Existenci státní podpory proto nelze vyloučit na základě bodu 3.2 sdělení o zárukách z roku 2008.
(268)
I když záruka nesplňuje všechny požadavky bodu 3.2 ve sdělení o zárukách z roku 2008, může poplatek zaplacený za záruku odůvodnit závěr, že záruka nepředstavuje státní podporu. V daném případě se Komise každopádně na rozdíl od Finska domnívá, že nelze mít za to, že opatření neobsahuje podporu. Záruka byla poskytnuta s velmi nízkým poplatkem, ačkoli se společnost potýkala s potížemi (viz 123.-128. bod odůvodnění) a riziko pro společnost Finnvera bylo možno považovat za značné. Usuzuje se proto, že opatření poskytuje společnosti Karjaportti výhodu. V této souvislosti Komise rovněž podotýká, že podle závazku, který přijaly finské orgány ve věci N 715/2006, nemohla společnost Finnvera poskytovat tržní financování.
(269)
Opatření mimoto splňuje všechny ostatní požadavky vztahující se na existenci státní podpory. Jak je popsáno v 241. bodě odůvodnění, opatření společnosti Finnvera zahrnují státní prostředky a lze je přičíst státu. Opatření č. 17 je selektivní, jelikož jedinou společností, která z něj měla prospěch, je Karjaportti. Opatření rovněž narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(270)
Na základě výše uvedených skutečností vyvozuje Komise závěr, že opatření představuje státní podporu.
(271)
Finsko netvrdilo, že opatření č. 17 je slučitelné s vnitřním trhem. V době, kdy společnost Finnvera provedla toto opatření, byla společnost Karjaportti podnikem v obtížích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 (viz 123.-128. bod odůvodnění). Opatření proto mohlo být slučitelné pouze jako podpora na záchranu a restrukturalizaci podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(272)
Podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 musí podpora na záchranu splňovat určité požadavky, které posuzované opatření nesplňuje.
(a)
Za prvé, záruka neskončila v období nepřesahujícím šest měsíců od poukázání první splátky (bod 25 písm. a) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004).
(b)
Finsko za druhé nesdělilo do šesti měsíců od prvního provedení opatření plán restrukturalizace nebo likvidace ani nepředložilo doklad o tom, že byla ukončena platnost záruky (bod 25 písm. c) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004).
(c)
Za třetí není dodržena zásada „jednou a dost“ (bod 25 písm. e) pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004), jelikož společnost obdržela neslučitelnou a protiprávní státní podporu již při dřívějších potížích.
(273)
Opatření nesplňuje rovněž všechny požadavky vztahující se na podporu na restrukturalizaci stanovené v pokynech k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(a)
Opatření není za prvé podmíněno prováděním plánu restrukturalizace (bod 34 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004). Podotýká se, že nebyl vypracován plán restrukturalizace ve smyslu bodu 35 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(b)
Od příjemců podpory se za druhé očekává, že k plánu restrukturalizace přispějí významným dílem z vlastních zdrojů (bod 43 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004), a v případě posuzovaných opatření nejsou k dispozici žádné údaje o vlastním příspěvku příjemce.
(c)
Za třetí, aby se zamezilo přílišnému narušení hospodářské soutěže, je nutno přijmout kompenzační opatření (bod 38 pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004). Žádná takováto opatření nebyla stanovena.
(d)
Opatření za čtvrté nedodržuje zásadu „jednou a dost“, jelikož společnost obdržela neslučitelnou a protiprávní podporu již při dřívějších potížích.
(274)
Komise se proto domnívá, že opatření nebylo provedeno v souladu s pokyny k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004.
(275)
Dále je třeba posoudit, zda by opatření č. 17 mohlo být slučitelné na základě některé z ostatních výjimek stanovených v čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU. Ze stejných důvodů, jaké byly uvedeny u opatření č. 4 a č. 5 (viz 179.-186. bod odůvodnění), se Komise domnívá, že není splněna žádná z výjimek. Komise proto dospěla k závěru, že opatření č. 17 zahrnuje státní podporu, která není slučitelná s vnitřním trhem.
8. VRÁCENÍ PODPORY
(276)
Podle SFEU a ustálené judikatury Soudního dvora je Komise poté, co zjistila, že podpora není slučitelná s vnitřním trhem, oprávněna rozhodnout, že dotyčný členský stát musí takovouto podporu zrušit nebo upravit (67). Povinnost členského státu zrušit podporu považovanou Komisí za neslučitelnou s vnitřním trhem slouží podle ustálené judikatury Soudního dvora k obnovení dřívějšího stavu (68). V této souvislosti Soudní dvůr stanovil, že tohoto cíle je dosaženo, jakmile příjemce vrátí částky poskytnuté formou protiprávní podpory, čímž ztrácí výhodu, kterou měl na trhu ve vztahu ke svým soutěžitelům, a obnoví se stav, který předcházel poskytnutí podpory (69).
(277)
V souladu s touto judikaturou článek 14 procesního nařízení stanoví, že „je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil“.
(278)
Za protiprávní a neslučitelnou podporu je nutno považovat těchto šest opatření:
-
záruka poskytnutá městem Mikkeli dne 8. března 2004 (opatření č. 4),
-
záruka poskytnutá městem Mikkeli dne 10. května 2004 (opatření č. 5),
-
přeměna nezaplacených úroků na úvěry (opatření č. 8),
-
úprava splátkového kalendáře od roku 2009 (opatření č. 12),
-
záruka poskytnutá společností Finnvera dne 17. března 2004 (opatření č. 13),
-
záruka poskytnutá společností Finnvera dne 9. ledna 2008 (opatření č. 17).
(279)
Tato podpora musí být proto vrácena za účelem obnovení stavu, který na trhu existoval před jejím udělením. Podporu je nutno navrátit od okamžiku, kdy příjemce získal výhodu, tj. od okamžiku, kdy byla příjemci podpora k dispozici, a do dne jejího skutečného navrácení je nutno započítat příslušné úroky.
8.1. Vrácení podpory poskytnuté ve formě záruk
(280)
Prvek neslučitelné podpory obsažený v obou zárukách poskytnutých městem Mikkeli v roce 2004 (opatření č. 4 a opatření č. 5) a v zárukách poskytnutých společností Finnvera v roce 2005 (opatření č. 13) a v roce 2008 (opatření č. 17) se stanoví podle následujících zásad.
(281)
Státní záruka může představovat podporu až do celkové výše příslušné půjčky, pokud příjemce nemá sám přístup na finanční trhy (70). V daném případě však Finsko prokázalo, že společnost Karjaportti měla v době poskytnutí záruk v roce 2004 přístup na finanční trhy, a to předložením informací o úvěrech, které příjemci poskytli soukromí věřitelé (viz 93. bod odůvodnění). K dispozici je jen málo údajů o tom, zda měla společnost Karjaportti přístup na trh i v roce 2008, kdy bylo provedeno opatření č. 17. Komise v této souvislosti podotýká, že protizáruka poskytnutá společností Finnvera pokrývala pouze 80 % záruky, kterou poskytl soukromý věřitel, což znamená, že u 20 % nesl riziko soukromý věřitel. Vzhledem k této skutečnosti lze mít za to, že i bez záruky z roku 2008 měla společnost dosud přístup na finanční trhy.
(282)
Vzhledem k finančním potížím společnosti Karjaportti v době provedení opatření by však obchodní banky účtovaly vyšší úrokovou sazbu, než jaké bylo dosaženo se státními zárukami, jelikož záruky představují pro banky další zajištění. Komise se proto domnívá, že společnost Karjaportti měla výhodu v podobě nižších úrokových sazeb, které získala díky zárukám.
(283)
Podle bodu 4.2 sdělení o zárukách z roku 2008 by se v případě neexistence srovnatelné tržní záruční prémie měly celkové finanční náklady na úvěr se zárukou (úroky a záruční prémie) porovnat s úrokovou sazbou na trhu u obdobného úvěru bez státní záruky. V mnoha případech není takováto tržní úroková sazba k dispozici. Ve sdělení o revizi metody stanovování referenčních a diskontních sazeb (71) (dále jen „sdělení o referenčních sazbách z roku 2008“) proto Komise vypracovala metodiku, kterou lze z důvodů uvedených v bodě 4.2 sdělení o zárukách z roku 2008 použít jako náhradu tržní sazby.
(284)
V daném případě nejsou k dispozici žádné údaje o tom, jakou částku by společnost Karjaportti zaplatila za srovnatelný úvěr bez záruky. Uvedené tři záruky byly mimoto poskytnuty před začátkem hospodářské a finanční krize. Komise navíc zastává názor, že by vzhledem k době, která uplynula od provedení opatření, byl výpočet „skutečné“ tržní sazby pro finského výrobce masných výrobků obtížný. Komise proto jako náhradu tržní sazby použije příslušnou referenční sazbu.
8.1.1. Záruka poskytnutá dne 8. března 2004 (opatření č. 4)
(285)
Co se týká opatření č. 4, zajištění úvěrů společnosti Karjaportti lze pro účely sdělení o referenčních sazbách z roku 2008 považovat za běžné. V případě opatření č. 4 poskytla společnost Karjaportti zástavní právo k nemovitosti a obchodní hypotéku. Zapsané hodnoty těchto dvou nástrojů jsou dost vysoké (viz 27. bod odůvodnění). Je však třeba vzít v úvahu, že totéž zajištění bylo použito i u jiných pohledávek města Mikkeli (např. opatření č. 1), takže pro dotyčné opatření by nebyla k dispozici celá částka. V potaz je nutno vzít i to, že skutečná hodnota zástavního práva k nemovitosti i obchodní hypotéky závisí na hodnotě zastaveného majetku a na pořadí města Mikkeli.
(286)
V této souvislosti se uvádí, že Finsko nemohlo předložit odhad hodnoty zajištění v době poskytnutí záruky. Předložilo však dvě nezávislá ocenění týkající se zajištění obecně, která byla použita při vypracovávání programu restrukturalizace, a to ze dne 15. února 2005 (viz 43. bod odůvodnění), což je poměrně blízko datu poskytnutí záruky. V tomto ohledu se uvádí, že vzhledem k pořadí města Mikkeli mohlo zástavní právo k nemovitosti postačovat k uhrazení jeho pohledávek, pokud by se majetek dále používal; v případě, že by byla nutná likvidace společnosti Karjaportti, mohla být hodnota majetku příliš nízká, než aby pokryla pohledávky města Mikkeli. Obchodní hypotéka mohla pokrývat pouze část pohledávek města Mikkeli. Vzhledem k těmto skutečnostem se jeví jako přijatelné pokládat poskytnuté zajištění za běžné zajištění.
(287)
Úrokovou sazbou, kterou by společnost Karjaportti měla za úvěr hradit za tržních podmínek, bez záruky, je proto referenční úroková sazba ve výši 4,43 % s připočtením rizikové přirážky ve výši 650 základních bodů, což odráží rizikovou přirážku vztahující se na podnik v obtížích, který poskytl běžné zajištění. Výši podpory je proto třeba vypočítat jako rozdíl mezi touto teoretickou tržní sazbou a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr se zárukou skutečně poskytnut (4 %), po odečtení ceny skutečně zaplacené za záruku, tj. 0 základních bodů. Rozdíl mezi těmito sazbami se vypočítá pro období, kdy platila skutečně použitá sazba.
(288)
Podpora je úročena od okamžiku, kdy by byl splatný rozdíl mezi teoretickými úroky a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr se zárukou skutečně poskytnut, až do úplného navrácení podpory.
8.1.2. Záruka poskytnutá dne 10. května 2004 (opatření č. 5)
(289)
Co se týká opatření č. 5, zajištění lze pro účely sdělení o referenčních sazbách z roku 2008 považovat za běžné. Společnost Karjaportti poskytla stejné zajištění jako u opatření č. 4, tj. zástavní právo k nemovitosti vztahující se na výrobní závod v Tikkale a obchodní hypotéku. Mimoto byla poskytnuta „zvláštní zástava“ vztahující se na výrobní závod v Tikkale se zapsanou hodnotou ve výši 1 135 268 EUR (viz 29. bod odůvodnění). Pro všechna tato zajištění platí stejné odůvodnění jako u opatření č. 4 a jako přijatelné se jeví pokládat poskytnuté zajištění za běžné zajištění.
(290)
Úrokovou sazbou, kterou by společnost Karjaportti měla za úvěr hradit za tržních podmínek, bez záruky, je opět referenční úroková sazba ve výši 4,43 % s připočtením rizikové přirážky ve výši 650 základních bodů. Výši podpory je proto třeba vypočítat jako rozdíl mezi touto teoretickou tržní sazbou a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr se zárukou skutečně poskytnut (12měsíční EURIBOR + 0,3 %), po odečtení ceny skutečně zaplacené za záruku, tj. 0 základních bodů. Rozdíl mezi těmito sazbami se vypočítá pro období, kdy platila skutečně použitá sazba.
(291)
Podpora je úročena od okamžiku, kdy by byl splatný rozdíl mezi teoretickými úroky a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr se zárukou skutečně poskytnut, až do úplného navrácení podpory.
8.1.3. Záruka poskytnutá dne 17. března 2004 (opatření č. 13)
(292)
Komisi nejsou známy žádné informace o zajištění v případě opatření č. 13, a může tudíž uvést pouze způsob navrácení podpory. Jako první krok je třeba v případě, že opatření č. 13 bylo skutečně zajištěno, určit hodnotu tohoto zajištění podle sdělení o referenčních sazbách.
(293)
Úrokovou sazbou, kterou by společnost Karjaportti měla za úvěr hradit za tržních podmínek, bez záruky, je opět referenční úroková sazba ve výši 4,43 % s připočtením rizikové přirážky zohledňující hodnotu zajištění. Prvek podpory je třeba vypočítat jako rozdíl mezi touto teoretickou tržní sazbou a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr se zárukou skutečně poskytnut ([2-5] %), po odečtení ceny skutečně zaplacené za záruku, tj. 3 %. Rozdíl mezi těmito sazbami se vypočítá pro období, kdy platila skutečně použitá sazba.
(294)
Podpora je úročena od okamžiku, kdy by byl splatný rozdíl mezi teoretickými úroky a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr se zárukou skutečně poskytnut, až do úplného navrácení podpory.
8.1.4. Záruka poskytnutá dne 9. ledna 2008 (opatření č. 17)
(295)
Co se týká opatření č. 17, zajištění lze pro účely sdělení o referenčních sazbách z roku 2008 považovat za běžné. Společnost Karjaportti poskytla zajištění ve formě držby akcií ve společnosti, přičemž společnost Finnvera odhadla hodnotu tohoto zajištění na […] EUR, jak je podrobněji popsáno v (67). bodě odůvodnění. Úrokovou sazbou, kterou by společnost Karjaportti měla za úvěr hradit za tržních podmínek, bez záruky, je opět referenční úroková sazba ve výši 5,19 % s připočtením rizikové přirážky ve výši 650 základních bodů. Prvek podpory je proto třeba vypočítat jako rozdíl mezi touto teoretickou tržní sazbou a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr se zárukou skutečně poskytnut ([0-3] %, s připočtením úrokové sazby u nesplacených částek na základě smlouvy o subdodávkách), po odečtení ceny skutečně zaplacené za záruku, tj. 250 základních bodů. Rozdíl mezi těmito sazbami se vypočítá pro období, kdy platila skutečně použitá sazba.
(296)
Podpora je úročena od okamžiku, kdy by byl splatný rozdíl mezi teoretickými úroky a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr se zárukou skutečně poskytnut, až do úplného navrácení podpory.
8.2. Vrácení podpory poskytnuté ve formě přeměny nezaplacených úroků na úvěry (opatření č. 8)
(297)
Je třeba určit prvek neslučitelné podpory v opatření č. 8, úvěru poskytnutém městem Mikkeli. Jak je popsáno v 45. a 46. bodě odůvodnění, město Mikkeli poskytlo úvěr s nižší úrokovou sazbou než soukromí věřitelé společnosti Karjaportti. U úvěru se prvek podpory v zásadě vypočítá jako rozdíl mezi úrokovou sazbou, s níž byl úvěr skutečně poskytnut, a tržní sazbou. V daném případě poskytli soukromí věřitelé úvěry společně s městem Mikkeli. Úrokové sazby účtované soukromými věřiteli lze proto považovat za údaj o tržní sazbě.
(298)
Výše podpory by se proto měla vypočítat jako rozdíl mezi průměrnou úrokovou sazbou účtovanou u úvěrů, které poskytli soukromí věřitelé (tříměsíční EURIBOR + 2 % a tříměsíční EURIBOR + 1,5 %), a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr skutečně poskytnut (tříměsíční EURIBOR + 0,3 %).
(299)
Rozdíl mezi těmito sazbami se vypočítá pro období, kdy platila skutečně použitá sazba.
(300)
Podpora je úročena od okamžiku, kdy by byl splatný rozdíl mezi teoretickými úroky a úrokovou sazbou, s níž byl úvěr skutečně poskytnut, až do úplného navrácení podpory.
8.3. Vrácení podpory poskytnuté ve formě úpravy splátkového kalendáře od roku 2009 (opatření č. 12)
(301)
Je třeba zjistit prvek neslučitelné podpory v opatření č. 12, úpravě splátkového kalendáře od roku 2009 schválené městem Mikkeli. Jak je popsáno v 219.-226. bodě odůvodnění, oznámená úprava splátkového kalendáře byla provedena se změnami. Jelikož Komisi nejsou známy podrobnosti o skutečně provedené úpravě splátkového kalendáře, může uvést pouze způsob navrácení podpory.
(302)
Podpora byla společnosti dána k dispozici od okamžiku, kdy se společnost Osuuskunta Karjaportti odchýlila od splátkového kalendáře dohodnutého během restrukturalizace pod soudním dohledem v roce 2006. Komise se domnívá, že v době poskytnutí podpory již společnost Karjaportti neměla přístup na finanční trhy. Podpora se proto rovná výši restrukturalizovaného dluhu. Částky, které mají být vráceny, se tudíž rovnají částce restrukturalizovaných dluhů vůči městu Mikkeli. Od částek, které mají být vráceny, však lze odečíst platby, které se již uskutečnily.
(303)
Podpora je úročena ode dne, kdy byla dána společnosti k dispozici, až do jejího úplného navrácení.
9. ZÁVĚR
(304)
Komise podotýká, že se formální vyšetřovací řízení týkající se záruky ve výši 2,75 milionu EUR, s ohledem na niž Finsko podalo oznámení, které posléze vzalo zpět, podle článku 8 procesního nařízení stalo bezpředmětným.
(305)
Co se týká záruky poskytnuté v roce 2000 a postoupení pozemku v témže roce ze strany města Mikkeli, Komise má za to, že tato opatření představují státní podporu, která je slučitelná jako investiční podpora podle pokynů k regionální podpoře z roku 1998.
(306)
Odkoupení pozemků, které město Mikkeli provedlo v roce 2002, se nepovažuje za podporu, jelikož se uskutečnilo za tržních podmínek.
(307)
Záruky poskytnuté městem Mikkeli v březnu 2004 a v květnu 2004 lze považovat za státní podporu, jelikož společnost Karjaportti byla v době jejich poskytnutí podnikem v nesnázích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999. Tato opatření nejsou slučitelná s vnitřním trhem, jelikož není dodrženo žádné z ustanovení čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU.
(308)
Opatření přijatá městem Mikkeli v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem byla provedena společně se srovnatelnými soukromými věřiteli a za obdobných podmínek. Komise proto dospěla k závěru, že byla dodržena zásada investora v tržním hospodářství a že opatření nepředstavují státní podporu.
(309)
Odkoupení akcí městem Mikkeli a odpis dluhů v účetních výkazech za rok 2006 a 2008 lze považovat za opatření, která nezahrnují podporu.
(310)
Přeměnu nezaplacených úroků na úvěr, kterou město Mikkeli provedlo v prosinci 2005, lze považovat za státní podporu, jelikož společnost Karjaportti byla v době provedení tohoto opatření podnikem v obtížích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004. Tato opatření nejsou slučitelná s vnitřním trhem, jelikož není dodrženo žádné z ustanovení čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU.
(311)
Co se týká úpravy splátkového kalendáře, kterou město Mikkeli schválilo v roce 2009, podotýká se, že se jednalo o následnou úpravu splátkového kalendáře. Vzhledem k této skutečnosti se Komise domnívá, že by soukromý věřitel s touto úpravou splátkového kalendáře nesouhlasil a že opatření představuje státní podporu. Jelikož společnost Karjaportti byla v době provedení opatření podnikem v obtížích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004, mohlo by být opatření slučitelné pouze na základě těchto pokynů. Jelikož však nejsou splněny všechny požadavky, vyvozuje se závěr, že opatření představuje neslučitelnou státní podporu.
(312)
Záruka, kterou poskytla společnost Finnvera dne 17. března 2004, rovněž představuje státní podporu, která není slučitelná podle pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 1999. Úvěr, který společnost Finnvera poskytla dne 12. ledna 2006, nepředstavuje státní podporu, jelikož byl poskytnut společně se srovnatelnými soukromými věřiteli a za obdobných podmínek. Totéž platí pro záruku, kterou společnost Finnvera udělila v září 2006, a úvěr poskytnutý v červenci 2007.
(313)
Záruku, kterou společnost Finnvera poskytla dne 9. ledna 2008, lze považovat za státní podporu, jelikož společnost Karjaportti byla v době jejího poskytnutí podnikem v obtížích ve smyslu pokynů k podpoře na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004. Opatření není slučitelné s vnitřním trhem, jelikož není dodrženo žádné z ustanovení čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie týkající se záruky ve výši 2,75 milionu EUR (opatření č. 11), s ohledem na niž Finsko podalo oznámení, které posléze vzalo zpět, je ukončeno.
Článek 2
Opatření, která Finsko provedlo ve prospěch společnosti Osuuskunta Karjaportti a která spočívají:
-
v odkoupení pozemků v roce 2002 (opatření č. 3),
-
v opatřeních přijatých v rámci restrukturalizace pod soudním dohledem (opatření č. 6),
-
v odkoupení akcií od společnosti Osuuskunta Karjaportti (opatření č. 7),
-
v odpisu dluhů v účetních výkazech za rok 2006 a 2008 (opatření č. 9 a opatření č. 10),
-
v úvěru poskytnutém společností Finnvera v červnu 2006 (opatření č. 14),
-
v protizáruce společnosti Finnvera poskytnuté v září 2006 (opatření č. 15) a
-
v úvěru společnosti Finnvera poskytnutém v červenci 2007 (opatření č. 16),
nepředstavují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 3
Opatření státní podpory, která Finsko provedlo ve prospěch společnosti Osuuskunta Karjaportti a která spočívají:
-
v záruce poskytnuté v červnu 2000 (opatření č. 1) a
-
v postoupení pozemku v témže roce (opatření č. 2),
jsou slučitelná s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. a) Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 4
Opatření státní podpory, která Finsko provedlo ve prospěch společnosti Osuuskunta Karjaportti a která spočívají:
-
v záruce poskytnuté městem Mikkeli dne 8. března 2004 (opatření č. 4),
-
v záruce poskytnuté městem Mikkeli dne 10. května 2004 (opatření č. 5),
-
v přeměně nezaplacených úroků na úvěry (opatření č. 8),
-
v záruce poskytnuté společností Finnvera dne 17. března 2004 (opatření č. 13),
-
v záruce poskytnuté společností Finnvera dne 9. ledna 2008 (opatření č. 17),
-
v úpravě splátkového kalendáře od roku 2009 (opatření č. 12),
zavedlo Finsko protiprávně v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie a tato opatření nejsou slučitelná s vnitřním trhem.
Článek 5
1. Finsko zajistí, aby příjemce navrátil podporu uvedenou v článku 4.
2. Částky, které mají být navráceny, jsou úročeny ode dne, kdy byly příjemci dány k dispozici, do dne jejich skutečného navrácení.
3. Výše úroků se vypočte jako složený úrok podle kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004.
4. S účinkem ode dne oznámení tohoto rozhodnutí zruší Finsko všechny neprovedené platby podpory uvedené v článku 4.
Článek 6
1. Navrácení podpory uvedené v článku 4 se provede s okamžitým účinkem.
2. Finsko zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí.
Článek 7
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí předloží Finsko Komisi tyto informace:
(a)
celkovou částku (jistinu a úroky), kterou má příjemce navrátit;
(b)
podrobný popis opatření již přijatých a plánovaných k dosažení souladu s tímto rozhodnutím;
(c)
doklady prokazující, že příjemci bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Finsko Komisi průběžně informuje o pokroku při provádění vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, dokud nebude podpora uvedená v článku 4 navrácena. Na žádost Komise předloží Finsko okamžitě informace o již přijatých a plánovaných opatřeních k dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Poskytne rovněž podrobné informace o částkách podpory a úrocích z podpory, které již příjemce vrátil.
Článek 8
Toto rozhodnutí je určeno Finské republice.
V Bruselu dne 12. června 2012.
DECISÃO DA COMISSÃO
de 12 de junho de 2012
sobre as medidas relativas ao auxílio estatal 27420 (C 12/2009) (ex N 19/2009) concedido pela Finlândia à Osuuskunta Karjaportti
[notificada com o número C(2012) 3249]
(Apenas fazem fé os textos nas línguas finlandesa e sueca)
(Texto relevante para efeitos do EEE)
(2013/8/UE)
A COMISSÃO EUROPEIA,
Tendo em conta o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia e, nomeadamente, o artigo n.o 108.o, n.o 2, primeiro parágrafo,
Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu e, nomeadamente, o artigo n.o 62, n.o 1, alínea a),
Tendo dado oportunidade às partes interessadas de apresentarem as suas observações em conformidade com as disposições mencionadas e tendo em conta essas mesmas observações (1),
Considerando o seguinte:
1. PROCEDIMENTO
(1)
Por carta de 15 de janeiro de 2009, a Finlândia notificou a Comissão de um auxílio de emergência sob a forma de uma garantia e de um reescalonamento da dívida a favor de Osuuskunta Karjaportti (adiante designada por «Karjaportti»; aquando da notificação era conhecida como Järvi-Suomen Portti Osuuskunta). Por cartas de 5 de fevereiro de 2009, 11 de fevereiro de 2009, 16 de fevereiro de 2009 e 20 de fevereiro de 2009, a Finlândia comunicou à Comissão informações complementares.
(2)
Por carta de 8 de abril de 2009, a Comissão notificou a Finlândia da sua decisão de dar início ao procedimento previsto no artigo 108.o, n.o 2, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia (TFUE) (2) relativamente às medidas notificadas e às diversas medidas concedidas no passado. Na sequência desta decisão de início do procedimento, a Finlândia apresentou informações adicionais à Comissão, por carta de 13 de maio de 2009.
(3)
A decisão da Comissão de dar início ao procedimento foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia (3). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentarem as suas observações sobre as medidas de auxílio.
(4)
A Comissão recebeu observações de uma parte interessada. As referidas observações foram transmitidas à Finlândia, dando-lhe a oportunidade de apresentar os seus comentários. Esses comentários foram recebidos por carta de 28 de agosto de 2009. A Finlândia forneceu informações adicionais por e-mail, datado de 3 de novembro de 2009.
(5)
Por carta de 15 de dezembro de 2009, a Comissão notificou a Finlândia da sua decisão de alargar o procedimento previsto no artigo 108.o, n.o 2, do TFUE no que diz respeito às medidas adicionais de auxílio concedidas no passado. Por carta de 12 de fevereiro de 2010, a Finlândia apresentou informações complementares.
(6)
A decisão da Comissão de alargar o procedimento foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia (4). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentarem as suas observações sobre as medidas de auxílio. A Comissão não recebeu mais comentários das partes interessadas.
(7)
Em 1 de março de 2010, a Finlândia informou a Comissão de que tinha retirado a notificação relativa à garantia a favor da Karjaportti. Por carta de 26 de março de 2010, a Comissão informou a Finlândia de que iria lidar com a retirada da notificação da garantia na decisão final, em conjunto com as outras medidas objeto de apreciação. Além disso, a Comissão colocou questões à Finlândia, às quais a Finlândia respondeu por carta de 22 de abril de 2010. A Comissão enviou um pedido de informações à Finlândia em 15 de julho de 2010, ao qual a Finlândia respondeu em 20 de agosto de 2010. A Comissão enviou outro pedido de informações em 28 de setembro de 2010, ao qual a Finlândia respondeu em 29 de novembro de 2010. Por último, a Comissão solicitou informações adicionais, por carta de 16 de novembro de 2011. A Finlândia apresentou essas informações em 16 de dezembro de 2011.
2. BENEFICIÁRIO
2.1. Cooperativa Karjaportti
(8)
A Karjaportti é uma empresa cooperativa situada em Mikkeli, com instalações de produção em Mikkeli e Kouvola, localidades situadas na Finlândia Oriental (Itä-Suomi), uma região elegível para beneficiar de auxílios com finalidade regional ao abrigo do artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE. A cooperativa foi constituída inicialmente em 1914. Em 1950 foi designada Osuusteurastamo Karjaportti; a partir de 31 de dezembro de 2002, ficou conhecida como Järvi-Suomen Portti Osuuskunta e, desde 14 de dezembro de 2010, é conhecida como Karjaportti. Até à data, a Karjaportti emprega 300 pessoas de forma permanente e 100 a 120 trabalhadores sazonais adicionais durante a primavera e o verão.
(9)
A Karjaportti exerce a sua atividade no domínio do fabrico de produtos alimentares, nomeadamente no domínio da transformação da carne em produtos como almôndegas e salsichas. Além disso, a cooperativa vende carne embalada, peças de carne e carcaças. A Karjaportti exporta pouco para outros Estados-Membros.
2.2. Situação financeira da Karjaportti
(10)
A Karjaportti está, desde 1 de dezembro de 2004, sujeita a um processo de reestruturação sob supervisão judicial, ao abrigo da Lei n.o 47/1993 (5) relativa à Reestruturação das Empresas (a seguir designado «processo de reestruturação sob supervisão judicial»; para obter informações mais pormenorizadas sobre o processo de reestruturação sob supervisão judicial, consulte os considerandos 31-43).
(11)
Os dados pormenorizados sobre a situação financeira da Karjaportti antes e durante o processo de reestruturação sob supervisão judicial são apresentados no quadro seguinte:
Quadro I
Principais dados financeiros da Karjaportti em EUROS
Ano
Volume de negócios
Resultado de exploração
Resultado líquido (lucros/perdas)
Défice relativo a exercícios fiscais anteriores
Capital social/Reservas e provisões para imprevistos
Saldo de capitais próprios
2000
139 620 882
8 682
-1 169 091
7 681 411/10 247 107
8 893 097
2001
139 748 861
2 082 662
549 865
7 812 809/9 078 473
9 442 963
2002
135 781 234
2 259 488
14 382
7 783 428/9 559 942
17 357 751
2003
128 354 480
-3 299 914
-6 009 055
7 585 778/9 506 525
11 083 248
2004
125 849 631
-3 972 464
-10 686 420
7 234 608/3 497 953
46 141
2005
101 507 619
-6 629 915
-9 235 908
-7 404 955
7 772 913/216 662
-8 651 289
2006
99 802 293
-3 485 054
4 277 565
-16 640 864
8 141 610/216 662
-4 005 028
2007
86 962 069
-8 916 539
-7 943 878
-12 363 299
6 244 277/216 662
-13 846 239
2008
80 901 753
-3 791 985
-2 770 037
-20 307 178
5 768 185/216 662
-17 092 368
2009
64 793 763
305 936
-2 124 435
-23 077 214
5 077 160/216 662
-19 907 828
(12)
Em 2008, as autoridades fiscais finlandesas apresentaram dois pedidos de abertura de processos de insolvência contra a Karjaportti. No primeiro pedido, em 7 de outubro de 2008, apresentaram uma injunção para pagamento da quantia de 461 579 EUR. O pedido foi posteriormente retirado pelas autoridades fiscais. A reabertura do processo ocorreu em 1 de dezembro de 2008, com a apresentação de uma injunção para pagamento da quantia de 981 658 EUR. Os processos de insolvência contra a Karjaportti foram encerrados em junho de 2009, uma vez que a cooperativa efetuou o pagamento da dívida às autoridades fiscais.
3. DESCRIÇÃO DAS MEDIDAS
(13)
As medidas em apreço dizem respeito a medidas concedidas pela cidade de Mikkeli, onde a Karjaportti está situada, e a medidas concedidas pela Finnvera Oyj (a seguir designada «Finnvera»). A Finnvera é uma empresa de financiamento especializada detida pelo Estado finlandês, bem como a agência finlandesa oficial de crédito à exportação (6). Nos parágrafos que se seguem são descritas, em primeiro lugar, as medidas concedidas pela cidade de Mikkeli (secção 3.1.) e, posteriormente, as medidas concedidas pela Finnvera (secção 3.2.).
3.1. Medidas concedidas pela cidade de Mikkeli
3.1.1. Garantia concedida em 12 de junho de 2000 (medida 1) e atribuição de terrenos (medida 2)
(14)
Medida 1: Por decisão de 12 de junho de 2000, a Câmara Municipal de Mikkeli concedeu uma garantia absoluta («takaus») à Karjaportti, que cobria 100 % de um futuro empréstimo no montante de 25 milhões de markkas finlandesas (FIM) (aproximadamente 4,2 milhões de EUR (7)). O empréstimo foi concedido à Karjaportti pelo banco Tapiola Pankki Oy («Tapiola») em setembro de 2000, a uma taxa de juro fixa de 5,35 % e por um período de 10 anos. Simultaneamente, o Conselho Municipal da cidade de Mikkeli procedeu à concretização da garantia, através da assinatura do acordo de garantia. A garantia foi concedida sem uma comissão de garantia e sob a forma de uma garantia absoluta de que o fiador é responsável pela dívida principal como se a mesma tivesse sido contraída a título pessoal, o que significa que o credor pode pedir o reembolso da dívida principal ao fiador aquando do vencimento da dívida principal. O empréstimo garantido foi concedido a fim de financiar a construção de uma unidade de produção no distrito de Tikkala, em Mikkeli (8).
(15)
A garantia foi constituída por meio de hipotecas já existentes sobre bens imóveis com um valor registado de 7,5 milhões de FIM (1 261 409 EUR) (9). Aquando da concessão da medida 1, estavam disponíveis como garantia cerca de 3 milhões de FIM das hipotecas sobre os bens imóveis. Além disso, a garantia foi constituída por garantias comerciais (10) com um valor registado de 25 milhões de FIM e 30,5 milhões de FIM, respetivamente, sobre bens móveis da Karjaportti.
(16)
Aquando da instauração do processo de reestruturação sob supervisão judicial, em dezembro de 2004, Tapiola exigiu o pagamento das dívidas pendentes da Karjaportti à cidade de Mikkeli, ao abrigo da garantia. Depois de ter efetuado os referidos pagamentos ao Tapiola, a cidade de Mikkeli interveio como credora da Karjaportti em substituição do Tapiola (ver considerando 34).
(17)
Medida 2: Igualmente em 2000, o distrito rural de Mikkeli (11) atribuiu um terreno à Karjaportti para a construção da unidade de produção de Tikkala. O terreno tinha uma dimensão de 152 366 m2, e a cidade de Mikkeli cedeu-o à Karjaportti a título gratuito, ou seja, sem cobrar qualquer preço de compra. Além disso, a cidade de Mikkeli comprometeu-se a transferir o terreno pronto para construção. Para o efeito, a cidade de Mikkeli reembolsou a Karjaportti dos custos de nivelamento do terreno, no valor de 2 000 000 FIM (aproximadamente 336 376 EUR) (12).
(18)
Foram concedidas à Karjaportti outras medidas para a construção da unidade de produção em Tikkala. A Finnvera concedeu empréstimos e garantias no valor de 20 000 000 FIM (cerca de 3 363 759 EUR), e o Ministério do Emprego e da Economia (na altura: Ministério do Comércio e da Indústria) concedeu subvenções diretas no valor de 15 000 000 FIM (cerca de 2 552 819 EUR).
(19)
No geral, as medidas descritas nos considerandos 14-18 a adotar para a construção da unidade de produção em Tikkala tinham um valor nominal de 63 783 719 FIM (cerca de 10 757 652 EUR). O equivalente-subvenção bruto das medidas concedidas ascendeu a 3 617 143 EUR, de acordo com a visão global prevista no quadro seguinte:
Quadro II
Equivalente-subvenção bruto das medidas concedidas, em EUROS
Medida
Montante
Equivalente-subvenção bruto
Garantia da cidade de Mikkeli
4 204 698
345 786
Atribuição do terreno pela cidade de Mikkeli
300 000
300 000
Nivelamento do terreno pago pela cidade de Mikkeli
336 376
336 376
Empréstimo concedido pela Finnvera
1 681 879
82 162
Subvenções diretas Ministério do Comércio e da Indústria
2 552 819
2 552 819
TOTAL
10 757 652
3 617 143
(20)
O equivalente-subvenção bruto da garantia concedida pela cidade de Mikkeli foi calculado pela Finlândia da seguinte forma: comparou-se a taxa de mercado para uma garantia comparável (1,75 %) com o prémio de garantia efetivamente cobrado pela cidade de Mikkeli (0 %). O elemento de auxílio contido na garantia é igual à diferença entre os dois prémios, ou seja 1,75 %. Se a cidade de Mikkeli tivesse cobrado um prémio a essa taxa, teria cobrado prémios no valor de 2 406 250 FIM durante o período de vigência da garantia de 10 anos, valor esse que, atualizado a uma taxa de 5,7 % na data de concessão da garantia, elevar-se-ia a 1 055 949 FIM (cerca de 345 786 EUR).
(21)
O equivalente-subvenção bruto para o empréstimo concedido pela Finnvera foi calculado pela Finlândia da seguinte forma: Comparou-se a taxa de juro cobrada pela Finnvera pelo empréstimo (taxa de juro EURIBOR a 6 meses acrescida de 1,75 %) com a taxa de referência em conformidade com a Comunicação da Comissão relativa ao método de fixação das taxas de referência e de atualização (13) válida aquando da concessão do empréstimo. O elemento de auxílio é igual à diferença entre as duas taxas ao longo da duração do empréstimo (10 anos). A comissão que a Karjaportti teve de pagar pelo empréstimo (0,5 %) foi deduzida do resultado do cálculo. Atualizado a uma taxa de 5,7 % na data de concessão da garantia, o elemento de auxílio foi de 82 162 EUR.
(22)
Os custos de investimento elegíveis foram calculados com base nos custos relativos aos preços de aquisição, de acordo com a repartição prevista no quadro seguinte:
Quadro III
Repartição dos custos do projeto em matéria de preços de aquisição, em EUROS
Terrenos e edifícios
14 208 192
Máquinas e equipamentos
11 155 379
Equipamentos de escritório/programas informáticos
572 356
TOTAL
25 935 928
(23)
O elemento de auxílio de 3 617 143 EUR corresponde a uma intensidade de auxílio de 13,95 % do total dos custos elegíveis de 25 935 928 EUR.
(24)
A Karjaportti tinha apresentado a sua candidatura às medidas concedidas pela cidade de Mikkeli antes do início dos trabalhos relativos ao projeto de investimento (14). As medidas foram adotadas pela Finlândia para promover o desenvolvimento regional. O novo local de produção deve aumentar o número de postos de trabalho na região de aproximadamente 400 para 550 ou 600.
3.1.2. Aquisição de terrenos (medida 3)
(25)
Em 28 de fevereiro de 2002, a cidade de Mikkeli adquiriu seis propriedades e um edifício que a Karjaportti tinha alugado e pelo qual estava a receber rendas. O preço de compra foi de 6 646 787 EUR (15). Na data de fecho da aquisição das propriedades pela cidade de Mikkeli e, no caso de uma propriedade, na data da transferência da sua posse para a cidade de Mikkeli, as propriedades estavam livres de hipotecas.
3.1.3. Garantia concedida em 8 de março de 2004 (medida 4)
(26)
Por decisão de 8 de março de 2004, a Câmara Municipal de Mikkeli concedeu uma garantia que cobria 100 % de um empréstimo de 607 054 EUR a conceder pelo Tapiola. Em 14 de abril de 2004, o empréstimo foi concedido a uma taxa de juro fixa de 4 %, por um período de 10 anos. A garantia foi concedida sem uma comissão de garantia e sob a forma de uma garantia absoluta. O empréstimo e a garantia foram concedidos, respetivamente, a fim de substituir um empréstimo concedido pelo Tapiola relativamente ao qual a cidade de Mikkeli tinha inicialmente concedido uma garantia, por decisão de 2 de novembro de 1992. O empréstimo inicial ascendeu a 7,5 milhões de FIM (1 261 409 EUR), e foi concedido a uma taxa de juro de 4,5 % por um período de 10 anos.
(27)
A garantia foi constituída por meio de hipotecas sobre os bens imóveis situados no local de produção de Tikkala, que já estavam a ser utilizadas como garantia para a medida 1. Além disso, a cidade de Mikkeli manteve na sua posse uma garantia comercial com um valor inscrito na conservatória do registo comercial de 25 milhões de FIM. A garantia comercial já estava também a ser utilizada como garantia para a medida 1.
(28)
Aquando da instauração do processo de reestruturação sob supervisão judicial, em dezembro de 2004, Tapiola exigiu o pagamento das dívidas pendentes da Karjaportti à cidade de Mikkeli, ao abrigo da garantia. Depois de ter efetuado os referidos pagamentos, a cidade de Mikkeli interveio como credora da Karjaportti em substituição do Tapiola (ver considerando 34).
3.1.4. Garantia concedida em 10 de maio de 2004 (medida 5)
(29)
Por decisão de 10 de maio de 2004, a Câmara Municipal de Mikkeli concedeu uma garantia absoluta que cobria 100 % de um empréstimo de 1,7 milhões de EUR a conceder pelo Tapiola. Posteriormente, em 8 de junho de 2004, Tapiola decidiu conceder o empréstimo destinado a financiar o investimento, por um período de 3 anos, no valor de 1,7 milhões de EUR, a uma taxa de juro variável indexada à EURIBOR a 12 meses acrescida de uma margem fixa de 0,3 %. A garantia foi concedida sem uma comissão de garantia e sob a forma de uma garantia absoluta. A garantia foi constituída por meio da mesma hipoteca sobre os bens imóveis situados no local de produção de Tikkala que já tinha sido dada como garantia para as medidas 1 e 4 e pela mesma garantia comercial (16), detida pela cidade de Mikkeli. Além disso, a cidade de Mikkeli recebeu um novo instrumento hipotecário de garantia com um valor registado de 1 135 268 EUR sobre o local de produção de Tikkala, como garantia especial.
(30)
Aquando da instauração do processo de reestruturação sob supervisão judicial, em dezembro de 2004, Tapiola exigiu o pagamento das dívidas pendentes da Karjaportti à cidade de Mikkeli, ao abrigo da garantia. Depois de ter efetuado os referidos pagamentos, a cidade de Mikkeli interveio como credora da Karjaportti em substituição do Tapiola (ver considerando 34).
3.1.5. Medidas adotadas no âmbito do processo de reestruturação sob supervisão judicial (medida 6)
(31)
Em 17 de novembro de 2004, a Karjaportti, juntamente com os credores Nordea Bank Finland Abp (a seguir designado «Nordea Bank»), Nordea Rahoitus Suomi Oy (a seguir designado «Nordea Financing») e OKO Osuuspankkien Keskuspankki Oyj (a denominação desta empresa é, desde 1 de março de 2008, Pohjola Pankki Oyj; a seguir designada «OKO/Pohjola Bank»), apresentaram um pedido de abertura de um processo de reestruturação sob supervisão judicial junto do Tribunal da Comarca de Mikkeli. De acordo com a legislação finlandesa, o processo de reestruturação poderá ser instaurado a fim de reabilitar uma empresa viável de um devedor em dificuldade, assegurar a continuação da sua viabilidade e celebrar acordos de pagamento das dívidas (17). O processo sob supervisão judicial relativo à Karjaportti foi instaurado por decisão do Tribunal da Comarca de Mikkeli em 1 de dezembro de 2004. Juridicamente, desde o início, o devedor não está autorizado a pagar dívidas de reestruturação nem a apresentar garantias para cobrir tais dívidas (18). São consideradas dívidas de reestruturação todas as dívidas acumuladas antes da data de início do processo.
(32)
Posteriormente, foi apresentado um programa de reestruturação ao Tribunal de Comarca, em 23 de junho de 2005, e um programa de reestruturação revisto, em 30 de novembro de 2005. O programa de reestruturação, que foi aprovado pelo Tribunal de Comarca em 30 de janeiro de 2006, tinha uma duração de dez anos (até 1 de julho de 2015). Entre 2004 e 2008, a Karjaportti rescindiu 372 contratos de trabalho e subcontratou algumas das suas atividades, tais como as relacionadas com aquisições, talhos e corte de carne.
(33)
No geral, cerca de [30-70] (19) % das dívidas de reestruturação objeto do processo de reestruturação sob supervisão judicial eram devidas a credores privados. Os credores privados que detinham as maiores quotas das referidas dívidas eram os bancos supracitados, Nordea Bank e OKO/Pohjola Bank, bem como o banco Nordea Financing.
(34)
Em 16 de dezembro de 2004, no âmbito do referido processo de reestruturação sob supervisão judicial, Tapiola exigiu à cidade de Mikkeli o pagamento dos montantes em dívida referentes aos três empréstimos garantidos pela cidade de Mikkeli que se encontram descritos nos pontos 3.1.1, 3.1.3 e 3.1.4. Depois de ter efetuado o pagamento ao Tapiola, a cidade de Mikkeli passou a ser credora da Karjaportti no que respeita ao montante global dos três empréstimos contraídos, no valor de 5 356 895 EUR. Os empréstimos foram garantidos pelas garantias descritas nos considerandos 15, 27 e 29.
(35)
Além disso, a cidade de Mikkeli introduziu uma ação relativa a um crédito no valor de 682 087 EUR no âmbito do processo de reestruturação sob supervisão judicial, correspondente a encargos não pagos à administração de bens imóveis da cidade, ao departamento de gestão das águas de Mikkeli e ao departamento de gestão de resíduos de Mikkeli. Este crédito foi também garantido pela garantia descrita nos considerandos 15, 27 e 29.
(36)
Os empréstimos e outras dívidas (encargos não pagos) para com a cidade de Mikkeli foram considerados dívidas elevadas cobertas por uma garantia (20) no âmbito do processo de reestruturação sob supervisão judicial. Os outros créditos elevados garantidos eram detidos por entidades privadas (Nordea Bank, Nordea Financing, OKO/Pohjola Bank), bem como pela Finnvera (21).
Quadro IV
Dívidas elevadas cobertas por uma garantia, em EUROS
Credor de dívidas elevadas cobertas por uma garantia
Montante
Percentagem (%)
Nordea Bank
[…]*
[10-40] %
Nordea Financing
[…]
[0-20] %
OKO/Pohjola Bank
[…]
[10-40] %
Finnvera
[…]
[10-40] %
Cidade de Mikkeli - empréstimos devido à execução de garantias
[…]
[10-40] %
Cidade de Mikkeli - outras dívidas (encargos não pagos)
[…]
[0-20] %
TOTAL
24 579 150
100 %
(37)
Em relação aos empréstimos e outras dívidas (encargos não pagos) para com a cidade de Mikkeli, estavam previstas no programa de reestruturação as seguintes medidas:
(38)
O empréstimo no valor de 5 356 895 EUR da cidade de Mikkeli foi tratado como uma «dívida coberta por uma garantia» e dividido em duas partes. Para ambas as partes, as taxas de juro foram reduzidas de acordo com o programa de reestruturação: Numa parte de 4,0 milhões de EUR, a taxa de juro foi a EURIBOR a […] menos […] % (no entanto, até 31 de dezembro 2010, a taxa não deveria ser superior a […] % nem inferior a […] %). Após essa data, cobrou-se uma taxa de juro EURIBOR a […]. Na parte restante de 1 356 895 milhões de EUR foi cobrada uma taxa de juro EURIBOR a […] (22). Tal como os empréstimos, os encargos não pagos, no valor de 682 087 EUR, foram tratados como «dívidas cobertas por uma garantia» e a taxa de juro foi reduzida para uma taxa EURIBOR a […] (23).
(39)
Da mesma forma, para as dívidas face aos credores privados cobertas por uma garantia, está prevista no programa de reestruturação uma taxa de juro equivalente à EURIBOR a […]. Até 31 de dezembro de 2010, para um determinado montante para cada credor, com exceção do/a […], estava prevista uma taxa de juro reduzida, equivalente à EURIBOR a […] menos […] %; taxa de juro mínima de […] % e máxima de […] %. Depois de 31 de dezembro de 2010, a taxa de juro para todas as dívidas cobertas por uma garantia foi a EURIBOR a […].
Quadro V
Montantes dos juros para dívidas elevadas cobertas por uma garantia, em EUROS
Credor de dívidas elevadas cobertas por uma garantia
Taxa de juro EURIBOR a […] menos […] % até 31 de dezembro de 2010; após essa data, será cobrada uma taxa de juro EURIBOR a […] por um montante de
Taxa de juro EURIBOR a […] para um montante de
Nordea Bank e Nordea Financing
[…]
[…]
OKO/Pohjola Bank
[…]
[…]
Finnvera
[…]
[…]
Cidade de Mikkeli - empréstimos devido à execução de garantias
[…]
[…]
Cidade de Mikkeli - outras dívidas (encargos não pagos)
[…]
(40)
A cidade de Mikkeli concordou com um diferimento dos pagamentos sobre as dívidas supracitadas. De acordo com o programa de reestruturação, o reembolso das dívidas, cobertas por uma garantia, da cidade de Mikkeli está previsto para 2015. A primeira prestação deveria ter sido paga em 1 de julho de 2009; a partir de 2010 estavam previstas duas prestações por ano e, em 2015, terá de se proceder ao pagamento da maior parte remanescente das dívidas cobertas por uma garantia, ou seja, […] EUR referentes a empréstimos devido à execução de garantias e […] EUR referentes a outras dívidas (encargos não pagos), respetivamente.
(41)
Além disso, os credores privados concordaram com o diferimento dos pagamentos relativos às suas dívidas cobertas por uma garantia.
Quadro VI
Diferimento do pagamento, em EUROS
Credor de dívidas elevadas cobertas por uma garantia
Dívida
Prestação devida em 1.7.2009, 2.1.2010 e 1.7.2010
% do valor total das dívidas
Prestação devida em 2.1.2011 e 1.7.2011
% do valor total das dívidas
Prestação devida a cada seis meses, com início em 2.1.2012 e até 2.1.2015
% do valor total das dívidas
Prestação devida em 1.7.2015
% do valor total das dívidas
Nordea Bank
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Nordea Financing
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
OKO/Pohjola Bank
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Finnvera
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Cidade de Mikkeli
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Cidade de Mikkeli
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Total
24 579 150
500 000
2 %
1 000 000
4 %
1 500 000
6 %
10 579 150
43 %
(42)
De acordo com o programa de reestruturação, o reembolso dos empréstimos e dos encargos não pagos à cidade de Mikkeli deve ser efetuado até 2015, tendo a maior parte do montante em dívida de ser paga em 2015. Se, em 2015, a Karjaportti não cumprir determinados requisitos económicos no final do processo de reestruturação sob supervisão judicial (rácio entre passivo e margem de exploração superior a 4), a cidade de Mikkeli renunciará a um máximo de [0-3] milhões de EUR de dívidas pendentes.
(43)
Da mesma forma, os créditos dos outros credores serão reduzidos no final do processo de reestruturação sob supervisão judicial. O Nordea Bank renunciará a um máximo de [0-3 milhões] de EUR e o Nordea Financing renunciará a um máximo de [0-2 milhões] de EUR. O crédito da Finnvera sofrerá uma redução de, no máximo, [0-2 milhões] de EUR. O crédito do/a […] não sofrerá nenhuma redução. De acordo com o programa de reestruturação, os montantes das reduções das dívidas cobertas por uma garantia baseiam-se no valor das garantias para os empréstimos garantidos tendo em conta dois cenários diferentes: no primeiro cenário presumia-se que a Karjaportti continuava a sua atividade; no segundo cenário presumia-se que a Karjaportti mudava ou cessava a sua atividade, isto é, que as garantias teriam de ser executadas. Os dois valores foram determinados por duas avaliações independentes (24). O montante concreto de redução da dívida coberta por uma garantia foi determinado para cada credor separadamente, tendo em conta a categoria do credor e comparando os valores nos dois cenários diferentes.
3.1.6. Aquisição de ações junto da Karjaportti (medida 7)
(44)
Em 2 de setembro de 2005, a Karjaportti vendeu 50 % das ações da empresa imobiliária Kiinteistö Oy Suksimäki a uma empresa pertencente à cidade de Mikkeli, por um preço de compra de 860 000 EUR.
3.1.7. Conversão em empréstimos de taxas de juro não pagas (medida 8)
(45)
A Karjaportti não efetuou o pagamento dos juros devidos associados às dívidas da cidade de Mikkeli cobertas por uma garantia, acumulados entre 16 de dezembro de 2004 e 19 de dezembro de 2005 (25). Os referidos juros ascenderam a 281 982 EUR e foram convertidos num empréstimo com uma duração até o final de 2010, por decisão da Câmara Municipal de Mikkeli de 19 de dezembro de 2005. A taxa de juro do empréstimo é a EURIBOR a 3 meses acrescida de 0,3 %. O reembolso deveria ter tido início em março de 2009 e consistia em quatro prestações iguais a pagar duas vezes por ano, ou seja, em 2009 deveriam ter sido pagos 144 991 EUR e, em 2010, 144 991 EUR (26). O reembolso dos montantes devidos foi, pelo menos parcialmente, adiado (ver medida 12).
(46)
A conversão em empréstimos das taxas de juro não pagas em 2005 estava, em princípio, prevista no programa de reestruturação. De acordo com o programa, não só a cidade de Mikkeli, mas todos os credores garantidos neste contexto deveriam ser tratados da mesma forma. Por conseguinte, em 28 de dezembro de 2005, [um credor privado] converteu taxas de juro num empréstimo no valor de cerca de 1 623 000 EUR, com uma duração até o final de 2010. A taxa de juro foi a EURIBOR a 3 meses acrescida de 1,5 %. O reembolso deveria ter tido início em 2009. Em 29 de dezembro de 2005, [outro credor privado] converteu taxas de juro num empréstimo no valor de cerca de 1 532 500 EUR, com uma duração até o final de 2010. A taxa de juro foi a EURIBOR a 3 meses acrescida de 2 %. O reembolso deveria ter tido início em 2009.
3.1.8. Anulação de dívidas nas demonstrações financeiras de 2006 (medida 9)
(47)
Por decisão de 5 de fevereiro de 2007, o Conselho Municipal de Mikkeli concordou com a anulação, nas contas de 2006, de uma dívida da Karjaportti no valor de 274 023 EUR. A anulação da dívida nas contas não teve efeito na relação jurídica entre o credor e o devedor, e, consequentemente, a cidade de Mikkeli continuou a proceder com diligência à cobrança das dívidas.
3.1.9. Anulação de dívidas nas demonstrações financeiras de 2008 (medida 10)
(48)
A cidade de Mikkeli procedeu à anulação de uma dívida incerta da Karjaportti no valor de 5,7 milhões de EUR nas suas demonstrações financeiras de 2008. A anulação da dívida nas contas não teve efeito na relação jurídica entre o credor e o devedor, e, consequentemente, a cidade de Mikkeli continuou a proceder com diligência à cobrança das dívidas.
3.1.10. Garantia não concretizada planeada para 2009 (medida 11)
(49)
Em 8 de dezembro de 2008, a Câmara Municipal de Mikkeli decidiu conceder uma garantia absoluta no valor de 2,75 milhões EUR para cobrir um futuro empréstimo a conceder pelo Tapiola à Karjaportti. A Câmara Municipal de Mikkeli conferiu direitos ao Conselho Municipal de Mikkeli para decidir sobre as condições detalhadas relativas à garantia absoluta, ou seja, para concretizar a garantia. De acordo com a notificação, o empréstimo deveria ter ascendido a 5 819 807 EUR, a uma taxa de juro de 3,65 %. Como remuneração pela garantia, a medida notificada prevê uma taxa única de 4 %, e a garantia será concedida por um período de 10 anos (27).
(50)
A decisão da Câmara Municipal de Mikkeli não foi finalizada, uma vez que foi apresentada uma queixa junto do tribunal administrativo de Kuopio (Kuopion Hallinto-Oikeus). Na sequência dessa queixa, o tribunal ordenou à cidade de Mikkeli que impedisse a concretização da garantia e solicitasse a aprovação do auxílio pela Comissão.
(51)
Uma vez que a decisão da Câmara Municipal de Mikkeli no sentido de conceder a garantia não foi finalizada, Tapiola absteve-se de conceder o empréstimo à Karjaportti. Por último, em março de 2010, a Finlândia retirou a notificação da garantia, uma vez que a Karjaportti retirou o seu pedido de garantia e o Conselho Municipal de Mikkeli decidiu, em 22 de fevereiro de 2010, não executar a decisão da Câmara Municipal de Mikkeli.
3.1.11. Reescalonamento de dívidas desde 2009 (medida 12)
(52)
Diferimento do reembolso de dívidas cobertas por uma garantia: De acordo com o programa de reestruturação aprovado pelo tribunal, a Karjaportti deveria reembolsar […] EUR em 2009 e […] EUR em 2010 do montante pendente das dívidas cobertas por uma garantia (ver Quadro VI). Segundo a notificação, o reembolso desses montantes deveria ter sido adiado, o mais tardar até 1 de julho de 2015.
(53)
Diferimento do reembolso do empréstimo concedido em 2005 (conversão das taxas de juro não pagas): A Karjaportti deveria reembolsar 140 991 EUR em 2009, e o mesmo montante em 2010, do valor em dívida dos juros convertidos num empréstimo (ver considerando 40). De acordo com a notificação, o reembolso de tais montantes deveria ter sido adiado para 2011 a 2013 (28).
(54)
Em 4 de fevereiro de 2009, o tribunal administrativo de Kuopio (Kuopion Hallinto-Oikeus) proibiu a execução da decisão da Câmara Municipal relativa ao reescalonamento da dívida. No entanto, parece que, ainda assim, se procedeu a um reescalonamento das dívidas. A partir de maio de 2009, a Karjaportti começou a apresentar, com regularidade, propostas à cidade de Mikkeli e aos seus outros credores com o objetivo de adiar os pagamentos das dívidas vencidas a fim de salvaguardar a continuação da atividade da cooperativa (29). Estas propostas foram aprovadas pelo Conselho Municipal de Mikkeli.
3.2. Medidas concedidas pela Finnvera
(55)
De acordo com as informações apresentadas pela Finlândia, a Finnvera concedeu vários empréstimos e garantias à Karjaportti entre 2004 e 2008.
(56)
A Finnvera é uma empresa de financiamento especializada detida pelo Estado finlandês, bem como a agência finlandesa oficial de crédito à exportação. As atividades da Finnvera são orientadas por objetivos de política industrial e de apropriação estabelecidos pelo Estado. Estes objetivos incluem: o aumento do número de novas empresas; o financiamento das mudanças com que se deparam as PME; e a promoção do crescimento empresarial, da internacionalização e das exportações. Nas suas atividades, a Finnvera deverá aderir ao princípio da autossustentabilidade económica. No entanto, a Finlândia cobre parte do crédito da Finnvera, bem como os prejuízos decorrentes de garantias; o Estado é diretamente responsável pelas garantias nacionais e pelas garantias de crédito à exportação concedidas pela Finnvera e concede garantias para a aquisição de fundos por parte da Finnvera. Estas medidas estatais em relação à Finnvera não são abrangidas pelo âmbito de aplicação da presente decisão; a Comissão reserva-se o direito de avaliá-las posteriormente. A Finnvera está sujeita à Lei n.o 434/2003 relativa ao Processo Administrativo.
(57)
No que diz respeito à governação empresarial da Finnvera, o Conselho Fiscal, que supervisiona a administração da empresa por parte do Conselho de Administração e do Diretor-Geral, representa o proprietário da empresa que, no caso da Finnvera, é o Estado. Os membros do Conselho Fiscal são escolhidos de entre os grupos parlamentares dos partidos políticos com base na sua representação no Parlamento finlandês. Além disso, o Conselho Fiscal da Finnvera inclui representantes de organizações, em consonância com os objetivos de política industrial da empresa. O Conselho de Administração, que é constituído por 6-9 membros e 2 suplentes, confirma a estratégia da empresa, aprova as demonstrações financeiras e o relatório intercalar, fomenta o desenvolvimento da empresa e assegura que as atividades estão em conformidade com a lei e cumprem os objetivos estabelecidos pelo proprietário. Quatro dos membros do Conselho e os dois suplentes são eleitos de entre os candidatos nomeados por vários ministérios. O Diretor-Geral é responsável pela administração da empresa.
(58)
A Finnvera está isenta do pagamento do imposto sobre o rendimento desde 25 de setembro de 2007. A Comissão Europeia aprovou esta isenção. A decisão de aprovação baseia-se no facto de as autoridades finlandesas terem assumido um compromisso no sentido de que a Finnvera limitará as suas atividades à administração de regimes de auxílios estatais (30).
3.2.1. Garantia concedida em 17 de março de 2004 (medida 13)
(59)
Em 17 de março de 2004, a Finnvera concedeu uma garantia de 100 % para um empréstimo no valor de 91 000 EUR com uma comissão de garantia de 3 % por ano. O empréstimo, que teve uma duração de 3 anos, foi concedido pelo Tapiola a uma taxa de juro fixa de [2-5] % por ano. O empréstimo e a garantia, respetivamente, foram concedidos para substituir um empréstimo concedido pelo Tapiola em 1992.
3.2.2. Empréstimo concedido em 12 de janeiro de 2006 (medida 14)
(60)
Em 12 de janeiro de 2006, a Finnvera concedeu um empréstimo no valor de 180 000 EUR a uma taxa de juro Euribor a 6 meses + 2 % do ano. O empréstimo refere-se aos juros acumulados durante o processo de reestruturação entre 2 de dezembro de 2004 e 28 de fevereiro de 2008, que foi convertido numa nova linha de crédito. O empréstimo foi garantido por meio de hipotecas sobre propriedades situadas em Tikkala, Lappeenranta e Kouvola, e de ações de […]. O empréstimo vencia no final de 2010, e o reembolso deveria ter tido início em 2009. Em 23 de novembro de 2011 ainda eram devidos […] EUR de capital. Os credores privados […] e […] converteram, em simultâneo, as taxas de juro em empréstimos.
(61)
Em 28 de dezembro de 2005, [um credor privado] converteu taxas de juro num empréstimo no valor de cerca de 1 623 000 EUR, com uma duração até o final de 2010. A taxa de juro é a EURIBOR a 3 meses acrescida de 1,5 %. O reembolso deveria ter tido início em 2009.
(62)
Em 29 de dezembro de 2005, [outro credor privado] converteu taxas de juro num empréstimo no valor de cerca de 1 532 500 EUR, com uma duração até o final de 2010. A taxa de juro foi a EURIBOR a 3 meses acrescida de 2 %. O reembolso deveria ter tido início em 2009.
3.2.3. Garantia concedida em 14 de setembro de 2006 (medida 15)
(63)
Em 14 de setembro de 2006, a Finnvera concedeu uma contragarantia à/ao […] no valor de 300 000 EUR, com uma comissão de garantia de 1,65 % por ano paga pela Karjaportti. Por sua vez, […] concedeu uma garantia à Karjaportti, no mesmo valor e a uma taxa de juro de 1,25 %. Esta garantia e a contragarantia cobriram 16,7 % dos 1,8 milhões de EUR relativos a um acordo de subcontratação entre […] e a Karjaportti. A garantia da Finnvera teve uma duração de 8 meses. O restante do acordo de subcontratação foi coberto por garantias de […] e […] (825 000 EUR e 675 000 EUR, respetivamente), que cobraram uma comissão de garantia de 1,75 %. A Finnvera não estava envolvida na concessão dessas garantias, o que significa que as mesmas não beneficiavam de contragarantias. A contragarantia da Finnvera expirou em 30 de junho de 2007, sem ter sido executada. Assim, a Finnvera não incorreu em obrigações de pagamento com base nesta garantia.
3.2.4. Empréstimo concedido em 6 de julho de 2007 (medida 16)
(64)
Em 6 de julho de 2007, a Finnvera concedeu um empréstimo no valor de 250 000 EUR a uma taxa de juro EURIBOR a 6 meses + 2,5 % por ano. O empréstimo tinha uma duração de seis meses e deveria ter sido reembolsado até 15 de janeiro de 2008. Até à data, apenas parte do empréstimo foi reembolsado (montante em dívida em 23 de novembro de 2011: […]).
(65)
Simultaneamente, os credores privados, […] e […], concederam empréstimos no valor de 800 000 EUR e 650 000 EUR, respetivamente, também por um período de seis meses. A taxa de juro para os referidos empréstimos foi a EURIBOR a 1 mês acrescida de 2 %. O reembolso dos seus empréstimos também foi adiado (montantes em dívida em 23 de novembro de 2011: […] EUR e […] EUR).
(66)
Para esses dois empréstimos e o empréstimo concedido pela Finnvera, a Karjaportti concedeu a seguinte garantia: uma garantia comercial com um valor registado de 1 850 067 EUR; ações da empresa […]; e uma conta bancária. Estas garantias foram divididas entre a Finnvera, […] e […], de acordo com o respetivo risco em relação aos empréstimos. Na verdade, os três credores tinham a mesma categoria e procederam à divisão da garantia por meio de percentagens (Finnvera: [0-30] %; [o primeiro credor privado]: [10-50] %; [o segundo credor privado]: [10-50] %).
3.2.5. Garantia concedida em 9 de janeiro de 2008 (medida 17)
(67)
Em 9 de janeiro de 2008, a Finnvera concedeu uma contragarantia à/ao […] no valor de 280 000 EUR, com uma comissão de garantia de 2,5 % por ano paga pela Karjaportti. A contragarantia cobria 80 % de uma garantia concedida por […] à Karjaportti em 11 de janeiro de 2008, no valor de 350 000 EUR, relativa a um acordo de subcontratação entre […] e […]. […] cobrou uma comissão de garantia de [0-3] %. A Finnvera teve acesso a uma garantia sob a forma de uma participação da Karjaportti em […]. De acordo com uma estimativa realizada pela Finnvera, datada de 8 de janeiro de 2008, aquando da concessão da contragarantia essas ações tinham um valor garantido para a Finnvera de […] EUR. A contragarantia expirou em 28 de fevereiro de 2011, não tendo sido efetuado qualquer pagamento no âmbito da mesma.
4. RAZÕES QUE LEVARAM AO INÍCIO DO PROCEDIMENTO
(68)
Conforme descrito nos considerandos 2, 3 e 6, a Comissão decidiu, em 8 de abril de 2009, abrir um procedimento formal de investigação (a seguir designado «primeira decisão de início do procedimento»). Em 15 de dezembro de 2009, este procedimento formal de investigação foi alargado a diversas medidas adicionais (a seguir designado «segunda decisão de início do procedimento»).
4.1. Medidas concedidas pela cidade de Mikkeli
4.1.1. Garantia concedida em 12 de junho de 2000 (medida 1)
(69)
Na sua primeira decisão de início do procedimento, a Comissão duvidava que a medida em questão estivesse em conformidade com o princípio do investidor privado numa economia de mercado. Em primeiro lugar, de acordo com a Comunicação da Comissão relativa à aplicação dos artigos 87.o e 88.o do Tratado CE aos auxílios estatais sob a forma de garantias (31) («Comunicação sobre as Garantias de 2000») que estava em vigor aquando da concessão da garantia, a medida poderia constituir um auxílio estatal, uma vez que a garantia cobria 100 % do empréstimo em questão. Esta conclusão não seria alterada pela Comunicação sobre as Garantias de 2008, atualmente em vigor (32). Além disso, a concessão da garantia sem uma comissão, que significa, efetivamente, estar a assumir um risco financeiro sem qualquer contrapartida, não pode ser descrita como refletindo o comportamento de um operador de mercado.
(70)
No que respeita à compatibilidade, a Comissão duvidava que a garantia pudesse constituir uma exceção nos termos do artigo 107.o, n.o 3, do TFUE; de acordo com uma avaliação preliminar, as condições previstas nas orientações comunitárias relativas aos auxílios estatais de emergência e à reestruturação concedidos a empresas em dificuldade (33) («as Orientações E&R de 1999») pareciam não ter sido preenchidas.
4.1.2. Atribuição de terrenos (medida 2)
(71)
Na segunda decisão de início do procedimento, a Comissão duvidava que a venda tivesse sido realizada em conformidade com o princípio do investidor numa economia de mercado, uma vez que os requisitos da Comunicação da Comissão no que respeita a auxílios estatais no âmbito da venda de terrenos e imóveis públicos (34) não tinham sido cumpridos. Considerou-se que não tinha sido pago qualquer preço de mercado, uma vez que o terreno foi atribuído à Karjaportti a título gratuito. Além disso, a Karjaportti não teve de suportar os custos de nivelamento do terreno.
4.1.3. Aquisição de terrenos (medida 3)
(72)
Na segunda decisão de início do procedimento, a Comissão duvidava que os termos e condições da aquisição estivessem em conformidade com o princípio do investidor numa economia de mercado, uma vez que a Finlândia não apresentou elementos de prova de que a aquisição dos imóveis tinha sido efetuada em condições normais de mercado, como uma avaliação das propriedades realizada por um perito independente.
4.1.4. Garantia concedida em 8 de março de 2004 (medida 4)
(73)
Na segunda decisão de início do procedimento, a Comissão duvidava que a medida em questão estivesse em conformidade com o princípio do investidor privado numa economia de mercado. Em primeiro lugar, de acordo com a Comunicação sobre as Garantias de 2000, que estava em vigor aquando da concessão, a medida pode constituir um auxílio estatal, uma vez que a garantia cobria 100 % do empréstimo em questão. Esta conclusão não seria alterada pela Comunicação sobre as Garantias de 2008, atualmente em vigor. Além disso, a concessão da garantia sem uma comissão, que significa, efetivamente, estar a assumir um risco financeiro sem qualquer contrapartida, não pode ser descrita como refletindo o comportamento de um operador de mercado, em particular numa situação em que a empresa já estivesse em dificuldade.
(74)
Quanto à compatibilidade da medida, não foram fornecidas à Comissão informações suficientes que lhe permitissem determinar se os requisitos estabelecidos nas Orientações E&R de 1999 tinham sido cumpridos.
4.1.5. Garantia concedida em 10 de maio de 2004 (medida 5)
(75)
A Comissão tinha dúvidas semelhantes com respeito à garantia concedida em 8 de março de 2004.
4.1.6. Acordo relativo ao processo de reestruturação sob supervisão judicial (medida 6)
(76)
Na segunda decisão de início do procedimento, a Comissão duvidava que as medidas adotadas durante a reestruturação estivessem em conformidade com o princípio do investidor privado numa economia de mercado.
(77)
Em primeiro lugar, a cidade de Mikkeli concordou em reduzir as taxas de juro para as dívidas cobertas por uma garantia, com a consequência de que as taxas de juro cobradas eram muito inferiores à taxa de referência para a Finlândia nessa altura. Uma vez que a taxa de referência é considerada a taxa de mercado para empresas financeiramente estáveis, e tendo em conta que a Karjaportti estava, nessa altura, em dificuldade, a Comissão considerou pouco provável que um credor privado tivesse concedido os empréstimos a uma taxa de juro tão baixa.
(78)
Quanto à compatibilidade das medidas, a Comissão, aquando do início do procedimento, só teve conhecimento limitado das medidas de reestruturação adotadas pela Karjaportti desde 2004. Considerou-se que o processo contínuo de reestruturação não tinha sido bem sucedido, tendo em conta que as autoridades fiscais apresentaram, em dezembro de 2008, um pedido de abertura de um processo de insolvência contra a Karjaportti. Assim, a Comissão duvidava que a viabilidade a longo prazo da empresa pudesse ser alcançada através das medidas de reestruturação empreendidas. Quanto aos outros critérios relativos aos auxílios à reestruturação estabelecidos nas Orientações E&R de 2004 (35), a Comissão não pode, na ausência de uma notificação e de um plano de reestruturação, avaliar se os outros requisitos estipulados nas Orientações E&R de 2004 foram cumpridos.
4.1.7. Aquisição de ações junto da Karjaportti (medida 7)
(79)
Na segunda decisão de início do procedimento, a Comissão duvidava que a medida em questão estivesse em conformidade com o princípio do investidor privado numa economia de mercado, uma vez que a Finlândia não apresentou elementos de prova de que a aquisição das ações tinha sido efetuada em condições normais de mercado.
4.1.8. Conversão em empréstimos de taxas de juro não pagas (medida 8)
(80)
No que diz respeito à conversão num empréstimo das taxas de juro não pagas, a cidade de Mikkeli concordou em cobrar uma taxa de juro muito baixa pelo empréstimo. Na verdade, os credores privados que converteram as suas taxas de juro não pagas negociaram taxas de juro mais elevadas, o que levou a Comissão a questionar se tal abordagem estaria em consonância com o princípio do investidor numa economia de mercado.
4.1.9. Anulação de dívidas nas demonstrações financeiras de 2006 e 2008 (medida 9 e medida 10)
(81)
Na segunda decisão de início do procedimento, a Comissão considerou que, se a anulação das dívidas nas demonstrações financeiras de 2006 e 2008 também incluísse a extinção da obrigação legal, a anulação conferiria uma vantagem à Karjaportti. Na opinião da Comissão, era duvidoso que um investidor privado no mercado tivesse agido da mesma forma.
4.1.10. Garantia não concretizada planeada para 2009 (medida 11)
(82)
Na primeira decisão de início do procedimento, a Comissão duvidava que a cidade de Mikkeli agisse como um investidor privado numa economia de mercado aquando da concessão da garantia e considerou preliminarmente que a garantia implicava um auxílio estatal. No que respeita à compatibilidade, a Comissão duvidava que a garantia pudesse cumprir as Orientações E&R de 2004, uma vez que o «princípio do auxílio único» parecia não ter sido cumprido. Além disso, a comissão de garantia e a taxa de juro para o empréstimo eram muito baixas, para poderem satisfazer o ponto 25, alínea a), das Orientações, e a garantia não estava em conformidade com o ponto 25, alínea c), das Orientações, uma vez que o seu período de duração não estava limitado a seis meses.
4.1.11. Reescalonamento de dívidas desde 2009 (medida 12)
(83)
Na primeira decisão de início do procedimento, a Comissão duvidava que a cidade de Mikkeli tivesse agido como um credor privado numa economia de mercado quando concordou com o reescalonamento das dívidas, e considerou preliminarmente que a medida implicava um auxílio estatal. No que respeita à compatibilidade, a Comissão duvidava que o reescalonamento da dívida pudesse cumprir as Orientações E&R de 2004, uma vez que o «princípio do auxílio único» parecia não ter sido cumprido. Além disso, o reescalonamento da dívida não cumpria os requisitos previstos para a concessão de um auxílio de emergência. O referido reescalonamento não estava limitado a um período de seis meses, não estando, portanto, em conformidade com o ponto 25, alínea c), das Orientações.
4.2. Medidas concedidas pela Finnvera (medidas 13-17)
(84)
Na segunda decisão de início do procedimento, a Comissão considerou que as medidas foram concedidas através de recursos estatais e eram imputáveis ao Estado, uma vez que a Finlândia detém 100 % da Finnvera. Quanto aos empréstimos, a Comissão tinha dúvidas de que a taxa de juro cobrada fosse superior às taxas de referência relevantes. Além disso, a Comissão não tinha informações suficientes para avaliar se as medidas tinham sido concedidas em conjunto e em igualdade de condições com os investidores privados. Quanto às garantias, a Comissão tinha dúvidas de que as medidas tivessem sido concedidas ao abrigo de regimes existentes, uma vez que as garantias concedidas a uma empresa de grandes dimensões em dificuldade não estão abrangidas por tais regimes. Se as medidas tivessem sido concedidas fora do âmbito de um regime de auxílios existente, a Comissão duvidava que as mesmas estivessem em conformidade com o princípio do investidor numa economia de mercado.
5. COMENTÁRIOS DA FINLÂNDIA
5.1. Medidas concedidas pela cidade de Mikkeli
5.1.1. Garantia concedida em 12 de junho de 2000 (medida 1)
(85)
A Finlândia argumenta que a garantia não devia ser considerada um auxílio estatal, uma vez que a Karjaportti teria provavelmente sido capaz de adquirir tal garantia em mercados de capitais privados. A Finlândia refere-se ao facto de o Tapiola ter concedido o empréstimo que foi garantido pela garantia em questão como parte de um pacote de financiamento no valor de 25 milhões de EUR para os investimentos no local de produção situado em Tikkala. Outras entidades contribuíram para o financiamento. O apoio do Estado para o investimento consistiu na atribuição de terrenos e na tomada a cargo das despesas de nivelamento do local, que foram suportadas pela cidade de Mikkeli (ver considerandos 89 e 90), em empréstimos e garantias concedidos pela Finnvera, bem como em subvenções diretas concedidas pelo Ministério do Comércio e da Indústria.
(86)
Além disso, a Finlândia afirma que a cidade de Mikkeli estava a tratar todas as empresas que estavam a candidatar-se a garantias em condições de igualdade.
(87)
Se a medida fosse considerada um auxílio estatal, a Finlândia entende que tal auxílio seria compatível com o mercado interno, uma vez que foi concedido em conformidade com as Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional (36) («OAR de 1998»). As empresas de grande dimensão eram elegíveis para beneficiar de auxílios com finalidade regional, ao abrigo do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE, se não excedessem o montante de 24 % dos custos líquidos elegíveis. Estas condições foram cumpridas. Em particular, a Finlândia apresentou um cálculo segundo o qual o equivalente-subvenção bruto continuaria a permanecer abaixo de 24 % se se tivesse em conta todo o apoio do Estado ao investimento.
5.1.2. Atribuição de terrenos (medida 2)
(88)
A Finlândia afirma que o atual valor contabilístico do terreno não é um indicador comparável para a determinação do valor do terreno no momento da transferência. A cidade de Mikkeli estima o valor de mercado do terreno, no momento da atribuição, em 300 000 EUR. Segundo a Finlândia, os custos de nivelamento do terreno ascenderam a 2 milhões de FIM (336 376 EUR).
(89)
A Finlândia considera que a transferência do terreno e a tomada a cargo das despesas de nivelamento do mesmo estiveram em consonância com as OAR de 1998 (ver considerando 87).
5.1.3. Aquisição de terrenos (medida 3)
(90)
De acordo com a Finlândia, a aquisição de propriedades em 2002 esteve relacionada com o projeto de construção da unidade de produção de Tikkala, projeto para o qual a Karjaportti necessitava de financiamento. A Finlândia afirma que as propriedades foram adquiridas ao preço de mercado. A avaliação teve em conta que as propriedades foram adquiridas a fim de serem transformadas para utilizações predominantemente residenciais, através de uma alteração de planos, enquanto parte da área ainda estava a ser utilizada para fins comerciais. Além disso, as propriedades foram objeto de hipotecas dadas a credores privados e apenas uma das seis propriedades tinha uma hipoteca total no valor de cerca de 9,6 milhões de EUR, o que confirma que o valor das propriedades era superior ao preço de aquisição. Assim, a cidade de Mikkeli respeitou o princípio do investidor numa economia de mercado e a aquisição não incluiu auxílios estatais.
5.1.4. Garantia concedida em 8 de março de 2004 (medida 4)
(91)
A Finlândia afirma que o empréstimo garantido foi concedido para compensar um antigo empréstimo do plano de pensões que lhe foi concedido em 1992. Nessa altura, a cidade de Mikkeli, juntamente com a Finnvera e […], garantiram o empréstimo do plano de pensões. Como contragarantia, a cidade de Mikkeli recebeu uma hipoteca no valor de 7,5 milhões de FIM (1 261 409 EUR) sobre uma propriedade da Karjaportti. Ao emitir a garantia, em 8 de março de 2004, a cidade de Mikkeli manteve essa contragarantia.
(92)
A Finlândia argumenta que a garantia inicial foi concedida antes da adesão da Finlândia à UE. Quando a cidade de Mikkeli concedeu a nova garantia, em 8 de março de 2004, não foi concedido nenhum auxílio novo, uma vez que a garantia inicial existente foi convertida numa nova garantia, mantendo simultaneamente contragarantias suficientes. Além disso, em simultâneo, também outros fiadores do empréstimo inicial do plano de pensões de 1992 concederam empréstimos à Karjaportti.
(93)
Por último, a Finlândia contesta que, na primavera de 2004, a Karjaportti estava em dificuldade, na aceção das Orientações E&R de 1999. De acordo com a Finlândia, as projeções de mercado foram satisfatórias no primeiro semestre de 2004 e a Karjaportti tinha previsto um lucro de 3 milhões de EUR para 2004. Além disso, a Karjaportti conseguiu obter empréstimos de mutuantes privados a taxas de juro relativamente baixas durante a primavera e o verão de 2004. Por último, em dezembro de 2004, a Karjaportti foi considerada uma empresa viável quando os seus credores aprovaram a reestruturação, apesar das suas prolongadas dificuldades financeiras. Caso contrário, a Karjaportti teria sido declarada falida.
5.1.5. Garantia concedida em 10 de maio de 2004 (medida 5)
(94)
A Finlândia considera a garantia como um financiamento contínuo previsto para o investimento na unidade de produção de Tikkala em 2000 pela cidade de Mikkeli. A garantia foi concedida para completar o plano inicial de investimento, iniciado em 2000. Aquando da concessão da garantia, a Karjaportti não estava em dificuldade na aceção das Orientações E&R de 1999, tal como já foi indicado para a garantia concedida em março de 2004 (ver considerando 93).
(95)
De acordo com a Finlândia, se a garantia envolvesse auxílios estatais, era compatível, uma vez que estava em consonância com as OAR de 1998. As empresas de grande dimensão eram elegíveis para beneficiar de auxílios com finalidade regional, ao abrigo do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE, se não excedessem o montante de 24 % dos custos líquidos elegíveis. Estas condições foram cumpridas, uma vez que o elemento de auxílio da garantia era de apenas 57 835 EUR, enquanto os investimentos globais da Karjaportti em Tikkala ascendiam a […] EUR.
5.1.6. Processo de reestruturação sob supervisão judicial (medida 6)
(96)
A Finlândia argumenta que todas as medidas adotadas estavam relacionadas com o início do processo de reestruturação sob supervisão judicial. Em conformidade com a jurisprudência do Tribunal de Justiça, a legislação sobre a recuperação judicial e a falência não justifica, por si só, a classificação dessa legislação como auxílio (37).
(97)
Em segundo lugar, não foram concedidos novos empréstimos durante o processo, mas o pagamento de créditos concedidos antes da reestruturação foi reescalonado, em conformidade com a legislação nacional relativa à reestruturação das empresas, tratando os credores em condições de igualdade. Além dos créditos da cidade de Mikkeli, os créditos de intervenientes privados também foram reorganizados durante o processo. Os credores da Karjaportti foram divididos em vários grupos. Os créditos de cada grupo de credores estavam sujeitos a condições mutuamente iguais e semelhantes. A Finlândia salienta que tal é especialmente verdade no que respeita às dívidas cobertas por uma garantia da cidade de Mikkeli. Assim, parece que a cidade de Mikkeli agiu como um investidor privado numa economia de mercado quando concordou com o processo de reestruturação sob supervisão judicial.
(98)
Além disso, a Finlândia salienta que a cidade de Mikkeli considerou mais rentável reescalonar as dívidas do que permitir que a Karjaportti fosse à falência e encerrasse permanentemente, o que também é demonstrado num balanço de liquidação que se encontra anexado ao programa de reestruturação.
(99)
Quanto à compatibilidade das medidas no âmbito das Orientações E&R de 1999, a Finlândia argumenta que uma empresa sujeita a um processo de reestruturação deve ser geralmente considerada como uma empresa em dificuldade na aceção das Orientações. Em seguida, repete que o processo de reestruturação não envolveu um auxílio estatal e que a cidade de Mikkeli não adotou medidas de apoio durante o processo de reestruturação.
(100)
Depois, a Finlândia apresentou argumentos relativos a cada uma das medidas concedidas: Quanto à execução da garantia da cidade de Mikkeli para o empréstimo concedido em 2000, a Finlândia argumenta que Mikkeli não concedeu quaisquer novos empréstimos à Karjaportti, limitando-se simplesmente a intervir como credora a pedido do Tapiola no início do processo de reestruturação sob supervisão judicial, medida essa comum no âmbito de tal processo de reestruturação. No que respeita aos termos e condições do reembolso do empréstimo, a Finlândia salienta que os mesmos haviam sido especificados no programa de reestruturação, e que foram iguais para todos os credores dentro do mesmo grupo de credores.
(101)
No que diz respeito aos encargos não pagos, a Finlândia esclarece que os créditos são devidos à administração de bens imóveis da cidade, ao departamento de gestão das águas e ao departamento de gestão de resíduos da cidade. Os créditos consistem em encargos não pagos que haviam surgido antes do início do processo de reestruturação sob supervisão judicial. A cidade de Mikkeli não concedeu nenhuma garantia para os montantes em dívida, uma vez que se tratava de créditos devidos à cidade. Assim, quando o processo de reestruturação sob supervisão judicial foi iniciado, os referidos créditos foram inseridos no programa de reestruturação como um montante.
5.1.7. Aquisição de ações junto da Karjaportti (medida 7)
(102)
A Finlândia afirma que as ações da empresa imobiliária Kiinteistö Oy Suksimäki foram compradas à Karjaportti ao preço de mercado. A Finlândia apresentou uma declaração de um avaliador independente, segundo a qual o valor das ações ascendia a aproximadamente 1 milhão de EUR, com base no valor de arrendamento vigente. Este valor foi ajustado no que respeita ao valor efetivo de arrendamento vigente e as ações foram devidamente adquiridas a um preço de 860 000 EUR. Assim, a transação imobiliária não incluiu qualquer elemento de auxílio.
5.1.8. Conversão de taxas de juro não pagas em empréstimos (medida 8)
(103)
Em relação à conversão dos juros não pagos num empréstimo, a Finlândia argumenta, em primeiro lugar, que o não pagamento das taxas de juro é uma medida habitual no âmbito de um processo de reestruturação sob supervisão judicial. A conversão de tais juros não pagos em empréstimos, que será melhor classificada do que outros empréstimos, está prevista na legislação finlandesa. Além disso, a Finlândia considera que a conversão dos juros não pagos num empréstimo foi realizada em conformidade com o princípio do investidor privado numa economia de mercado, uma vez que os credores privados converteram os juros a receber não pagos em empréstimos, juntamente com a cidade de Mikkeli.
5.1.9. Anulação de dívidas nas demonstrações financeiras de 2006 e 2008 (medida 9 e medida 10)
(104)
A Finlândia confirma que o registo das dívidas como perdas é simplesmente uma operação contabilística por parte do credor, efetuado em conformidade com o princípio da prudência e as respetivas disposições da Lei n.o 1336/1997 da Contabilidade. A Finlândia alega que a anulação da dívida não afeta a relação jurídica entre o credor e o devedor, ou seja, que as dívidas não foram objeto de renúncia. A cidade de Mikkeli confirmou que não renunciou às dívidas registadas como perdas, e que continua a proceder com diligência à cobrança das mesmas. A dívida faz parte da dívida coberta por uma garantia no âmbito do processo de reestruturação sob supervisão judicial.
5.1.10. Garantia não concretizada planeada para 2009 (medida 11)
(105)
Antes da notificação da garantia ter sido retirada, em março de 2010, a Finlândia argumentou que a garantia era compatível nos termos das Orientações E&R de 2004. À luz da retirada da notificação, os argumentos da Finlândia não são apresentados com mais detalhe.
5.1.11. Reescalonamento de dívidas desde 2009 (medida 12)
(106)
A Finlândia argumenta que o reescalonamento de dívidas é uma medida inerente ao processo de reestruturação sob supervisão judicial e não envolve um auxílio estatal. De acordo com a Finlândia, os credores da Karjaportti tinham um acordo mútuo segundo o qual o reescalonamento das dívidas constituiu uma alternativa razoável a fim de salvaguardar os seus créditos. A Finlândia informa a Comissão de que o reescalonamento notificado nunca foi executado, uma vez que o tribunal administrativo de Kuopio (Kuopion Hallinto-Oikeus) suspendeu a execução do reescalonamento da dívida. No entanto, a Finlândia explica que as dívidas da Karjaportti foram reescalonadas, na sequência da apresentação de várias propostas por parte da Karjaportti no período 2009-2011, que foram aceites pela cidade de Mikkeli. A Finlândia afirma que este reescalonamento subsequente estava em consonância com o princípio do investidor numa economia de mercado, uma vez que a cidade de Mikkeli e todos os outros credores executaram o reescalonamento em condições de igualdade.
5.2. Medidas concedidas pela Finnvera
5.2.1. Garantia concedida em 17 de março de 2004 (medida 13)
(107)
A Finlândia considera que a garantia foi concedida de acordo com a Comunicação sobre as Garantias de 2000. Em qualquer caso, a garantia não constituiu um auxílio estatal. Em primeiro lugar, o risco da Finnvera não aumentou, uma vez que a garantia substituiu a garantia anteriormente concedida pela Finnvera (em 1992) para um empréstimo do plano de pensões. Este empréstimo foi substituído por um novo empréstimo do plano de pensões em 2004, para o qual a Finnvera concedeu a garantia em questão. Além disso, dois credores privados concederam, em simultâneo, linhas de crédito à Karjaportti, a fim de permitir o financiamento do adiamento dos pagamentos de 2004. Além disso, a garantia foi sujeita a uma taxa elevada e o elemento de auxílio da garantia era inferior ao limiar de minimis. Por último, as previsões para a Karjaportti eram boas no momento da concessão da garantia.
5.2.2. Empréstimo concedido em 12 de janeiro de 2006 (medida 14)
(108)
A Finlândia considera que o empréstimo concedido em 2006 não envolveu um auxílio estatal, uma vez que a Finnvera agiu como um credor privado numa economia de mercado ao converter os juros não pagos num novo empréstimo, em consonância com o programa de reestruturação. Além disso, os credores privados converteram os seus juros não pagos em novos empréstimos pouco antes da Finnvera proceder da mesma maneira, e em condições semelhantes.
5.2.3. Garantia concedida em 14 de setembro de 2006 (medida 15)
(109)
A Finlândia considera que a garantia foi concedida de acordo com a Comunicação sobre as Garantias de 2000. Em qualquer caso, a garantia não envolve auxílios estatais, dado que apenas cobre 16,7 % dos 1,8 milhões de EUR, e o restante deste valor é coberto pelos credores privados por meio de garantias.
5.2.4. Empréstimo concedido em 6 de julho de 2007 (medida 16)
(110)
A Finlândia considera que o empréstimo concedido em 2007 não envolveu um auxílio estatal, uma vez que a Finnvera agiu juntamente com dois credores privados que concederam novos empréstimos, em simultâneo e em condições semelhantes. Além disso, o empréstimo foi garantido por meio de hipotecas de grande valor e garantias comerciais.
5.2.5. Garantia concedida em 9 de janeiro de 2008 (medida 17)
(111)
A Finlândia considera que a contragarantia foi concedida em conformidade com a Comunicação sobre as Garantias de 2000. Em qualquer caso, não envolve um auxílio estatal, uma vez que a outra parte envolvida era um mutuante privado e a comissão de garantia imposta pela Finnvera foi consideravelmente superior à comissão de garantia imposta pelo mutuante privado.
6. OBSERVAÇÕES DAS PARTES INTERESSADAS
(112)
A parte interessada só teceu observações sobre as medidas 1, 2, 3, 5, 7, 9 e 10.
6.1.1. Garantia concedida em 12 de junho de 2000 (medida 1)
(113)
A parte interessada afirma que a garantia foi concedida a fim de garantir um empréstimo de 25 milhões de FIM para o investimento numa nova unidade de produção.
6.1.2. Atribuição de terrenos (medida 2)
(114)
A parte interessada alega que foi atribuído um terreno à Karjaportti e que a cidade de Mikkeli se comprometeu a realizar obras de engenharia municipal e outros trabalhos técnicos necessários, cujos custos ascenderam a 2,5 milhões de FIM. A Karjaportti pagou 1,2 milhões de FIM pelo terreno. Nos registos contabilísticos da Karjaportti o terreno está avaliado em 403 000 EUR, e a parte interessada interroga-se sobre se a atribuição do terreno poderia ter sido um auxílio estatal.
6.1.3. Aquisição de terrenos (medida 3)
(115)
A parte interessada alega que a cidade de Mikkeli adquiriu seis edifícios da fábrica abandonada em Mikkeli, tendo pago um total de 6,7 milhões de EUR pelos mesmos. Um investidor que estivesse a agir de acordo com o princípio do investidor numa economia de mercado não teria adquirido propriedades de uma empresa com graves problemas financeiros a esse preço.
6.1.4. Garantia concedida em 10 de maio de 2004 (medida 5)
(116)
A parte interessada alega que a Karjaportti estava com dificuldades graves no momento da concessão da garantia. A empresa já tinha contraído dívidas substanciais para com a cidade de Mikkeli e as empresas do grupo detidas pela cidade de Mikkeli.
6.1.5. Aquisição de ações junto da Karjaportti (medida 7)
(117)
A parte interessada alega que o preço pago pelas ações da empresa imobiliária foi superior ao valor contabilístico das mesmas.
6.1.6. Anulação de dívidas nas demonstrações financeiras de 2006 e 2008 (medida 9 e medida 10)
(118)
A parte interessada apresentou uma cópia da ata da reunião do Conselho da cidade de Mikkeli, datada de 5 de fevereiro de 2007, em que foi tomada a decisão de anular a dívida nas demonstrações financeiras de 2006. Além disso, a parte interessada salienta que era, no mínimo, incomum que a cidade de Mikkeli anulasse à Karjaportti milhões de euros em dívidas nas suas demonstrações financeiras de 2008, e questiona, em especial, o motivo por que a cidade de Mikkeli estava, ao mesmo tempo, preparada para conceder garantias adicionais à Karjaportti.
7. AVALIAÇÃO
(119)
O artigo 107.o, n.o 1, do TFUE estabelece que os auxílios concedidos pelos Estados-Membros ou provenientes de recursos estatais, independentemente da forma que assumam, que falseiem ou ameacem falsear a concorrência, favorecendo certas empresas ou certas produções, e que afetem as trocas comerciais entre os Estados-Membros, são incompatíveis com o mercado interno.
(120)
As condições estabelecidas no artigo 107.o, n.o 1, do TFUE são cumulativas, o que significa que, para que uma medida possa ser classificada como um auxílio estatal, todas as condições devem ser simultaneamente satisfeitas.
(121)
Considerando que o artigo 107.o, n.o 1, do TFUE prevê a proibição geral de auxílios estatais no âmbito da União, os artigos 107.o, n.o 2, e 107.o, n.o 3, do TFUE preveem derrogações à regra geral da incompatibilidade dos auxílios estatais com o mercado interno enunciada no artigo 107.o, n.o 1, do TFUE.
(122)
Nas secções seguintes, a Comissão avalia a existência de auxílios estatais separadamente para cada uma das medidas descritas. Se uma medida implica auxílios estatais, a Comissão continua a avaliar a compatibilidade da medida de auxílio. A Comissão estabelece uma distinção entre medidas retiradas, medidas que foram concedidas pela cidade de Mikkeli e medidas que foram concedidas pela Finnvera. A título preliminar, é avaliado em que momento a Karjaportti poderia ter sido considerada uma empresa em dificuldade.
7.1. Empresa em dificuldade
(123)
Tanto para a existência de auxílios estatais como para a compatibilidade das medidas em questão é relevante saber se o beneficiário se encontrava em dificuldade no momento em que as medidas foram concedidas. A questão de saber se a Karjaportti pode ser considerada uma empresa em dificuldade tem de ser avaliada, no âmbito das Orientações E&R de 1999, até 9 de outubro de 2004, data do termo das Orientações E&R de 1999 (38). A partir de 10 de outubro de 2004 são aplicáveis as Orientações E&R de 2004 (39).
(124)
De acordo com as Orientações E&R de 1999, uma empresa pode ser considerada como estando em dificuldade quando cumpre os denominados critérios rígidos estabelecidos no ponto 5 dessas orientações, isto é quando já perdeu mais de metade do seu capital social ou quando pode estar sujeita a processos coletivos de insolvência no quadro de uma ação de direito nacional. Se os critérios rígidos não forem cumpridos, a empresa ainda pode manifestar as «características habituais de uma empresa em dificuldade», de acordo com o ponto 6 das Orientações E&R de 1999, como por exemplo o nível crescente dos prejuízos, a diminuição do volume de negócios, o aumento das existências, a capacidade excedentária, a redução da margem bruta de autofinanciamento, o endividamento crescente, a progressão dos encargos financeiros e o enfraquecimento ou desaparecimento do valor do ativo líquido (os denominados critérios flexíveis). As Orientações E&R de 2004 incluem critérios rígidos e flexíveis semelhantes nos pontos 10 e 11.
(125)
Neste contexto, a Comissão observa que, em 2000, a Karjaportti não perdeu capital nem manifestou as «características habituais» de uma empresa em dificuldade em 2000. Na verdade, parece que a Karjaportti era uma empresa financeiramente estável que registou um volume de negócios elevado, um resultado de exploração positivo, um capital social estável e níveis de reservas relativamente elevados para o período entre 2000 e 2002 (ver igualmente o Quadro I).
(126)
A situação ficou mais sombria nos anos que se seguiram. O volume de negócios foi diminuindo e as perdas registaram um aumento significativo entre 2003 e 2004. A dívida estava a aumentar e, já no início de 2004, o beneficiário deu início ao reescalonamento das dívidas e teve de solicitar aos credores o diferimento dos pagamentos devidos (40). Parece também que a Karjaportti tinha alguma capacidade excedentária. Além disso, há que ter em consideração que, em 2004, as perdas da Karjaportti já não estavam abrangidas pelo fundo de contingência (ver Quadro I).
(127)
De acordo com as demonstrações financeiras da Karjaportti, o capital social da Karjaportti quase desapareceu em 2004, tendo registado uma descida acentuada para menos de um décimo do seu valor em relação a 2003. Desde então, a empresa registou um património líquido negativo com tendência para aumentar ao longo dos últimos anos. Com exceção do ano 2006, a Karjaportti regista, desde 2003, uma situação financeira deficitária. O lucro obtido em 2006 não pode ser entendido como um sinal de recuperação da empresa, uma vez que não resultou da atividade principal da mesma. O lucro de exploração da Karjaportti manteve-se negativo, à semelhança do registado no ano anterior e nos anos que se seguiram. O lucro em 2006 não foi suficiente para compensar o montante dos prejuízos acumulados ao longo dos períodos contabilísticos anteriores nem para compensar o património líquido negativo. Globalmente, a situação financeira da Karjaportti permaneceu consideravelmente desfavorável. Em 2008, a Karjaportti foi, por duas vezes, alvo de processos de insolvência instaurados por parte das autoridades fiscais.
(128)
À luz dos factos apresentados nos considerandos 125-127, pode concluir-se que a Karjaportti pode, desde o início de 2004, ser considerada uma empresa em dificuldade no âmbito do ponto 5 das Orientações E&R de 1999 e nos termos do ponto 11 das Orientações E&R de 2004, respetivamente. Em 2008, quando a Karjaportti foi objeto de processos de insolvência, também foi classificada como uma empresa em dificuldade nos termos do ponto 10, alínea c), das Orientações E&R de 2004.
7.2. Medidas retiradas
7.2.1. Garantia não concretizada planeada para 2009 (medida 11)
(129)
Em conformidade com o artigo 8.o do Regulamento (CE) n.o 659/1999 do Conselho, de 22 de março de 1999, que estabelece as regras de execução do artigo 93.o do Tratado CE (41) («o Regulamento Processual»), um Estado-Membro pode retirar a notificação após o início do procedimento formal de investigação, em tempo útil, antes de a Comissão ter tomado uma decisão sobre o caráter de auxílio da medida notificada. Nesse caso, a Comissão decidirá encerrar esse procedimento, dado que o mesmo deixa de ter objeto.
(130)
Como a decisão da Câmara Municipal de Mikkeli de conceder uma garantia à Karjaportti não foi finalizada e o Conselho Municipal decidiu, em fevereiro de 2010, não concretizar a garantia, a Finlândia retirou a notificação da garantia, em março de 2010. Assim, em relação à garantia, a investigação deixou de ter objeto.
7.3. Medidas concedidas pela cidade de Mikkeli
7.3.1. Garantia concedida em 12 de junho de 2000 (medida 1) e atribuição de terrenos (medida 2)
(131)
Garantia (medida 1): Conforme descrito nos considerandos (14)-(16), a cidade de Mikkeli concedeu a garantia em junho de 2000 e efetuou pagamentos ao abrigo da garantia em dezembro de 2004. Após a cidade de Mikkeli se ter tornado credora da Karjaportti, as condições para o empréstimo foram alteradas no âmbito do processo de reestruturação sob supervisão judicial (para obter informações mais pormenorizadas, ver considerandos 34-39).
(132)
Por conseguinte, é necessário distinguir várias etapas. Considerando que o auxílio é concedido no momento em que a garantia estatal é concedida, quaisquer pagamentos por parte do Estado, de acordo com os termos da garantia, não devem ser considerados como uma concessão de auxílios estatais (42). Por outro lado, a alteração das condições do empréstimo após o fiador estatal se tornar credor poderia implicar um auxílio estatal. Nos parágrafos que se seguem, procura-se determinar se a garantia concedida em junho de 2000 constitui um auxílio estatal. A questão de saber se as alterações das condições do empréstimo poderiam implicar um auxílio estatal é avaliada como parte da medida 6 (ver considerandos 188-195).
(133)
A garantia foi concedida pela cidade de Mikkeli e, por conseguinte, consiste em recursos estatais e é imputável ao Estado.
(134)
Para envolver auxílios estatais, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, uma medida deve conferir uma vantagem que uma empresa não teria obtido em condições normais de mercado. A fim de realizar essa avaliação, a Comissão contará com a Comunicação sobre as Garantias de 2000. Aquando da concessão da medida, estava em vigor a Comunicação sobre as Garantias de 2000. No entanto, tal como a jurisprudência do Tribunal de Justiça indica claramente, «a questão de saber se um auxílio é um auxílio de Estado na aceção do Tratado deve ser resolvida com base em elementos objetivos apreciados na data em que a Comissão adota a sua decisão» (43). Por conseguinte, para a avaliação em questão, a Comissão contará com a Comunicação sobre as Garantias de 2008.
(135)
De acordo com o ponto 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008, a existência de auxílios estatais numa garantia estatal particular pode ser excluída se forem cumpridos quatro requisitos cumulativos: «(a) O mutuário não se confronta com dificuldades financeiras […], (b) A extensão da garantia pode ser devidamente avaliada na altura da sua concessão, […] (c) A garantia não cobre mais de 80 % do montante em dívida do empréstimo ou de outra obrigação financeira […], (d) É pago um preço de mercado pela garantia […].»
(136)
No caso em apreço, o mutuário não estava em dificuldades financeiras no momento da concessão (ver considerandos 123-128). No entanto, a garantia objeto de avaliação cobre 100 % do empréstimo.
(137)
Além disso, a garantia foi concedida sem qualquer comissão de garantia, mesmo apesar de a própria autoridade que concedeu a garantia considerar que tal implicava um grande risco (44). Considerando que a Finlândia argumenta que a Karjaportti poderia ter obtido uma garantia semelhante no mercado, a Comissão é de opinião que um prémio de garantia de zero não pode ser considerado próximo do prémio de mercado aplicável no momento da concessão. A garantia cobriu 100 % do empréstimo em causa, o que significa que a autoridade que concedeu a garantia suportou sozinha o risco de incumprimento do beneficiário e a garantia foi concedida sob a forma de uma garantia absoluta, ou seja, o fiador era responsável pela dívida principal como se a mesma tivesse sido contraída a título pessoal, e o credor poderia pedir o reembolso da dívida principal ao fiador aquando do vencimento da dívida principal.
(138)
Por conseguinte, no caso em apreço, e ao contrário da opinião da Finlândia, a Comissão é de opinião que não é possível considerar que a medida não contém elementos de auxílio.
(139)
O argumento da Finlândia de que a medida foi concedida em conjunto com outras entidades pode ser rejeitado, uma vez que, de acordo com as informações fornecidas pela Finlândia, as outras entidades que participam no investimento também eram estatais. Por conseguinte, considera-se que a medida confere uma vantagem à Karjaportti.
(140)
Para ser considerada um auxílio estatal, uma medida deve ser específica ou seletiva no sentido de favorecer apenas certas empresas ou certas produções. A medida em apreciação foi concedida à Karjaportti, uma empresa específica. Assim, a Comissão considera que a medida tomada constitui uma vantagem seletiva para o beneficiário.
(141)
Por último, a Comissão tem de considerar se a medida adotada pela cidade de Mikkeli a favor da Karjaportti é suscetível de falsear a concorrência e afetar as trocas comerciais entre os Estados-Membros, ao conferir a esta empresa uma vantagem sobre (potenciais) concorrentes que não beneficiam de apoio público. São realizadas trocas comerciais de produtos à base de carne entre os Estados-Membros, a área em que o beneficiário exerce a sua atividade. De acordo com a Finlândia, a Karjaportti exporta os seus produtos principalmente para a Rússia, mas também para Estados-Membros. Assim, a Comissão considera que a medida adotada é suscetível de falsear a concorrência e afetar as trocas comerciais entre Estados-Membros.
(142)
Face ao exposto, a Comissão conclui que a medida constitui um auxílio estatal.
(143)
Atribuição de terrenos (medida 2): A Finlândia não nega que a medida poderia constituir um auxílio estatal. Foi, claramente, concedida uma vantagem ao beneficiário, uma vez que o mesmo não teve de efetuar nenhum pagamento para que lhe fosse atribuído um terreno. Além disso, a cidade de Mikkeli reembolsou o beneficiário das despesas de nivelamento do local. Por conseguinte, a Comissão considera que a medida confere à Karjaportti uma vantagem que a empresa não teria obtido no mercado.
(144)
Além disso, a medida cumpre todos os outros requisitos para a existência de auxílios estatais. Tal como descrito pormenorizadamente nos considerandos 133, 140 e 141, também a atribuição de terrenos é constituída por recursos estatais e é imputável ao Estado, é seletiva e falseia a concorrência e afeta as trocas comerciais entre os Estados-Membros.
(145)
Face ao exposto, a Comissão conclui que a medida constitui um auxílio estatal.
(146)
A Finlândia argumenta que a garantia, juntamente com a atribuição de terrenos para a construção da unidade de produção em Tikkala, é compatível como auxílio com finalidade regional. Aquando da concessão das medidas 1 e 2, ou seja, em 2000, estavam em vigor as OAR de 1998 (45). As medidas em causa não foram concedidas ao abrigo de um regime, mas como um pagamento individual ad hoc. Uma vez que foram concedidas num setor em que são aplicáveis as OAR de 1998, as medidas são abrangidas, em princípio, pelo âmbito de aplicação das OAR de 1998. Aquando da concessão, o beneficiário não estava em dificuldade, conforme descrito nos considerandos 123-128 acima expostos, e estava localizado em Itä-Suomen, uma região elegível para auxílios com finalidade regional nos termos do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE. Por conseguinte, a Comissão avaliou o projeto à luz das OAR de 1998. Esta avaliação deu origem às seguintes observações:
(147)
De acordo com a secção 2 das OAR de 1998, os auxílios com finalidade regional só podem ser compatíveis se houver um equilíbrio entre os seus efeitos de distorção e as suas vantagens no que diz respeito ao desenvolvimento de uma região desfavorecida. Neste contexto, a Comissão verifica que o projeto de investimento em questão deveria ter um impacto positivo no desenvolvimento regional. O referido projeto contribuiu para o futuro desenvolvimento da atividade económica e para a criação de novos postos de trabalho indiretos. De facto, conforme descrito no considerando 24, o novo local de produção aumentaria o número de postos de trabalho na região de 400 para 550-600.
(148)
A secção 4 das OAR de 1998 estabelece as condições para a concessão de auxílios com finalidade regional compatíveis.
(149)
Em primeiro lugar, de acordo com o ponto 4.1 das OAR de 1998, os auxílios com finalidade regional têm por objeto quer o investimento produtivo (investimento inicial), quer a criação de emprego resultante do investimento. De acordo com o ponto 4.4 das OAR de 1998, por investimento inicial entende-se um investimento em capital fixo para a criação de um novo estabelecimento, a extensão de um estabelecimento existente ou o arranque de uma atividade que implique uma alteração fundamental do produto ou do processo de produção de um estabelecimento existente. As medidas em causa foram utilizadas para construir uma nova unidade de produção, que é um investimento inicial na aceção do ponto 4.4 das OAR de 1998.
(150)
Em segundo lugar, a intensidade de auxílio deve ser inferior ao limite máximo de auxílio regional de 24 % (46). A fim de calcular a intensidade de auxílio, é necessário determinar o valor do investimento e o elemento de auxílio das medidas consideradas.
(a)
Quanto ao valor do investimento, de acordo com o ponto 4.5 das OAR de 1998, as despesas elegíveis neste contexto podem incluir as despesas com terrenos, com a construção de instalações fabris e com máquinas. Em caso de retoma, apenas os custos de aquisição destes ativos devem ser tidos em consideração. De facto, a Finlândia calculou as despesas elegíveis de acordo com estas disposições, que totalizaram o montante de 25 935 928 EUR (ver considerando 22 e Quadro III).
(b)
Quanto ao elemento de auxílio envolvido, a Finlândia apresentou um cálculo cuja credibilidade foi comparada pela Comissão. Para a medida 1, a garantia concedida pela cidade de Mikkeli, pode ser utilizada a Comunicação sobre as Garantias de 2000 para quantificar o elemento de auxílio. Estão previstos três métodos para quantificar o elemento de auxílio, um dos quais consiste em calculá-lo «com base em qualquer outro método geralmente aceite e passível de ser justificado em termos objetivos» (secção 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2000). A Finlândia comparou a taxa de mercado para uma garantia comparável com o prémio de garantia efetivamente cobrado pela cidade de Mikkeli, que parece, com efeito, ser um método geralmente aceite e passível de ser justificado em termos objetivos. Para a medida 2, o elemento de auxílio consiste no valor do terreno acrescido dos custos de nivelamento do local, o que é igualmente aceitável. No que respeita ao financiamento da Finnvera e do Ministério da Indústria e do Comércio, que não está sujeito a esta decisão, se se considerasse que o financiamento envolvia auxílios estatais, o elemento de auxílio também teria de ser tido em conta. A Finlândia apresentou um cálculo para o elemento de auxílio envolvido no empréstimo concedido pela Finnvera que é considerado credível. Para as subvenções diretas do Ministério da Indústria e do Comércio, foi tido em conta o valor total. No geral, tendo em conta o elemento de auxílio envolvido nas medidas concedidas pela cidade de Mikkeli, pela Finnvera e pelo Ministério da Indústria e do Comércio, o elemento de auxílio (calculado como equivalente-subvenção bruto) é de 3 617 143 EUR (ver Quadro II).
(151)
O elemento de auxílio, no valor de 3 617 143 EUR, corresponde a uma intensidade de auxílio de 13,95 % do total dos custos elegíveis, no valor de 25 935 928 EUR. A intensidade do auxílio é, portanto, inferior ao limiar de 24 %.
(152)
Em terceiro lugar, de acordo com ponto 4.10 das OAR de 1998, os auxílios ao investimento inicial devem estar subordinados à manutenção do investimento em causa por um período mínimo de cinco anos. A Finlândia confirmou que o investimento em questão era para ser mantido por um período mínimo de cinco anos.
(153)
Em quarto lugar, de acordo com o ponto 4.2 das OAR de 1998, o contributo do beneficiário destinado ao financiamento do investimento deve atingir, no mínimo, 25 %. A Finlândia confirmou que tal era o caso.
(154)
Em quinto lugar, a Comissão observa que, de acordo com o ponto 4.2 das OAR de 1998, o pedido de auxílio foi apresentado antes do início da execução do projeto e as regras de cumulação de auxílios foram respeitadas, conforme previsto no ponto 4.18 das OAR de 1998, e o limite máximo de auxílio regional não foi ultrapassado.
(155)
Com base nos argumentos precedentes, a Comissão conclui que as medidas 1 e 2 preenchem as condições das OAR de 1998 sendo, por conseguinte, compatíveis.
7.3.2. Aquisição de terrenos (medida 3)
(156)
Em princípio, o princípio do investidor numa economia de mercado é igualmente aplicável à aquisição de terrenos ou de outros ativos por parte de um Estado. Tal aquisição poderia incluir auxílios estatais, se não pudesse ser considerada uma transação comercial normal. Mesmo que uma autoridade pública adquira bens e serviços ao preço de mercado, os auxílios estatais podem ainda, não obstante, estar presentes, se se verificar que o Estado não tinha uma necessidade real dos terrenos ou ativos em questão (47).
(157)
Por conseguinte, a Comissão tem de avaliar se a aquisição de terrenos pode ser considerada uma transação comercial normal. Para o efeito, há que determinar se o preço pago pela cidade de Mikkeli refletiu o valor das propriedades e do edifício adquiridos.
(158)
De acordo com a parte interessada, um investidor privado numa economia de mercado não estaria disposto a pagar 6,7 milhões de EUR pelos edifícios da fábrica que a cidade de Mikkeli adquiriu a esse preço.
(159)
A Finlândia, por outro lado, indicou à Comissão o valor das propriedades. De acordo com a Finlândia, o banco privado […] manteve uma hipoteca no valor de 7,5 milhões de EUR sobre uma das propriedades vendidas no momento da aquisição (48).
(160)
A Finlândia informou a Comissão de que não existe nenhuma avaliação do terreno. A Comissão considera que o valor da hipoteca detida por um banco privado poderia dar uma indicação do valor da propriedade. Com efeito, antes de aceitar garantias, um banco avalia a propriedade em questão, de modo a que se o devedor não for capaz de pagar a sua dívida, o banco possa ser reembolsado através da execução da hipoteca.
(161)
Para as propriedades em questão, a cidade de Mikkeli pagou um preço de aquisição de 6 646 787 EUR, valor esse que é inferior ao montante registado da hipoteca detida por uma entidade privada sobre uma das propriedades antes do encerramento do processo de venda. Além desta propriedade, foram vendidas cinco outras propriedades e um edifício à cidade de Mikkeli. Além disso, a Comissão observa que a cidade de Mikkeli adquiriu as propriedades com o objetivo de converter os terrenos em áreas residenciais, através da introdução de alterações nos planos locais; as propriedades estavam situadas perto do centro da cidade e numa área residencial atrativa.
(162)
Face ao exposto, as dúvidas levantadas pela Comissão na decisão de início do procedimento sobre o preço pago pelas propriedades e pelos edifícios foram dissipadas. Considera-se que a cidade de Mikkeli adquiriu as propriedades e o edifício a um preço que refletiu o seu valor e que o critério do investidor numa economia de mercado foi satisfeito. Por conseguinte, a Comissão conclui que a medida não envolve um auxílio estatal.
7.3.3. Garantia concedida em 8 de março de 2004 (medida 4) e garantia concedida em 10 de maio de 2004 (medida 5)
(163)
Quanto à garantia concedida em junho de 2000, há que distinguir várias etapas (concessão da garantia; pagamento a título da garantia; alteração das condições do empréstimo; comparar com o considerando 132). Por conseguinte, nos parágrafos que se seguem, procura-se determinar se as garantias concedidas em março de 2004 e em maio de 2004 constituem auxílios estatais. A questão de saber se as alterações das condições do empréstimo poderiam implicar um auxílio estatal é avaliada como parte da medida 6 (ver considerandos 188-195).
(164)
Medida 4: Contrariamente aos argumentos da Finlândia, apresentados no considerando (92), a Comissão considera que a conversão de passivos existentes numa nova garantia pode constituir um auxílio estatal. Neste contexto, é necessário fazer a distinção entre auxílios existentes e novos auxílios. A definição de auxílio existente implica medidas individuais de auxílio que haviam sido postas em prática antes da entrada em vigor do Tratado (artigo 1.o, alínea b), do Regulamento Processual). Novos auxílios, pelo contrário, são «quaisquer auxílios […] que não sejam considerados auxílios existentes, incluindo as alterações a um auxílio existente» (artigo 1.o, alínea c), do Regulamento Processual). De acordo com o Regulamento (CE) n.o 794/2004 da Comissão, de 21 de abril de 2004, relativo à aplicação do Regulamento (CE) n.o 659/1999 do Conselho (49), entende-se por alteração «qualquer modificação que não seja de natureza puramente formal ou administrativa destinada a não afetar a apreciação da compatibilidade da medida de auxílio com o mercado comum».
(165)
De facto, a cidade de Mikkeli concedeu uma nova garantia em 8 de março de 2004 para cobrir um novo empréstimo concedido pelo Tapiola em 14 de abril de 2004. A nova garantia não pode ser considerada como uma continuação da antiga garantia, uma vez que foi concedida para um novo empréstimo com novas condições. O facto de este empréstimo ter substituído um empréstimo concedido em 1992 pelo Tapiola que já havia sido garantido pela cidade de Mikkeli não altera a opinião da Comissão. Considerando que é verdade que o novo empréstimo correspondia ao capital em dívida do antigo empréstimo, e que a taxa de juro foi mais favorável para a Karjaportti (4,5 % por ano para o antigo empréstimo; 4 % por ano para o novo empréstimo), houve uma alteração na duração do empréstimo (o antigo empréstimo deveria ter sido reembolsado dez anos após a sua concessão, ou seja, em novembro de 2002; o novo empréstimo permitiu o reembolso até 2014). No geral, o montante do novo empréstimo (capital acrescido de juros para os anos de 2004 a 2014) é superior ao montante do antigo empréstimo. Por conseguinte, ao conceder a nova garantia, o risco da cidade de Mikkeli e, por conseguinte, o valor da medida, aumentaram, em comparação com a antiga garantia. A concessão da nova garantia tem de ser encarada como uma alteração da antiga garantia que permite classificar a nova garantia como um novo auxílio. Por conseguinte, é possível rejeitar o argumento da Finlândia de que a antiga garantia foi concedida antes da adesão da Finlândia, podendo assim, ser considerada como um auxílio existente, e que a nova garantia não pode ser considerada como envolvendo a concessão de novos auxílios.
(166)
A questão de saber se a garantia conferiu uma vantagem ao beneficiário pode ser apreciada com base na Comunicação sobre as Garantias de 2008. Aquando da concessão da medida, estava em vigor a Comunicação sobre as Garantias de 2000. No entanto, conforme explicado no considerando (134), a Comissão contará com a Comunicação sobre as Garantias de 2008 aquando da apreciação da medida. De acordo com o ponto 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008, a existência de auxílios estatais numa garantia estatal particular pode ser excluída se forem cumpridos quatro requisitos cumulativos (ver considerando 135). A garantia objeto de avaliação cobre 100 % do empréstimo. Tal é suficiente para afirmar que a existência de um auxílio estatal não pode ser excluída com base no ponto 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008. Além disso, e contrariamente aos argumentos da Finlândia, a Comissão considera que, em março de 2004 (ver considerandos 123-128), a Karjaportti já estava em dificuldade, na aceção das Orientações E&R de 1999, que é outro motivo pelo qual a garantia não pode estar abrangida pelo ponto 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008.
(167)
Além disso, a garantia foi concedida sem qualquer comissão de garantia, mesmo apesar de a empresa estar a enfrentar dificuldades e dos riscos para a cidade de Mikkeli poderem ser considerados como significativos. A garantia cobriu 100 % do empréstimo em causa, o que significa que a autoridade que concedeu a garantia suportou sozinha o risco de incumprimento do beneficiário e a garantia foi concedida sob a forma de uma garantia absoluta, ou seja, o fiador é responsável pela dívida principal como se a mesma tivesse sido contraída a título pessoal, e o credor pode pedir o reembolso da dívida principal ao fiador aquando do vencimento da dívida principal.
(168)
Além disso, a Finlândia acredita que a medida está em consonância com o princípio do investidor numa economia de mercado, em especial tendo em conta o envolvimento de entidades privadas. Este argumento pode ser rejeitado. De acordo com as informações apresentadas pela Finlândia, em primeiro lugar, as entidades privadas não concederam garantias, mas sim empréstimos, ao beneficiário. Em segundo lugar, os empréstimos concedidos pelas entidades privadas não foram concedidos ao mesmo tempo que os empréstimos garantidos do plano de pensões. Em terceiro lugar, a taxa de juro solicitada por, pelo menos, uma das entidades privadas para um empréstimo já era superior à taxa de juro para o empréstimo do plano de pensões. Mais importante ainda, as entidades privadas só concordaram com empréstimos a curto prazo, com uma duração de vários meses, enquanto a garantia concedida pela cidade de Mikkeli cobriu um empréstimo com uma duração de dez anos.
(169)
Face ao exposto, considera-se que a medida confere uma vantagem à Karjaportti. Além disso, a medida 4 cumpre todos os outros requisitos para a existência de auxílios estatais. Tal como descrito pormenorizadamente nos considerandos 133, 140 e 141, também esta garantia é constituída por recursos estatais e é imputável ao Estado, é seletiva, falseia a concorrência e afeta as trocas comerciais entre os Estados-Membros.
(170)
Medida 5: O argumento da Finlândia de que a medida foi concedida para prosseguir com o investimento iniciado em 2000 pode ser rejeitado, uma vez que a garantia era claramente uma nova medida.
(171)
De acordo com o ponto 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008, a existência de auxílios estatais numa garantia estatal particular pode ser excluída se forem cumpridos quatro requisitos cumulativos (ver considerando 135). Tal como a medida 4, a garantia em apreço cobre 100 % do empréstimo e, em maio de 2004, a Karjaportti já estava em dificuldade, na aceção das Orientações E&R de 1999 (ver considerandos 123-128). Por conseguinte, a garantia não pode estar abrangida pelo ponto 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008.
(172)
Além disso, e à semelhança da medida 4, a garantia foi concedida sem qualquer comissão de garantia, mesmo apesar de a empresa estar a enfrentar dificuldades e dos riscos para a cidade de Mikkeli poderem ser considerados como significativos. A garantia cobriu 100 % do empréstimo em questão e foi concedida sob a forma de uma garantia absoluta. Por conseguinte, no caso em apreço, e ao contrário da opinião da Finlândia, a Comissão é de opinião que a medida confere uma vantagem à Karjaportti.
(173)
Além disso, a medida 5 cumpre todos os outros requisitos para a existência de auxílios estatais. Tal como descrito pormenorizadamente nos considerandos 133, 140 e 141, também esta garantia é constituída por recursos estatais e é imputável ao Estado, é seletiva, falseia a concorrência e afeta as trocas comerciais entre os Estados-Membros.
(174)
Face ao exposto, a Comissão conclui que as medidas 4 e 5 constituem auxílios estatais.
(175)
A Finlândia não apresentou quaisquer argumentos quanto à compatibilidade da medida 4. Para a medida 5, a Finlândia invocou o artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE e as OAR de 1998 (ver considerando 95). As OAR de 1998 não podem, contudo, servir de base de compatibilidade, uma vez que a Karjaportti estava em dificuldade aquando da concessão das duas garantias (ver considerandos 123-128). De acordo com as OAR de 1998, o auxílio a empresas em dificuldade tem de ser avaliado no âmbito das Orientações relativas aos Auxílios de Emergência e à Reestruturação (50). Por conseguinte, a Comissão avalia, em primeiro lugar, se as medidas 4 e 5 são compatíveis como auxílios de emergência e à reestruturação, de acordo com as Orientações E&R. Aquando da concessão, eram aplicáveis as Orientações E&R de 1999 (51).
(176)
De acordo com as Orientações E&R de 1999, um auxílio de emergência deve cumprir determinados requisitos, que não foram todos cumpridos pela medida em questão.
(a)
Em primeiro lugar, considerando que as medidas consistem em auxílios à tesouraria sob a forma de uma garantia (ponto 23, alínea a), das Orientações E&R de 1999), os empréstimos cobertos pelas respetivas garantias não foram concedidos a uma taxa de juro, pelo menos, comparável às taxas praticadas para empréstimos a empresas financeiramente estáveis (taxa de referência para a Finlândia em março de 2004: 4,43 % acrescida de 100 pontos base; taxa de referência para a Finlândia em maio de 2004: 4,43 % acrescida de 100 pontos base).
(b)
Em segundo lugar, as garantias não estavam associadas a um empréstimo cujo prazo de reembolso após o último pagamento à empresa dos montantes emprestados não era superior a doze meses (ponto 23, alínea b), das Orientações E&R de 1999).
(c)
Em terceiro lugar, a Finlândia não forneceu quaisquer informações que indiquem que o auxílio foi autorizado para fazer face a sérias dificuldades sociais e não teve efeitos colaterais negativos inaceitáveis para outros Estados-Membros (ponto 23, alínea c), das Orientações E&R de 1999).
(d)
Em quarto lugar, as garantias não foram reembolsadas no prazo de 6 meses, nem foi elaborado um plano de reestruturação na aceção das Orientações E&R de 1999 (ponto 23, alínea d), das Orientações E&R de 1999).
(e)
Por último, não há indicações de que as garantias se limitaram ao montante necessário para manter a empresa em funcionamento durante o período relativamente ao qual o auxílio foi autorizado (ponto 23, alínea e), das Orientações E&R de 1999).
(177)
As medidas 4 e 5 também não satisfazem todos os requisitos para o auxílio à reestruturação estabelecidos nas Orientações E&R de 1999.
(a)
Em primeiro lugar, as medidas não dependeram da aplicação de um plano de reestruturação (ponto 31 das Orientações E&R de 1999). Note-se que não foi elaborado nenhum plano de reestruturação na aceção do ponto 32 e seguintes das Orientações E&R de 1999.
(b)
Em segundo lugar, os beneficiários do auxílio devem contribuir de forma significativa para o plano de reestruturação através dos seus fundos próprios (ponto 40 das Orientações E&R de 1999) e, quanto às medidas em causa, não há indicação de uma contribuição própria do beneficiário.
(c)
Em terceiro lugar, devem ser adotadas medidas compensatórias a fim de evitar distorções indevidas da concorrência (ponto 37 das Orientações E&R de 1999). Tais medidas não foram previstas.
(178)
Por conseguinte, a Comissão considera que as medidas não foram concedidas em conformidade com as Orientações E&R de 1999.
(179)
Além disso, há que determinar se as medidas 4 e 5 poderiam ser compatíveis com base em qualquer outra das isenções previstas no artigo 107.o, n.os 2 e 3, do TFUE.
(180)
As isenções previstas no artigo 107.o, n.o 2, do TFUE não são aplicáveis no caso em apreço, uma vez que as medidas em causa não são de natureza social, não foram atribuídas a consumidores individuais, não se destinam a remediar os danos causados por calamidades naturais ou por outros acontecimentos extraordinários e não foram atribuídas à economia de certas regiões da República Federal da Alemanha afetadas pela divisão desse país.
(181)
O artigo 107.o, n.o 3, do TFUE estabelece outras isenções.
(182)
O artigo 107.o, n.o 3, do TFUE estabelece que os «auxílios destinados a promover o desenvolvimento económico de regiões em que o nível de vida seja anormalmente baixo ou em que exista grave situação de subemprego» podem ser considerados compatíveis com o mercado interno. A Karjaportti, aquando da concessão, estava situada numa dessas regiões.
(183)
Aquando da concessão das medidas 4 e 5, a compatibilidade dos auxílios estatais às regiões assistidas era regulada pelas OAR de 1998. Sob essas Orientações, as empresas em dificuldade não são elegíveis para beneficiar de auxílios com finalidade regional. Por conseguinte, face ao exposto, a Comissão conclui que o auxílio não pode beneficiar da derrogação prevista no artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE.
(184)
O artigo 107.o, n.o 3, alínea b), do TFUE estabelece que «os auxílios destinados a fomentar a realização de um projeto importante de interesse europeu comum, ou a sanar uma perturbação grave da economia de um Estado-Membro» podem ser considerados compatíveis com o mercado interno. A Comissão observa que o auxílio em questão não se destina a fomentar a realização de um projeto importante de interesse europeu comum, nem a Comissão encontrou quaisquer elementos de prova de que se destina a sanar uma perturbação grave da economia finlandesa. Face ao exposto, a Comissão conclui que o auxílio não pode beneficiar da derrogação prevista no artigo 107.o, n.o 3, alínea b), do TFUE.
(185)
O artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE estabelece que os auxílios destinados a promover a cultura e a conservação do património, quando não alterem as condições das trocas comerciais e da concorrência na Comunidade num sentido contrário ao interesse comum, podem ser considerados compatíveis com o TFUE. O caso em apreço não é, obviamente, abrangido por esta exceção.
(186)
Nos termos do artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE, são compatíveis com o mercado interno os auxílios destinados a facilitar o desenvolvimento de certas atividades ou regiões económicas, quando não alterem as condições das trocas comerciais de maneira a contrariar o interesse comum. A Comissão redigiu diversas orientações e comunicações que explicam como aplicará a exceção consagrada neste artigo. No entanto, a Comissão considera que, dada a natureza e as características do auxílio, é evidente que as exceções previstas nestas orientações e comunicações não são aplicáveis ao caso em apreço.
(187)
Com base nos argumentos precedentes, a Comissão considera que as medidas 4 e 5 envolvem auxílios estatais incompatíveis com o mercado interno.
7.3.4. Processo de reestruturação sob supervisão judicial (medida 6)
(188)
O principal argumento da Finlândia, conforme descrito nos considerandos 96-98, é o de que a cidade de Mikkeli não foi mais generosa do que os outros credores da empresa, mas que a cidade de Mikkeli agiu juntamente com os credores privados do beneficiário, e em condições de igualdade. Por conseguinte, agiu como um investidor privado numa economia de mercado, quando concordou com o programa de reestruturação.
(189)
Neste contexto, a primeira questão a verificar é se o critério do operador numa economia de mercado é aplicável a situações em que uma ou várias entidades públicas, cujo comportamento é imputável ao Estado, adotam múltiplas medidas em relação a uma empresa. O Tribunal-Geral abordou esta questão no processo BP Chemicals contra Commissão (52). Segundo o Tribunal, o simples facto de uma empresa pública já ter efetuado entradas de capital classificadas de «auxílio» à sua filial não exclui, a priori, a possibilidade de uma posterior entrada de capital ser classificada como investimento capaz de satisfazer o critério do investidor privado numa economia de mercado. No entanto, a Comissão deve determinar se várias medidas relativamente a uma empresa podem ser razoavelmente dissociadas e consideradas como medidas independentes. Neste contexto, de acordo com o Tribunal, é necessário considerar a cronologia das medidas em causa, a sua finalidade e a situação da empresa filial à data em que foram tomadas as decisões de efetuar cada uma das entradas (53).
(190)
No caso em apreço, a Comissão tem de determinar se as garantias concedidas em março e maio de 2004 (medida 4 e medida 5) podem ser dissociadas do processo de reestruturação sob supervisão judicial (medida 6). Considerando que é verdade que as três medidas foram decididas no prazo de um ano, a Comissão observa que as mesmas fizeram parte de um contexto diferente. Entretanto, havia sido iniciado um processo de reestruturação sob supervisão judicial, em que participaram todos os credores da empresa. Por conseguinte, o objetivo da medida 6 já não era o de permitir que a empresa recuperasse a sua rentabilidade sem ser objeto de um processo de insolvência através da obtenção de novos capitais de bancos privados. Pelo contrário, a cidade de Mikkeli, como todos os outros credores, visava, enquanto credora, maximizar a recuperação dos seus créditos em dívida tendo em conta os condicionalismos ao abrigo do direito nacional de falência. Por conseguinte, a Comissão considera que a medida 6 pode ser dissociada das medidas 4 e 5.
(191)
Conforme descrito no considerando 31, a Karjaportti, juntamente com seus credores privados, apresentou um pedido de abertura de um processo de reestruturação sob supervisão judicial junto do Tribunal da Comarca de Mikkeli, em conformidade com a Lei n.o 47/1993 relativa à Reestruturação das Empresas. Um programa de reestruturação foi apresentado ao Tribunal, incluindo detalhes das medidas atualmente em apreciação. O Tribunal, após ter verificado os detalhes, aprovou o programa de reestruturação. A Comissão observa que a Karjaportti foi sujeita a um processo de reestruturação sob supervisão judicial, ao abrigo da legislação finlandesa. De facto, o objetivo de um processo de reestruturação sob supervisão judicial é o de reabilitar uma empresa viável de um devedor em dificuldade, assegurar a continuação da sua viabilidade e celebrar acordos de pagamento das dívidas. Por conseguinte, a Comissão considera que as medidas adotadas pela cidade de Mikkeli durante o processo de reestruturação sob supervisão judicial podem ser avaliadas de acordo com o princípio do investidor numa economia de mercado.
(192)
De acordo com a jurisprudência do processo Magefesa (54), se o Estado for mais generoso do que os outros credores da empresa, as medidas no âmbito de um processo de reestruturação sob supervisão judicial podem constituir um auxílio estatal. Por conseguinte, a Comissão verifica se, de facto, os credores privados e públicos foram tratados em condições de igualdade no processo de reestruturação
(193)
Em primeiro lugar, observa-se que, no geral, […] das dívidas de reestruturação (cerca de [30-70] %) são devidos a credores privados. Os principais credores privados são o Nordea Bank, o Pohjola Bank e o Nordea Financing. Em segundo lugar, há que considerar que os credores da Karjaportti foram divididos em diferentes grupos, de acordo com a respetiva categoria. Juntamente com os credores privados Nordea Bank, OKO/Pohjola Bank e Nordea Financing, bem como com a Finnvera, uma empresa de financiamento especializada detida pelo Estado, a cidade de Mikkeli pertencia ao grupo de credores de dívidas elevadas cobertas por uma garantia. Conforme se pode depreender do Quadro IV, nestas dívidas elevadas cobertas por uma garantia a cidade de Mikkeli tem uma quota de [10-40] %, enquanto a quota dos credores privados, em conjunto, é de [30-70] %. A Finnvera tem uma quota de [10-40] %.
(194)
Nos parágrafos que se seguem, cada uma das medidas adotadas pela cidade de Mikkeli é avaliada mais pormenorizadamente:
(195)
Redução das taxas de juro para as dívidas cobertas por uma garantia: Conforme se pode depreender do Quadro V, as taxas de juro para os empréstimos e outras dívidas (encargos não pagos) que foram considerados «dívidas elevadas cobertas por uma garantia» eram as mesmas para credores públicos e privados, com exceção de […]. O referido credor recebeu uma taxa de juro EURIBOR a […] para todos os montantes em dívida desde o início do processo de reestruturação, enquanto os outros credores receberam, para uma parte dos montantes em dívida, apenas uma taxa de juro EURIBOR a […] menos […] % até 2010. Esta diferença deve-se ao facto de […] ter a categoria mais alta no que se refere às garantias fornecidas pela Karjaportti. Considera-se que a categoria mais alta de […] justifica a diferença nas taxas de juro aplicadas.
(196)
Reescalonamento dos empréstimos: Os créditos da cidade de Mikkeli foram diferidos na mesma medida em que o foram os créditos de outros devedores garantidos. Conforme se pode depreender do Quadro VI, a Karjaportti tem de pagar prestações a todos os credores garantidos, desde julho de 2009 até 2015, altura em que se vence a maior parte das prestações (43 % do capital de cada uma das dívidas garantidas). Todas as prestações a pagar a cada credor têm a mesma proporção em relação ao montante total do crédito do respetivo credor (2 % do montante em dívida para as primeiras três prestações; 4 % para as duas prestações seguintes; 6 % para a prestação remanescente). A última prestação equivale a 43 % do capital para cada um dos credores garantidos. Por conseguinte, a cidade de Mikkeli não foi tratada de forma menos favorável do que os credores privados numa situação semelhante.
(197)
Renúncia condicional a créditos devidos: De acordo com o programa de reestruturação, conforme descrito nos considerandos 42 e 43, a renúncia à cobrança de montantes no final do processo de reestruturação sob supervisão judicial, se determinados requisitos económicos não forem cumpridos, baseia-se numa comparação entre o valor da garantia se a Karjaportti continuar as suas atividades e o valor da garantia no caso da sua realização, determinado para cada um dos respetivos credores, tendo em conta as respetivas categorias. O valor da garantia nos dois cenários foi determinado por dois avaliadores independentes aquando da elaboração do programa de reestruturação, com base em preços e informações comparáveis sobre o arrendamento. Neste contexto, […] não tem de renunciar a dívidas no final do processo de reestruturação sob supervisão judicial, uma vez que é o credor de categoria mais alta. Os montantes para os outros credores também foram determinados de acordo com a referida metodologia, o que resultou nos montantes que são apresentados no considerando 43. A metodologia utilizada na determinação dos respetivos montantes pode ser considerada credível, sobretudo uma vez que relaciona a respetiva categoria ao valor da respetiva garantia nos dois cenários. Na prática, o cálculo baseou-se em avaliações de peritos independentes, e foram utilizados os mesmos princípios para todos os credores aquando da determinação dos montantes máximos de redução das dívidas de reestruturação no final do processo de reestruturação sob supervisão judicial. Neste contexto, pode considerar-se que todos os credores foram tratados em condições de igualdade.
(198)
No geral, a Comissão considera que a cidade de Mikkeli não foi tratada de forma menos favorável do que os credores privados durante o processo de reestruturação sob supervisão judicial. No caso de se detetarem diferenças em relação aos outros credores, as mesmas foram justificadas pela diferente qualidade das garantias detidas pelos respetivos credores. Por conseguinte, à luz dos elementos supra, tem de se concluir que o processo de reestruturação sob supervisão judicial não trouxe qualquer vantagem ao beneficiário na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE. As dúvidas suscitadas pela Comissão na decisão de início do procedimento são dissipadas, e as medidas descritas nos considerandos 31-43 não constituem auxílios estatais.
7.3.5. Aquisição de terrenos (medida 7)
(199)
Em primeiro lugar, a Comissão observa que a aquisição de ações não foi incluída no processo de reestruturação sob supervisão judicial.
(200)
A Finlândia afirma que a cidade de Mikkeli agiu em conformidade com o princípio do investidor numa economia de mercado aquando da aquisição das ações. Em primeiro lugar, seguindo a lógica do processo BP Chemicals (ver considerandos 189-191), há que determinar se o princípio do investidor numa economia de mercado pode ser aplicado à medida 7, uma vez que a cidade de Mikkeli já tinha concedido medidas de auxílio à Karjaportti no passado. Neste contexto, a Comissão observa que as medidas 4 e 5 foram adotadas antes do início do processo de reestruturação sob supervisão judicial, enquanto a aquisição de ações só ocorreu posteriormente. Além disso, considerando que o objetivo das medidas 4 e 5 consistiu em permitir que o beneficiário continuasse a ter acesso à liquidez, após o início do processo de reestruturação sob supervisão judicial ficou claro que essas necessidades seriam abordadas no âmbito do referido processo. Por conseguinte, considera-se que a medida 7 pode ser dissociada das medidas 4 e 5 e que o princípio do investidor numa economia de mercado é, em princípio, aplicável à medida 7.
(201)
Conforme descrito no considerando 156, o princípio do investidor numa economia de mercado é aplicável à aquisição de terrenos ou de outros ativos por parte de um Estado. A Finlândia forneceu uma avaliação do valor das ações, realizada pela […] (55), uma agência de gestão imobiliária sedeada em Helsínquia. A avaliação, datada de 29 de março de 2005, avaliou as ações da empresa imobiliária entre 1 milhão de EUR e 1,1 milhões de EUR. A avaliação baseou-se no valor da propriedade detida pela empresa. Para determinar o valor foram aplicados dois métodos: o valor do capital à renda a preços de mercado (na sequência de estatísticas habitacionais compiladas pelo Statistics Finland, o instituto de estatística finlandês) e o valor de revenda (depois dos preços de venda).
(202)
No momento em que as ações foram vendidas, a propriedade foi arrendada abaixo do valor de arrendamento a preços de mercado. De acordo com a avaliação, o valor de arrendamento a preços de mercado poderia ser alcançado no prazo de dois anos, com o aumento máximo anual da renda. Por conseguinte, o valor da propriedade foi ajustado no momento da aquisição e, no final, a cidade de Mikkeli adquiriu as ações a um preço de 860 000 EUR.
(203)
A avaliação foi efetuada por um perito independente. A metodologia utilizada, conforme descrito acima, consistiu em, primeiro, verificar o valor do capital ao valor de arrendamento a preços de mercado, e depois o valor de revenda. Ambos os valores se basearam em dados de mercado e os dois valores foram utilizados para determinar o valor das ações, que foi também ajustado para o valor de arrendamento aquando da aquisição. Esta metodologia é considerada realista. A Comissão conclui que as ações da Kiinteistö Oy Suksimäki foram adquiridas a preços de mercado e que a medida não conferiu uma vantagem à Karjaportti.
(204)
Face ao exposto, as dúvidas suscitadas pela Comissão na decisão de início do procedimento foram dissipadas, e conclui-se que a medida não inclui auxílios estatais.
7.3.6. Conversão de taxas de juro não pagas em empréstimos (medida 8)
(205)
A Finlândia argumenta que a conversão de taxas de juro não pagas em empréstimos é uma medida habitual no âmbito de um processo de reestruturação sob supervisão judicial. É verdade que tal medida pode ser vista como inerente a um processo de reestruturação sob supervisão judicial. No caso em apreço, a conversão de taxas de juro não pagas em empréstimos no ano 2005 já estava, em princípio, prevista no programa de reestruturação para todos os credores de dívidas elevadas cobertas por uma garantia ([dois credores privados] e a Finnvera). Neste contexto, a Comissão não considera o facto de as taxas de juro não pagas serem convertidas num empréstimo enquanto tal como um auxílio estatal. No entanto, há que verificar se a taxa de juro que a cidade de Mikkeli cobrou à Karjaportti envolveu uma vantagem para a última.
(206)
Neste contexto, a Finlândia considera que a cidade de Mikkeli agiu de acordo com o princípio do investidor privado numa economia de mercado, uma vez que os credores privados converteram as taxas de juro não pagas em empréstimos, juntamente com a cidade de Mikkeli. Antes de mais, tal como para o processo de reestruturação sob supervisão judicial, considera-se que, em princípio, o princípio do investidor privado numa economia de mercado pode ser aplicado à medida 8, uma vez que esta medida é dissociável das medidas 4 e 5 (ver considerandos 189-191). Ao aplicar o princípio do investidor privado numa economia de mercado ao caso em apreço, a Comissão observa o seguinte: Considerando que é verdade que não só a cidade de Mikkeli, mas também [os credores privados], foram sujeitos à conversão, a margem de juro cobrada pelos empréstimos não foi a mesma. De facto, [um credor privado] solicitou que lhe fosse aplicada a taxa de juro EURIBOR a 3 meses acrescida de 1,5 % e [o outro credor privado] solicitou que lhe fosse aplicada a taxa de juro EURIBOR a 3 meses acrescida de 2 %, enquanto a cidade de Mikkeli solicitou apenas a taxa de juro EURIBOR a 3 meses acrescida de 0,3 %. Assim, a taxa de juro que a cidade de Mikkeli concordou em cobrar pelo empréstimo está 1,2 % abaixo do juro que [um credor privado] cobrou e 1,7 % abaixo do juro cobrado por [outro credor privado]. Por conseguinte, o argumento de que a cidade de Mikkeli agiu em condições de igualdade com os credores privados pode ser rejeitado. Tendo em conta a diferença nas taxas de juro, também é possível excluir a possibilidade de a cidade de Mikkeli ter cobrado uma comissão de mercado pelo empréstimo. Por conseguinte, o empréstimo em que as taxas de juro não pagas foram convertidas pela cidade de Mikkeli confere uma vantagem à Karjaportti.
(207)
Além disso, a medida 8 cumpre todos os outros requisitos para a existência de auxílios estatais. Tal como descrito pormenorizadamente nos considerandos 133, 140 e 141, o empréstimo é constituído por recursos estatais e é imputável ao Estado, é seletivo, falseia a concorrência e afeta as trocas comerciais entre os Estados-Membros.
(208)
Face ao exposto, a Comissão conclui que a medida 8 constitui um auxílio estatal.
(209)
A Finlândia não apresentou quaisquer argumentos quanto à compatibilidade da medida 8. Uma vez que a Karjaportti estava em dificuldade aquando da conversão das taxas de juro não pagas (ver considerandos 123-129), a Comissão avalia, em primeiro lugar, se a medida 8 é compatível como auxílio de emergência e à reestruturação, de acordo com as Orientações E&R. Aquando da concessão, eram aplicáveis as Orientações E&R de 2004 (56).
(210)
De acordo com as Orientações E&R de 2004, um auxílio de emergência deve cumprir determinados requisitos, que não foram todos cumpridos pela medida em questão.
(a)
Em primeiro lugar, considerando que a medida consiste em auxílios à tesouraria sob a forma de um empréstimo (ponto 25, alínea a), das Orientações E&R de 2004), a taxa de juro cobrada não é, pelo menos, comparável às taxas praticadas para empréstimos a empresas financeiramente estáveis (taxa de referência para a Finlândia em dezembro de 2005: 4,08 % acrescida de 100 pontos base; a taxa de juro cobrada pelo empréstimo foi a EURIBOR a 3 meses + 0,3 %, o que totalizou, em 19 de dezembro de 2005, uma taxa de 2,486 % acrescida de 30 pontos base).
(b)
Em segundo lugar, a Finlândia não se comprometeu a comunicar um plano de reestruturação nos seis meses seguintes à aprovação do auxílio e o período de vigência da medida não se limitou a seis meses (ponto 25, alíneas a) e c), das Orientações E&R de 2004).
(c)
Em terceiro lugar, o princípio do auxílio único (ponto 25, alínea e), das Orientações E&R de 2004) não foi cumprido, uma vez que, no passado, a empresa recebeu, por vezes, auxílios estatais incompatíveis e ilegais quando esteve em dificuldade.
(211)
A medida também não satisfaz todos os requisitos para o auxílio à reestruturação estabelecidos nas Orientações E&R de 2004.
(a)
Em primeiro lugar, a medida não depende da aplicação de um plano de reestruturação (ponto 34 das Orientações E&R de 2004). Considerando que é verdade que foi elaborado um programa de reestruturação para a Karjaportti durante o processo de reestruturação sob supervisão judicial, o mesmo não satisfaz os requisitos do ponto 35 das Orientações E&R de 2004 (duração de 10 anos, não existe uma análise de sensibilidade, não se constatou um restabelecimento da viabilidade a longo prazo num período razoável).
(b)
Em segundo lugar, os beneficiários do auxílio devem contribuir de forma significativa para o plano de reestruturação através dos seus fundos próprios (ponto 43 das Orientações E&R de 2004) e, quanto às medidas em causa, não há indicação de uma contribuição própria do beneficiário.
(c)
Em terceiro lugar, a medida não satisfaz o princípio do auxílio único, uma vez que, no passado, a empresa tinha recebido, por vezes, auxílios estatais incompatíveis e ilegais quando esteve em dificuldade.
(212)
Por conseguinte, a Comissão considera que a medida não foi concedida em conformidade com as Orientações E&R de 2004.
(213)
Além disso, há que determinar se a medida 8 poderia ser compatível com base em qualquer outra das isenções previstas no artigo 107.o, n.os 2 e 3, do TFUE. Pelas mesmas razões enunciadas acima para as medidas 4 e 5 (ver considerandos 179-186), a Comissão considera que nenhuma das isenções é cumprida. Por conseguinte, a Comissão conclui que a medida 8 envolve um auxílio estatal que não é compatível com o mercado interno.
7.3.7. Anulação de dívidas nas demonstrações financeiras de 2006 e 2008 (medida 9 e medida 10)
(214)
Em primeiro lugar, há que verificar se estas anulações de dívidas poderiam conferir uma vantagem à Karjaportti. Seria esse o caso se a cidade de Mikkeli deixasse de proceder com diligência à cobrança das dívidas, ou seja, se renunciasse às dívidas em questão.
(215)
Conforme descrito no considerando 105, a Finlândia confirmou que a anulação das dívidas mais não foi do que uma medida contabilística que não afeta a relação jurídica entre o credor e o devedor, o que significa que as dívidas não foram objeto de renúncia. De acordo com os documentos apresentados pela Finlândia, a cidade de Mikkeli continua a proceder com diligência à cobrança das dívidas.
(216)
De acordo com o princípio da prudência no âmbito das boas práticas contabilísticas, e em conformidade com a Lei n.o 1336/1997 da Contabilidade, o valor dos créditos inscritos no balanço não pode exceder o seu valor provável. Por conseguinte, os créditos que, provavelmente, não podem ser cobrados são registados na demonstração de resultados como despesas.
(217)
Face ao exposto, a Comissão considera que a anulação da dívida só foi efetuada nas contas financeiras da cidade de Mikkeli, em conformidade com as normas contabilísticas, e que se continua a proceder com diligência à cobrança dos respetivos créditos no âmbito do processo de reestruturação sob supervisão judicial.
(218)
As dúvidas suscitadas pela Comissão na decisão de início do procedimento foram dissipadas, podendo concluir-se que as medidas não conferiram uma vantagem à Karjaportti. Por conseguinte, as medidas 9 e 10 não envolvem auxílios estatais.
7.3.8. Reescalonamento de dívidas desde 2009 (medida 12)
(219)
O argumento da Finlândia de que a medida é inerente ao processo de reestruturação sob supervisão judicial e não envolve um auxílio estatal pode ser rejeitado. Em primeiro lugar, o reescalonamento das dívidas em 2009 não estava previsto no programa inicial de reestruturação e, em segundo lugar, o facto de que tal reestruturação seria realizada em conformidade com a legislação nacional não é suficiente para excluir auxílios estatais (57).
(220)
Em princípio, também as medidas que diminuem os encargos que incidem normalmente sobre o orçamento de uma empresa podem ser consideradas como auxílios estatais. Quanto ao reescalonamento das dívidas, a Comissão está a avaliar tal comportamento através do critério do credor privado (58). Ali, o Estado é considerado como um credor privado que, como tal, procura recuperar os montantes que lhe são devidos celebrando, para o efeito, acordos com o devedor, ao abrigo dos quais as dívidas acumuladas são reescalonadas ou liquidadas a prestações a fim de facilitar o seu reembolso (59). Verifica-se um tratamento favorável na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE se o montante devido puder ser reembolsado ao credor público em condições mais favoráveis do que as que seriam permitidas por um credor privado. A Comissão toma nota do argumento da Finlândia de que o reescalonamento nunca foi executado, uma vez que o tribunal administrativo de Kuopio (Kuopion Hallinto-Oikeus) proibiu a sua execução. No entanto, tal como afirmado pela Finlândia, o calendário de reembolso da dívida foi, contudo, alargado, o que resultou num diferimento dos pagamentos devidos. Neste contexto, a Comissão observa que o reescalonamento efetivamente executado difere do reescalonamento notificado quanto aos montantes e prazos. O montante efetivamente reescalonado pela cidade de Mikkeli é inferior ao montante inicialmente notificado, e o reescalonamento só foi concedido por períodos mais curtos do que os inicialmente notificados. Neste contexto, considera-se que a medida notificada foi executada com alterações. Independentemente destas alterações, a Comissão observa que nenhum credor privado teria, alguma vez, aceitado um reescalonamento da dívida, sob qualquer forma, pelos motivos indicados no presente considerando.
(221)
Regra geral, um credor privado procederá à cobrança forçada dos seus créditos caso tenha celebrado anteriormente acordos relativos ao reescalonamento de dívidas que não tenham sido respeitados pelo devedor (60). A cidade de Mikkeli, pelo contrário, concordou com um reescalonamento posterior da dívida, depois de a Karjaportti ter desrespeitado as condições de reescalonamento da dívida acordadas durante o processo de reestruturação sob supervisão judicial. Além disso, não existem motivos específicos para a não execução, tais como garantias mais elevadas fornecidas à cidade de Mikkeli. Por último, no que respeita às perspetivas de rentabilidade futura e de viabilidade da empresa, a Comissão considera que a situação financeira da empresa era de tal ordem que não havia motivos para acreditar que os investimentos alcançariam um nível aceitável de rentabilidade num prazo razoável. Aquando da concessão, a Karjaportti encontrava-se em processo de insolvência e, além disso, a empresa estava, desde 2004, envolvida num processo de reestruturação sob supervisão judicial. Neste contexto, a Comissão observa que um hipotético credor privado, na mesma situação que a cidade de Mikkeli, não teria aceitado a continuação do reescalonamento das dívidas.
(222)
Neste contexto, a Finlândia afirma que a cidade de Mikkeli agiu em condições de igualdade com os outros credores da Karjaportti.
(223)
De facto, no que se refere ao reescalonamento da dívida notificado, o acordo dos credores privados ficou, de acordo com a Finlândia, sujeito ao acordo por parte da cidade de Mikkeli. Em segundo lugar, parece que o reescalonamento pretendido da dívida não previu as mesmas condições para todos os credores garantidos. Considerando que a cidade de Mikkeli teria diferido o pagamento das dívidas pendentes para 2011, os credores privados ainda teriam recebido uma prestação em 2009. Neste contexto, o argumento apresentado pela Finlândia pode ser rejeitado.
(224)
Face ao exposto, a Comissão conclui que a medida não satisfaz o critério do credor privado e confere uma vantagem à Karjaportti.
(225)
Quanto aos outros requisitos para a existência de auxílios estatais na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, a Comissão observa que o reescalonamento foi acordado pela cidade de Mikkeli e, por conseguinte, consiste em recursos estatais e é imputável ao Estado. Além disso, a medida pode ser considerada seletiva. Por último, falseia a concorrência e afeta as trocas comerciais entre os Estados-Membros, conforme descrito em pormenor nos considerandos 133, 140 e 141.
(226)
Face ao exposto, a Comissão conclui que a medida constitui um auxílio estatal.
(227)
O principal argumento da Finlândia foi o de que esta medida não envolvia um auxílio estatal; também tinha, no entanto, notificado a medida 12 como auxílio de emergência (ver considerando 1). De facto, quando a cidade de Mikkeli concordou com o reescalonamento da dívida, a Karjaportti estava em dificuldade, na aceção do ponto 10, alínea c), das Orientações E&R de 2004 (ver considerandos 123-129). Por conseguinte, a compatibilidade da medida em questão tem de ser considerada com base das Orientações E&R de 2004.
(228)
De acordo com as Orientações E&R de 2004, um auxílio de emergência deve cumprir determinados requisitos, que não foram todos cumpridos pela medida em questão.
(a)
Em primeiro lugar, a medida não consiste em auxílios à tesouraria sob a forma de garantias de empréstimos ou de empréstimos (ponto 25, alínea a), das Orientações E&R de 2004), mas num diferimento de pagamentos.
(b)
Em segundo lugar, a Finlândia não se comprometeu a comunicar um plano de reestruturação nos seis meses seguintes à aprovação do auxílio e o período de vigência da medida não se limitou a seis meses (ponto 25, alíneas a) e c), das Orientações E&R de 2004).
(c)
Em terceiro lugar, o princípio do auxílio único (ponto 25, alínea e), das Orientações E&R de 2004) não foi cumprido, uma vez que, no passado, a empresa recebeu, por vezes, auxílios estatais incompatíveis e ilegais quando esteve em dificuldade.
(229)
A medida também não satisfaz todos os requisitos para o auxílio à reestruturação estabelecidos nas Orientações E&R de 2004.
(a)
Em primeiro lugar, a medida não depende da aplicação de um plano de reestruturação (ponto 34 das Orientações E&R de 2004). Note-se que não foi elaborado nenhum plano de reestruturação na aceção do ponto 35 das Orientações E&R de 2004.
(b)
Em segundo lugar, os beneficiários do auxílio devem contribuir de forma significativa para o plano de reestruturação através dos seus fundos próprios (ponto 43 das Orientações E&R de 2004) e, quanto às medidas em causa, não há indicação de uma contribuição própria do beneficiário.
(c)
Em terceiro lugar, devem ser tomadas medidas compensatórias a fim de evitar distorções indevidas da concorrência (ponto 38 das Orientações E&R de 2004). Tais medidas não foram previstas.
(d)
Em quarto lugar, a medida não satisfaz o princípio do auxílio único, uma vez que, no passado, a empresa tinha recebido, por vezes, auxílios estatais incompatíveis e ilegais quando esteve em dificuldade.
(230)
Por conseguinte, a Comissão considera que a medida não foi concedida em conformidade com as Orientações E&R de 2004.
(231)
Além disso, há que determinar se a medida 12 poderia ser compatível com base em qualquer outra das isenções previstas no artigo 107.o, n.os 2 e 3, do TFUE.
(232)
As isenções previstas no artigo 107, n.o 2, do TFUE não são aplicáveis no caso em apreço, uma vez que esta medida não é de natureza social, não foi atribuída a consumidores individuais, não se destina a remediar os danos causados por calamidades naturais ou por outros acontecimentos extraordinários e não foi atribuída à economia de certas regiões da República Federal da Alemanha afetadas pela divisão desse país.
(233)
O artigo 107.o, n.o 3, do TFUE estabelece outras isenções.
(234)
O artigo 107.o, n.o 3, alínea a) do TFUE estabelece que os «auxílios destinados a promover o desenvolvimento económico de regiões em que o nível de vida seja anormalmente baixo ou em que exista grave situação de subemprego» podem ser considerados compatíveis com o mercado interno. A Karjaportti, aquando da concessão, estava situada numa dessas regiões.
(235)
A compatibilidade dos auxílios estatais para as regiões assistidas é regulada pelas OAR de 1998. Sob essas Orientações, as empresas em dificuldade não são elegíveis para beneficiar de auxílios com finalidade regional. Por conseguinte, a Comissão conclui que o auxílio não pode beneficiar da derrogação prevista no artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE.
(236)
O artigo 107.o, n.o 3, alínea b), do TFUE estabelece que «os auxílios destinados a fomentar a realização de um projeto importante de interesse europeu comum, ou a sanar uma perturbação grave da economia de um Estado-Membro» podem ser considerados compatíveis com o mercado interno. A Comissão observa que o auxílio em questão não se destina a fomentar a realização de um projeto importante de interesse europeu comum, nem a Comissão encontrou quaisquer elementos de prova de que se destina a sanar uma perturbação grave da economia finlandesa. Tendo em conta as considerações precedentes, a Comissão conclui que o auxílio não pode beneficiar da derrogação prevista no artigo 107.o, n.o 3, alínea b), do TFUE.
(237)
O artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE estabelece que os auxílios destinados a promover a cultura e a conservação do património, quando não alterem as condições das trocas comerciais e da concorrência na Comunidade num sentido contrário ao interesse comum, podem ser considerados compatíveis com o TFUE. O caso em apreço não é, obviamente, abrangido por esta exceção.
(238)
Nos termos do artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE, são compatíveis com o mercado interno os auxílios destinados a facilitar o desenvolvimento de certas atividades ou regiões económicas, quando não alterem as condições das trocas comerciais de maneira a contrariar o interesse comum. A Comissão redigiu diversas orientações e comunicações que explicam como aplicará a exceção consagrada neste artigo. No entanto, a Comissão considera que, dada a natureza e as características do auxílio, é evidente que as exceções previstas nestas orientações e comunicações não são aplicáveis ao caso em apreço.
(239)
Com base nos argumentos precedentes, a Comissão considera que a medida 12 envolve auxílios estatais incompatíveis com o mercado interno.
7.4. Medidas concedidas pela Finnvera
(240)
Antes de mais, a Comissão recorda, a título preliminar, que a Finlândia, no contexto da decisão N 715/2006, se comprometeu a que as atividades da Finnvera se limitariam à administração de regimes de auxílios estatais. Com base nestas premissas, a Comissão decidiu, em 25 de setembro de 2007 (data da decisão da Comissão), que a isenção do imposto sobre o rendimento concedida à Finnvera não constitui um auxílio estatal. As medidas 13 a 17 foram concedidas antes da decisão da Comissão no processo N 715/2006. A medida 18 foi concedida após a adoção da decisão da Comissão no processo N 715/2006. Por conseguinte, aquando da avaliação da medida 18, a Comissão tem de ter em conta o compromisso assumido pelas autoridades finlandesas neste caso.
7.4.1. Garantia concedida em 17 de março de 2004 (medida 13)
(241)
Para ser considerada um auxílio estatal, na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, uma medida deve ser concedida direta ou indiretamente a partir de recursos estatais e deve ser imputável ao Estado. A Finlândia não contestou que as medidas adotadas pela Finnvera consistem em recursos estatais e são imputáveis ao Estado. Nos termos da jurisprudência, os recursos de uma empresa devem ser considerados recursos estatais se o Estado for capaz, através do exercício da sua influência dominante sobre tais empresas, de orientar a utilização dos respetivos recursos (61). As medidas concedidas por uma instituição de financiamento especial, que possa ser considerada um organismo pertencente ao setor público nos termos do seu estatuto, são geralmente imputáveis ao Estado (62). O Tribunal explicou ainda a noção de imputabilidade no processo Stardust Marine (63). O Tribunal apresentou os seguintes indicadores para a determinação de imputabilidade: a integração da empresa pública nas estruturas da administração pública; a natureza das suas atividades e o exercício no mercado em condições normais de concorrência com operadores privados; o estatuto jurídico da empresa (no sentido em que pode ser regulado pelo direito público ou pelo direito comum das sociedades); a intensidade da tutela exercida pelas autoridades públicas sobre a gestão da empresa. Neste contexto, a Comissão observa que as ações da Finnvera estão sujeitas ao direito administrativo, o que indica que está estreitamente ligada à administração. A Finnvera é uma empresa de financiamento especial detida a 100 % pelo Estado, que goza de uma garantia do Estado e cuja atividade consiste, principalmente, na concessão de auxílios estatais e de financiamento que não esteja facilmente disponível no mercado, tais como créditos à exportação. Por conseguinte, embora possa verificar-se a sobreposição das suas atividades com as dos bancos comerciais, a Finnvera não exerce as suas atividades em condições normais de concorrência com operadores privados. É constituída em conformidade com o direito comum das sociedades; simultaneamente, o Estado exerce uma supervisão reforçada: nomeia os membros do Conselho Fiscal a partir dos grupos parlamentares dos partidos políticos com base na sua representação no Parlamento finlandês. A maioria dos membros do Conselho de Administração tem de ser selecionada de entre os candidatos eleitos pelos vários Ministérios (ver considerandos 56-57). Neste contexto, a Comissão considera que as medidas adotadas pela Finnvera consistem em recursos estatais e são imputáveis à Finlândia.
(242)
Quanto à questão de saber se a medida 13 confere uma vantagem ao beneficiário, contrariamente à opinião da Finlândia, a medida não foi concedida juntamente com os credores privados nas mesmas condições. Considerando que é verdade que […] e […] concederam empréstimos à Karjaportti em 2004, a Comissão não tem indicação de que os referidos bancos também tenham concedido garantias. Além disso, os empréstimos concedidos pelos dois credores privados só foram concedidos no verão de 2004, ou seja, alguns meses após a Finnvera ter concedido a medida 13, pelo que não se pode considerar que a Finnvera agiu «em conjunto» com os mesmos. O argumento da Finlândia de que a garantia foi concedida em conformidade com a Comunicação sobre as Garantias de 2000 também pode ser rejeitado. Em primeiro lugar, tal como se explica acima, a Comissão conta com a Comunicação sobre as Garantias de 2008 aquando da apreciação da medida (ver considerando 134). De acordo com o ponto 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008, a existência de auxílios estatais numa garantia estatal particular pode ser excluída se o mutuário não se confrontar com dificuldades financeiras. Uma vez que a Comissão considera que, em março de 2004, a Karjaportti já estava em dificuldade, na aceção das Orientações E&R de 1999 (ver considerandos 123-128), a aplicação da Comunicação sobre as Garantias pode ser excluída. A Finlândia também torna patente que a garantia foi sujeita a uma taxa elevada. À luz das dificuldades financeiras da Karjaportti aquando da concessão da garantia, considera-se, no entanto, que a comissão de garantia cobrada pela Finnvera não é uma comissão de mercado. De facto, o beneficiário teve custos de financiamento no total de [5-8] % relativamente ao empréstimo juntamente com a garantia, enquanto a taxa de referência aplicável na altura foi de 4,43 %, à qual teriam de ser adicionados, pelo menos, 400 pontos base, tendo em conta as dificuldades financeiras do beneficiário. Face ao exposto, considera-se que a medida confere uma vantagem à Karjaportti.
(243)
Além disso, para ser considerada um auxílio estatal, uma medida deve ser específica ou seletiva no sentido de favorecer apenas certas empresas ou certas produções. A medida 13 foi concedida à Karjaportti, uma empresa específica. Por conseguinte, a Comissão considera que a medida constitui uma vantagem seletiva para o beneficiário.
(244)
Além disso, a Comissão tem de considerar se a medida 13 é suscetível de falsear a concorrência e afetar as trocas comerciais entre os Estados-Membros. Neste contexto, a Finlândia argumenta que o elemento de auxílio da garantia era inferior ao limiar de minimis. Aquando da concessão da medida 13, era aplicável o Regulamento (CE) n.o 69/2001, de 12 de janeiro de 2001, relativo à aplicação dos artigos 87.o e 88.o do Tratado CE aos auxílios de minimis (64) («o Regulamento de minimis de 2001») (65). Um dos requisitos para a aplicação do Regulamento de minimis de 2001 é o de que o montante total dos auxílios de minimis concedidos a uma empresa não pode exceder 100 000 EUR durante um período de três anos. A garantia objeto de avaliação só ascendeu a 91 000 EUR, o que significa que respeitaria inclusive o limite máximo de 100 000 EUR se a totalidade do montante tivesse de ser tido em conta como elemento de auxílio. No entanto, há que determinar se a medida 13 tem de ser apreciada em conjunto com a medida 4, uma garantia concedida pela Cidade de Mikkeli em março de 2004, apenas 9 dias antes da medida 13, a garantia concedida pela Finnvera. Considerando que as duas garantias foram concedidas por duas entidades diferentes e cobriram dois empréstimos distintos com uma duração diferente, estes dois empréstimos substituíram um único empréstimo concedido pelo Tapiola em 1992. Nestas circunstâncias, pode considerar-se que as medidas 4 e 13 foram concedidas para a mesma finalidade, que era a de permitir a conversão do empréstimo concedido em 1992 pelo Tapiola em novos empréstimos. À luz desta ligação estreita entre as duas medidas, a Comissão considera que as medidas 4 e 13 têm de ser vistas como uma medida para efeitos de aplicação do limite máximo de 100 000 EUR do Regulamento de minimis de 2001. Quando apreciadas em conjunto, o elemento de auxílio nessas duas medidas é superior a 100 000 EUR. Por conseguinte, a Comissão conclui que a medida 13 não está abrangida pelo Regulamento de minimis de 2001.
(245)
Por último, a Finlândia argumenta que a medida 13 é a continuação de passivos já existentes e que, por esse motivo, a exposição da Finnvera não é aumentada. A Finlândia apresentou um argumento semelhante em relação à medida 4. Tal como para a medida 4, a Comissão não considera que a medida 13 seja uma mera continuação de uma medida anteriormente concedida (ver considerandos 164-165).
(246)
Face ao exposto, a Comissão conclui que a medida 13 constitui um auxílio estatal.
(247)
A Finlândia não apresentou quaisquer argumentos quanto à compatibilidade da medida 13. Uma vez que a Karjaportti estava em dificuldade quando a Finnvera concedeu a garantia (ver considerandos 123-128), a Comissão avalia, em primeiro lugar, se a medida é compatível como auxílio de emergência e à reestruturação, de acordo com as Orientações E&R. Aquando da concessão, eram aplicáveis as Orientações E&R de 1999 (66).
(248)
De acordo com as Orientações E&R de 1999, um auxílio de emergência deve cumprir determinados requisitos, que não foram todos cumpridos pela medida em questão.
(a)
Em primeiro lugar, a garantia não estava associada a um empréstimo cujo prazo de reembolso após o último pagamento à empresa dos montantes emprestados não era superior a doze meses (ponto 23, alínea b), das Orientações E&R de 1999).
(b)
Em segundo lugar, a Finlândia não forneceu quaisquer informações que indiquem que o auxílio foi autorizado para fazer face a sérias dificuldades sociais e não teve efeitos colaterais negativos inaceitáveis para outros Estados-Membros (ponto 23, alínea c), das Orientações E&R de 1999).
(c)
Em terceiro lugar, a garantia não foi reembolsada no prazo de 6 meses, nem foi elaborado um plano de reestruturação na aceção das Orientações E&R de 1999 (ponto 23, alínea d), das Orientações E&R de 1999).
(d)
Por último, não há indicações de que a garantia se limitou ao montante necessário para manter a empresa em funcionamento durante o período relativamente ao qual o auxílio foi autorizado (ponto 23, alínea e), das Orientações E&R de 1999).
(249)
Pelas mesmas razões enunciadas acima para as medidas 4 e 5 (ver considerandos 177-178), a Comissão considera que a medida 13 também não satisfaz todos os requisitos para o auxílio à reestruturação estabelecidos nas Orientações E&R de 1999. Por conseguinte, a Comissão considera que a medida não foi concedida em conformidade com as Orientações E&R de 1999.
(250)
Além disso, há que determinar se a medida 13 poderia ser compatível com base em qualquer outra das isenções previstas no artigo 107.o, n.os 2 e 3, do TFUE. Pelas mesmas razões enunciadas acima para as medidas 4 e 5 (ver considerandos 179-186), a Comissão considera que nenhuma das isenções é cumprida. Por conseguinte, a Comissão conclui que a medida 13 envolve um auxílio estatal que não é compatível com o mercado interno.
7.4.2. Empréstimo concedido em 12 de janeiro de 2006 (medida 14)
(251)
A Finlândia argumenta que a medida estava prevista no programa de reestruturação para o processo de reestruturação sob supervisão judicial e que a Finnvera adotou a medida, juntamente com os credores privados.
(252)
É verdade que a medida já estava prevista no programa de reestruturação, tanto para os credores privados como para os credores públicos da Karjaportti. De acordo com os documentos apresentados pela Finlândia, a conversão de juros teve efetivamente lugar no final de 2005 e no início de 2006. Também os credores privados converteram as suas taxas de juro em empréstimos.
(253)
Em primeiro lugar, seguindo a lógica do processo BP Chemicals (ver considerandos 189-191), há que determinar se o princípio do investidor numa economia de mercado pode ser aplicado à medida 14. Neste contexto, a Comissão observa que as medidas 4, 5 e 13 foram adotadas antes do início do processo de reestruturação sob supervisão judicial, enquanto a medida 14 foi adotada no decurso do processo. Pelos motivos referidos nos considerandos 189-191, a Comissão considera que a medida 14 pode ser dissociada das medidas 4, 5 e 13. Além disso, a medida 14 estava inclusivamente prevista no próprio programa de reestruturação, que tinha o objetivo de voltar a pôr a empresa no bom caminho.
(254)
Em segundo lugar, no que respeita à aplicação do princípio do investidor numa economia de mercado à medida em questão, a Comissão considera que os empréstimos concedidos pelos credores privados […] e […] são comparáveis ao empréstimo concedido pela Finnvera. Como credores garantidos no âmbito do processo de reestruturação sob supervisão judicial, as empresas encontram-se todas numa situação semelhante. Dado que estes empréstimos foram concedidos em condições semelhantes às do empréstimo concedido pela Finnvera (igual período de duração, prazo de reembolso comparável) e que a taxa de juro solicitada pela Finnvera foi ainda mais favorável para a Finnvera (a EURIBOR a 6 meses + 2 % resultou numa taxa de 4,643 % em 1 de janeiro de 2006) do que a taxa de juro recebida pelos credores privados (em 1 de janeiro de 2006, a EURIBOR a 3 meses + 1,5 % resultou numa taxa de 3,988 %; a EURIBOR a 3 meses + 2 % resultou numa taxa de 4,488 %), a Comissão conclui que a medida não conferiu uma vantagem à Karjaportti.
(255)
Face ao exposto, conclui-se que a medida não inclui um auxílio estatal.
7.4.3. Garantia concedida em 14 de setembro de 2006 (medida 15)
(256)
Em primeiro lugar, a Comissão considera que o beneficiário da medida é a Karjaportti, embora a contragarantia tenha sido concedida à/ao […]. A baixa taxa cobrada pelo/a […] à Karjaportti indica que o/a […] apenas concedeu a garantia à luz da garantia concedida pela Finnvera. Na verdade, de facto, o prémio de garantia pela contragarantia é pago à Finnvera pela Karjaportti, e não pelo/a […].
(257)
Em qualquer caso, a Finlândia considera que a Finnvera agiu nas mesmas condições aplicáveis aos credores privados […] e […]. É verdade que […] e […] estavam numa situação semelhante à da Finnvera. As três empresas são credores garantidos no processo de reestruturação sob supervisão judicial. Todas elas concederam empréstimos e garantias à Karjaportti no passado ([…]).
(258)
Tal como para a medida 14, seguindo a lógica do processo BP Chemicals (ver considerandos 189-191), considera-se que o princípio do investidor numa economia de mercado pode ser aplicado à medida 15, uma vez que a mesma é dissociável das medidas 4, 5 e 13 (ver considerando 253).
(259)
Em relação à medida em questão, de modo geral o empréstimo garantido foi de 1,8 milhões de EUR. A Finnvera apresentou uma contragarantia ao/à […] relativamente a apenas 16,7 % deste montante (300 000 EUR). O restante do empréstimo foi coberto por garantias de […] e […] (825 000 EUR e 675 000 EUR, respetivamente), montantes estes que não foram objeto de uma contragarantia por parte da Finnvera. Do ponto de vista da Karjaportti, o beneficiário, as despesas globais relativas à garantia contragarantida foram mais elevadas do que as relativas às garantias concedidas por […] e […]. Considerando que os dois últimos cobraram uma comissão de garantia de 1,75 % à Karjaportti, os custos totais de financiamento para a contragarantia para a Karjaportti foram de 2,9 % (1,65 % para a garantia de […] acrescidos de 1,25 % para a contragarantia). Daí resulta que a medida adotada pela Finnvera não confere uma vantagem à Karjaportti.
(260)
Face ao exposto, conclui-se que a medida não inclui um auxílio estatal.
7.4.4. Empréstimo concedido em 6 de julho de 2007 (medida 16)
(261)
Conforme descrito no considerando 110, a Finlândia argumenta que o empréstimo não envolveu um auxílio estatal, uma vez que fazia parte de uma medida mais ampla de financiamento em que os credores privados também participaram.
(262)
Tal como para a medida 14, seguindo a lógica do processo BP Chemicals (ver considerandos 189-191), considera-se que o princípio do investidor numa economia de mercado pode ser aplicado à medida 16 (ver considerando 253).
(263)
Conforme referido no considerando 254, a Comissão considera que […] e […] se encontram numa situação comparável à da Finnvera. Em relação à medida específica em apreço, é verdade que a Finnvera concedeu o empréstimo ao mesmo tempo e em condições semelhantes às de […] e […]. A duração dos empréstimos era, para todos os credores, de seis meses; para todos os empréstimos, o pagamento foi atrasado na mesma proporção (o montante em dívida para todos os credores é de aproximadamente […] % do valor inicial). Os três empréstimos foram garantidos através da mesma garantia, conforme descrito no considerando 66, e a garantia é dividida entre os credores de acordo com o risco do respetivo credor em relação ao empréstimo que concedeu. Em relação à taxa de juro, parece que a taxa de juro solicitada pela Finnvera foi ainda mais favorável para a Finnvera (a EURIBOR a 6 meses + 2,5 % resultou numa taxa de 6,847 % em 6 de julho de 2007) do que a taxa de juro recebida pelos credores privados (em 9 de julho de 2007, a EURIBOR a 1 mês + 2 % resultou numa taxa de 6,105 %). Por conseguinte, pode considerar-se que o empréstimo está em consonância com o princípio do investidor numa economia de mercado e não implica um auxílio estatal.
(264)
Face ao exposto, conclui-se que a medida não inclui um auxílio estatal.
7.4.5. Garantia concedida em 9 de janeiro de 2008 (medida 17)
(265)
Em primeiro lugar, há que determinar qual a entidade que beneficia da medida em questão, […] ou a Karjaportti. A Finnvera concedeu a contragarantia ao […], o principal banco da Karjaportti. Por sua vez, […] concedeu uma garantia à Karjaportti. […] cobrou uma taxa muito baixa à Karjaportti por esta garantia, o que indica que […] apenas concedeu a garantia à Karjaportti pelo facto de a mesma estar coberta pela contragarantia da Finnvera. A Comissão observa ainda que o pagamento do prémio de garantia pela contragarantia não foi efetuado à Finnvera pelo […], mas pela Karjaportti. Neste contexto, a Comissão considera que o beneficiário da medida é a Karjaportti.
(266)
Em segundo lugar, há que avaliar se a medida confere uma vantagem à Karjaportti. Neste contexto, a Finlândia afirma que a contragarantia não envolve um auxílio estatal, uma vez que havia outra entidade privada envolvida no acordo. Este argumento pode ser rejeitado, uma vez que a Finnvera concedeu uma contragarantia para a garantia da entidade privada envolvida, o que significa que a Finnvera e a entidade privada não estavam, de forma alguma, numa situação semelhante.
(267)
Neste contexto, a Comissão avalia a medida com base na Comunicação sobre as Garantias de 2008. Considerando que é verdade que a contragarantia da Finnvera não cobre mais de 80 % da garantia do […], a Karjaportti, enquanto beneficiário, estava em dificuldade aquando da concessão, conforme descrito em pormenor nos considerandos 123-128. Por conseguinte, a existência de um auxílio estatal não pode ser excluída com base no ponto 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008.
(268)
Mesmo que uma garantia não cumpra todos os requisitos do ponto 3.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008, a taxa paga pela garantia pode, ainda assim, justificar a conclusão de que a garantia não implica um auxílio estatal. De qualquer forma, no caso em apreço, contrariamente à opinião da Finlândia, a Comissão é de opinião que não se pode considerar que a medida não constitui um auxílio. A garantia foi concedida com uma comissão de garantia baixa, mesmo apesar de a empresa estar a enfrentar dificuldades (ver considerandos 123-128) e dos riscos para a Finnvera poderem ser considerados como significativos. Por conseguinte, considera-se que a medida confere uma vantagem à Karjaportti. A Comissão observa ainda, neste contexto, que a Finnvera, de acordo com o compromisso assumido pelas autoridades finlandesas no contexto do processo N 715/2006, não foi autorizada a conceder financiamento com base no mercado.
(269)
Além disso, a medida cumpre todos os outros requisitos para a existência de auxílios estatais. Conforme descrito no considerando 241, as medidas concedidas pela Finnvera consistem em recursos estatais e são imputáveis ao Estado. A medida 17 também é seletiva, uma vez que a única empresa que beneficia da mesma é a Karjaportti. Por último, falseia a concorrência e afeta as trocas comerciais entre os Estados-Membros.
(270)
Face ao exposto, a Comissão conclui que a medida constitui um auxílio estatal.
(271)
A Finlândia não contestou que a medida 17 era compatível com o mercado interno. De facto, quando a Finnvera concedeu a medida, a Karjaportti estava em dificuldade, na aceção das Orientações E&R de 2004 (ver considerandos 123-128). Por conseguinte, a medida só poderia ser compatível como auxílio de emergência e à reestruturação de acordo com as Orientações E&R de 2004.
(272)
De acordo com as Orientações E&R de 2004, um auxílio de emergência deve cumprir determinados requisitos, que não foram todos cumpridos pela medida em questão.
(a)
Em primeiro lugar, a garantia não se extinguiu num período de tempo não superior a seis meses após o desembolso da primeira parcela (ponto 25, alínea a), das Orientações E&R de 2004).
(b)
Em segundo lugar, a Finlândia não comunicou, nos seis meses seguintes à primeira aplicação da medida, um plano de reestruturação ou de liquidação ou uma prova de que a garantia tinha sido extinta (ponto 25, alínea c), das Orientações E&R de 2004).
(c)
Em terceiro lugar, o princípio do auxílio único (ponto 25, alínea e), das Orientações E&R de 2004) não foi cumprido, uma vez que, no passado, a empresa recebeu, por vezes, auxílios estatais incompatíveis e ilegais quando esteve em dificuldade.
(273)
A medida também não satisfaz todos os requisitos para o auxílio à reestruturação estabelecidos nas Orientações E&R de 2004.
(a)
Em primeiro lugar, a medida não depende da aplicação de um plano de reestruturação (ponto 34 das Orientações E&R de 2004). Note-se que não foi elaborado nenhum plano de reestruturação na aceção do ponto 35 das Orientações E&R.
(b)
Em segundo lugar, os beneficiários do auxílio devem contribuir de forma significativa para o plano de reestruturação através dos seus fundos próprios (ponto 43 das Orientações E&R de 2004) e, quanto às medidas em causa, não há indicação de uma contribuição própria do beneficiário.
(c)
Em terceiro lugar, devem ser adotadas medidas compensatórias a fim de evitar distorções indevidas da concorrência (ponto 38 das Orientações E&R de 2004). Tais medidas não foram previstas.
(d)
Em quarto lugar, a medida não satisfaz o princípio do auxílio único, uma vez que, no passado, a empresa tinha recebido, por vezes, auxílios estatais incompatíveis e ilegais quando esteve em dificuldade.
(274)
Por conseguinte, a Comissão considera que a medida não foi concedida em conformidade com as Orientações E&R de 2004.
(275)
Além disso, há que determinar se a medida 17 poderia ser compatível com base em qualquer outra das isenções previstas no artigo 107.o, n.os 2 e 3, do TFUE. Pelas mesmas razões enunciadas acima para as medidas 4 e 5 (ver considerandos 179-186), a Comissão considera que nenhuma das isenções é cumprida. Por conseguinte, a Comissão conclui que a medida 17 envolve um auxílio estatal que não é compatível com o mercado interno.
8. RECUPERAÇÃO
(276)
De acordo com o TFUE e com a jurisprudência consolidada do Tribunal de Justiça, a Comissão tem competência para decidir que o Estado em questão deve suprimir ou alterar um auxílio (67) quando verifica a incompatibilidade do mesmo com o mercado interno. O Tribunal tem também defendido de forma reiterada que a obrigação que incumbe a um Estado de suprimir um auxílio que a Comissão tenha considerado incompatível com o mercado interno visa restabelecer a situação previamente existente (68). Neste contexto, o Tribunal decidiu que tal objetivo é alcançado quando o destinatário tiver reembolsado os montantes concedidos a título de auxílios ilegais, perdendo portanto a vantagem de que tinha beneficiado relativamente aos seus concorrentes no mercado, e a situação anterior à concessão do auxílio for reposta (69).
(277)
Seguindo a referida jurisprudência, o artigo 14.o do Regulamento Processual estabelece que «nas decisões negativas relativas a auxílios ilegais, a Comissão decidirá que o Estado-Membro em causa deve tomar todas as medidas necessárias para recuperar o auxílio do beneficiário.»
(278)
Assim sendo, seis medidas em apreço devem ser consideradas como auxílios ilegais e incompatíveis:
-
Garantia concedida em 8 de março de 2004 pela cidade de Mikkeli (medida 4);
-
Garantia concedida em 10 de maio de 2004 pela cidade de Mikkeli (medida 5);
-
Conversão de taxas de juro não pagas em empréstimos (medida 8);
-
Reescalonamento de dívidas desde 2009 (medida 12);
-
Garantia concedida em 17 de março de 2004 pela Finnvera (medida 13);
-
Garantia concedida em 9 de janeiro de 2008 pela Finnvera (medida 17).
(279)
Devem, portanto, ser recuperadas a fim de restabelecer a situação existente no mercado antes da concessão do auxílio. A recuperação deve, assim, ter lugar a contar da data em que a vantagem foi conferida ao beneficiário, ou seja, quando o auxílio foi colocado à disposição do beneficiário, devendo o montante a recuperar ser acrescido de juros até à recuperação efetiva.
8.1. Recuperação das medidas de auxílio concedidas sob a forma de garantias
(280)
O elemento de auxílio incompatível de duas garantias concedidas pela cidade de Mikkeli em 2004 (medida 4 e medida 5) e das garantias concedidas pela Finnvera em 2005 (medida 13) e 2008 (medida 17) deve ser determinado com base nos princípios que se seguem.
(281)
Em princípio, uma garantia estatal pode incluir um auxílio tão elevado quanto o montante total do empréstimo subjacente, se o beneficiário não estiver em condições de aceder aos mercados financeiros pelos seus próprios meios (70). No caso em apreço, a Finlândia demonstrou, no entanto, que a Karjaportti ainda estava em condições de aceder aos mercados financeiros aquando da concessão das garantias, em 2004, fornecendo informações sobre os empréstimos concedidos pelos mutuantes privados ao beneficiário (ver considerando 93). Há poucas indicações sobre se a Karjaportti ainda tinha ainda acesso aos mercados em 2008, aquando da concessão da medida 17. Neste contexto, a Comissão observa que a contragarantia concedida pela Finnvera cobria apenas 80 % da garantia concedida por um credor privado, o que significa que o risco associado aos 20 % era suportado pelo credor privado. Por conseguinte, pode considerar-se que a empresa ainda estava em condições de aceder aos mercados financeiros sem a garantia de 2008.
(282)
No entanto, tendo em conta as dificuldades financeiras da Karjaportti na altura da concessão das medidas, os bancos comerciais teriam exigido uma taxa de juro proporcionalmente mais elevada do que a obtida com uma garantia estatal, uma vez que esta constitui uma segurança adicional para os bancos. Assim, a Comissão considera que a Karjaportti beneficiou de taxas de juros mais baixas, que obteve graças às garantias.
(283)
Nos termos do ponto 4.2 da Comunicação sobre as garantias de 2008, na ausência de um prémio de garantia comparável no mercado, os custos de financiamento globais do empréstimo garantido (taxa de juro mais prémio de garantia) devem ser comparados com a taxa de juro no mercado para um empréstimo semelhante sem uma garantia estatal. Em muitos casos, essa taxa de juro do mercado não está disponível. Por conseguinte, a Comissão desenvolveu, na sua Comunicação relativa à revisão do método de fixação das taxas de referência e de atualização (71) («a Comunicação sobre a Taxa de Referência de 2008»), uma metodologia financeira que, pelas razões expostas no ponto 4.2 da Comunicação sobre as Garantias de 2008, pode ser utilizada como um valor aproximado da taxa de juro do mercado.
(284)
No caso em apreço, não há qualquer indicação do valor que a Karjaportti teria pago por um empréstimo não garantido comparável. Além disso, a concessão das três garantias é anterior à crise económica e financeira. Além do mais, a Comissão considera que, devido ao tempo decorrido desde a concessão das medidas, o cálculo de uma taxa de mercado «real» para uma empresa finlandesa produtora de carne seria um exercício difícil. Por conseguinte, a Comissão utilizará a taxa de referência relevante como um valor aproximado da taxa de mercado.
8.1.1. Garantia concedida em 8 de março de 2004 (medida 4)
(285)
No que se refere à medida 4, a garantia dos empréstimos da Karjaportti podia ser considerada normal para efeitos da Comunicação sobre a Taxa de Referência de 2008. A Karjaportti forneceu uma hipoteca sobre bens imóveis e uma garantia comercial para a medida 4. Os valores registados destes dois instrumentos são bastante elevados (ver considerando 27). No entanto, há que ter em conta que a mesma garantia já tinha sido utilizada para garantir outros créditos da cidade de Mikkeli (tal como a medida 1), de modo que o montante total não estaria disponível para a medida em questão. Além disso, há que considerar que o valor real da hipoteca sobre bens imóveis, bem como o da garantia comercial, depende do valor dos bens onerados e da categoria da cidade de Mikkeli.
(286)
Neste contexto, note-se que a Finlândia não poderia fornecer uma avaliação do valor das garantias no momento da concessão da garantia. Forneceu, no entanto, duas avaliações independentes da garantia em geral, utilizadas para a elaboração do programa de reestruturação, de 15 de fevereiro de 2005 (ver considerando 43), data essa que é muito próxima da data da concessão da garantia. Neste contexto, refere-se que, à luz da categoria da cidade de Mikkeli, a hipoteca sobre bens imóveis pode ser suficiente para cobrir os seus créditos se a propriedade continuar a ser utilizada; se a Karjaportti tiver de ser liquidada, o valor da propriedade pode ser muito baixo para cobrir qualquer um dos créditos da cidade de Mikkeli. A garantia comercial pode cobrir apenas parte dos créditos da cidade de Mikkeli. Neste contexto, parece plausível considerar a garantia fornecida como uma garantia de qualidade normal.
(287)
Por conseguinte, a taxa de juro que a Karjaportti deveria ter pago por um empréstimo em condições normais de mercado, sem uma garantia, é a taxa de juro de referência de 4,43 % acrescida de um prémio de risco de 650 pontos base, o que reflete o prémio de risco aplicável a uma empresa em dificuldade que apresente uma garantia normal. Consequentemente, o montante de auxílio deve ser calculado como a diferença entre esta taxa de mercado teórica e a taxa de juro a que lhe foi efetivamente concedido o empréstimo garantido (4 %), após dedução do preço efetivamente pago pela garantia, isto é, 0 pontos base. A diferença entre estas taxas será calculada para o período em que se aplicou a taxa efetivamente concedida.
(288)
O auxílio será acrescido de juros a título da recuperação calculados desde o momento em que a diferença entre os juros teóricos e a taxa de juro à qual o empréstimo foi efetivamente concedido teria sido devida até à recuperação efetiva.
8.1.2. Garantia concedida em 10 de maio de 2004 (medida 5)
(289)
No que se refere à medida 5, a garantia podia ser considerada normal para efeitos da Comunicação sobre a Taxa de Referência de 2008. A Karjaportti forneceu a mesma garantia que para a medida 4, isto é, uma hipoteca sobre os bens imóveis situados no local de produção de Tikkala e uma garantia comercial. Além disso, foi concedido um «penhor especial» sobre o local de produção de Tikkala, com um valor registado de 1 135 268 EUR (ver considerando 29). A todas estas garantias é aplicável o mesmo raciocínio previsto para a medida 4, e parece plausível considerar a garantia fornecida como uma garantia normal.
(290)
A taxa de juro que a Karjaportti deveria ter pago por um empréstimo em condições normais de mercado, sem a garantia, é, novamente, a taxa de juro de referência de 4,43 % acrescida de um prémio de risco de 650 pontos base. Consequentemente, o montante de auxílio deve ser calculado como a diferença entre esta taxa de mercado teórica e a taxa de juro a que lhe foi efetivamente concedido o empréstimo garantido (EURIBOR a 12 meses + 0,3 %), após dedução do preço efetivamente pago pela garantia, isto é, 0 pontos base. A diferença entre estas taxas será calculada para o período em que se aplicou a taxa efetivamente concedida.
(291)
O auxílio será acrescido de juros a título da recuperação calculados desde o momento em que a diferença entre os juros teóricos e a taxa de juro à qual o empréstimo foi efetivamente concedido teria sido devida até à recuperação efetiva.
8.1.3. Garantia concedida em 17 de março de 2004 (medida 13)
(292)
A Comissão não tem conhecimento de pormenores da garantia da medida 13, pelo que só pode fornecer o método relativo à forma como a recuperação deve ser efetuada. Numa primeira fase, se a medida 13 foi, efetivamente, garantida, há que determinar o valor de tal garantia de acordo com a Comunicação sobre a Taxa de Referência.
(293)
A taxa de juro que a Karjaportti deveria ter pago por um empréstimo em condições normais de mercado, sem a garantia, é, novamente, a taxa de juro de referência de 4,43 % acrescida de um prémio de risco que reflita o valor da garantia. O elemento de auxílio deve ser calculado como a diferença entre esta taxa de mercado teórica e a taxa de juro a que lhe foi efetivamente concedido o empréstimo garantido ([2-5] %), após dedução do preço efetivamente pago pela garantia, que foi 3 %. A diferença entre estas taxas será calculada para o período em que se aplicou a taxa efetivamente concedida.
(294)
O auxílio será acrescido de juros a título da recuperação calculados desde o momento em que a diferença entre os juros teóricos e a taxa de juro à qual o empréstimo foi efetivamente concedido teria sido devida até à recuperação efetiva.
8.1.4. Garantia concedida em 9 de janeiro de 2008 (medida 17)
(295)
No que se refere à medida 17, a garantia podia ser considerada normal para efeitos da Comunicação sobre a Taxa de Referência de 2008. A Karjaportti forneceu uma garantia sob a forma de uma participação numa empresa, cujo valor garantido foi estimado pela Finnvera em […] EUR, conforme descrito em pormenor no considerando (67). A taxa de juro que a Karjaportti deveria ter pago por um empréstimo em condições normais de mercado, sem a garantia, é, novamente, a taxa de juro de referência de 5,19 % acrescida de um prémio de risco de 650 pontos base. Consequentemente, o montante de auxílio deve ser calculado como a diferença entre esta taxa de mercado teórica e a taxa de juro a que lhe foi efetivamente concedido o empréstimo garantido ([0-3] % acrescida da taxa de juro para montantes em dívida em virtude do acordo de subcontratação), após dedução do preço efetivamente pago pela garantia, isto é, 250 pontos base. A diferença entre estas taxas será calculada para o período em que se aplicou a taxa efetivamente concedida.
(296)
O auxílio será acrescido de juros a título da recuperação calculados desde o momento em que a diferença entre os juros teóricos e a taxa de juro à qual o empréstimo foi efetivamente concedido teria sido devida até à recuperação efetiva.
8.2. Recuperação dos auxílios concedidos sob a forma de conversão de juros não pagos em empréstimos (medida 8)
(297)
Há que determinar o elemento de auxílio incompatível na medida 8, um empréstimo concedido pela cidade de Mikkeli. Conforme descrito nos considerandos 45-46, a cidade de Mikkeli concedeu o empréstimo a taxas de juro mais baixas do que os credores privados da Karjaportti. Em princípio, para um empréstimo, o elemento de auxílio é calculado como a diferença entre a taxa de juro a que o empréstimo foi efetivamente concedido e a taxa de mercado. No caso em apreço, os credores privados concederam empréstimos juntamente com a cidade de Mikkeli. As taxas de juro cobradas pelos credores privados podem ser consideradas como uma indicação para uma taxa de mercado.
(298)
Consequentemente, o montante de auxílio deve ser calculado como a diferença entre a taxa de juro média cobrada pelos empréstimos concedidos pelos credores privados (EURIBOR a 3 meses + 2 % e EURIBOR a 3 meses + 1,5 %) e a taxa de juro a que o empréstimo foi efetivamente concedido (EURIBOR a 3 meses + 0,3 %).
(299)
A diferença entre estas taxas será calculada para o período em que se aplicou a taxa efetivamente concedida.
(300)
O auxílio será acrescido de juros a título da recuperação calculados desde o momento em que a diferença entre os juros teóricos e a taxa de juro à qual o empréstimo foi efetivamente concedido teria sido devida até a recuperação efetiva.
8.3. Recuperação dos auxílios concedidos sob a forma de um reescalonamento de dívidas desde 2009 (medida 12)
(301)
Há que estabelecer o elemento de auxílio incompatível na medida 12, o reescalonamento de dívidas pela cidade de Mikkeli desde 2009. Conforme descrito nos considerandos 219-226, o reescalonamento da dívida notificado foi executado com alterações. Uma vez que a Comissão não tem conhecimento dos detalhes do reescalonamento efetivamente executado, só pode fornecer o método relativo à forma como a recuperação deve ser efetuada.
(302)
O auxílio foi colocado à disposição da empresa a partir do momento em que a Osuuskunta Karjaportti se desviou do calendário de pagamentos acordado durante o processo de reestruturação sob supervisão judicial em 2006. A Comissão considera que, aquando da concessão do auxílio, a Karjaportti já não estava em condições de aceder aos mercados financeiros. Por conseguinte, o auxílio é equivalente ao montante da dívida reescalonada. Consequentemente, os valores a recuperar equivalem ao montante das dívidas reescalonadas para com a cidade de Mikkeli. Os pagamentos já efetuados podem, contudo, ser deduzidos dos montantes a recuperar.
(303)
O auxílio será acrescido de juros desde a data em que foi colocado à disposição da empresa até a recuperação efetiva.
9. CONCLUSÃO
(304)
A Comissão observa que a investigação formal em relação à garantia de 2,75 milhões de EUR, notificada mas posteriormente retirada pela Finlândia, deixou de ter objeto nos termos do artigo 8.o do Regulamento Processual.
(305)
No que diz respeito à garantia concedida em 2000 e à atribuição do terreno, nesse mesmo ano, pela cidade de Mikkeli, a Comissão considera essas medidas como auxílios estatais que são compatíveis como auxílios ao investimento à luz das OAR de 1998.
(306)
Considera-se que a aquisição de terrenos realizada em 2002 pela cidade de Mikkeli não implica um auxílio, uma vez que foi efetuada em condições normais de mercado.
(307)
As garantias concedidas pela cidade de Mikkeli em março de 2004 e maio de 2004 podem ser consideradas como auxílios estatais, tendo em conta que, aquando da concessão, a Karjaportti era uma empresa em dificuldade, na aceção das Orientações E&R de 1999. Estas medidas não são compatíveis com o mercado interno, uma vez que nenhuma das disposições do artigo 107.o, n.os 2 e 3, do TFUE foi cumprida.
(308)
As medidas adotadas no âmbito do processo de reestruturação sob supervisão judicial pela cidade de Mikkeli foram concedidas em conjunto com os credores privados comparáveis, e em condições semelhantes. Consequentemente, a Comissão conclui que o princípio do investidor numa economia de mercado foi cumprido e que as medidas não implicam auxílios estatais.
(309)
Pode considerar-se que nem a aquisição de ações pela cidade de Mikkeli nem a anulação das dívidas nas demonstrações financeiras de 2007 e 2008 constituem auxílios.
(310)
A conversão de taxas de juro não pagas num empréstimo pela cidade de Mikkeli, em dezembro de 2005, pode ser considerada como um auxílio estatal, tendo em conta que, aquando da concessão, a Karjaportti era uma empresa em dificuldade, na aceção das Orientações E&R de 2004. Estas medidas não são compatíveis com o mercado interno, uma vez que nenhuma das disposições do artigo 107.o, n.os 2 e 3, do TFUE foi cumprida.
(311)
No que se refere ao reescalonamento das dívidas acordado pela cidade de Mikkeli em 2009, note-se que se verificou um posterior reescalonamento das dívidas. Neste contexto, a Comissão considera que um credor privado não teria concordado com tal reescalonamento da dívida e que a medida constitui um auxílio estatal. Uma vez que a Karjaportti estava em dificuldade, na aceção das Orientações E&R de 2004, aquando da concessão, a medida só poderia ter sido compatível no âmbito dessas Orientações. Uma vez que nem todas as exigências foram cumpridas, conclui-se que a medida constitui um auxílio estatal incompatível.
(312)
A garantia concedida pela Finnvera em 17 de março de 2004 implica igualmente auxílios estatais, o que não é compatível com as Orientações E&R de 1999. O empréstimo concedido pela Finnvera em 12 de janeiro de 2006 não constitui um auxílio estatal, uma vez que foi concedido em conjunto com os credores privados comparáveis, e em condições semelhantes. O mesmo sucede com a garantia concedida pela Finnvera em setembro de 2006 e o empréstimo concedido em julho de 2007.
(313)
Por último, a garantia concedida em 9 de janeiro de 2008 pela Finnvera pode ser considerada como um auxílio estatal, tendo em conta que, aquando da concessão, a Karjaportti estava em dificuldade, na aceção das Orientações E&R de 2004. A medida não é compatível com o mercado interno, uma vez que nenhuma das disposições do artigo 107.o, n.os 2 e 3, do TFUE foi cumprida.
ADOTOU A PRESENTE DECISÃO:
Artigo 1.o
É encerrado o procedimento formal de investigação previsto no artigo 108.o, n.o 2, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia no que diz respeito à garantia de 2,75 milhões de EUR (medida 11), notificada mas posteriormente retirada pela Finlândia.
Artigo 2.o
As medidas que a Finlândia implementou para a Osuuskunta Karjaportti, que consistiram:
-
na aquisição de terrenos em 2002 (medida 3),
-
nas medidas adotadas no âmbito do processo de reestruturação sob supervisão judicial (medida 6),
-
na aquisição de ações da Osuuskunta Karjaportti (medida 7),
-
na anulação de dívidas nas demonstrações financeiras de 2006 e 2008 (medida 9 e medida 10),
-
no empréstimo concedido pela Finnvera em junho de 2006 (medida 14),
-
na contragarantia concedida pela Finnvera em setembro de 2006 (medida 15) e
-
no empréstimo concedido pela Finnvera em junho de 2007 (medida 16)
não constituem auxílios na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia.
Artigo 3.o
As medidas de auxílio estatal que a Finlândia implementou para a Osuuskunta Karjaportti, que consistiram:
-
numa garantia concedida em junho de 2000 (medida 1) e
-
na atribuição de terrenos nesse mesmo ano (medida 2)
são compatíveis com o mercado interno, na aceção do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia.
Artigo 4.o
As medidas de auxílio estatal que a Finlândia implementou para a Osuuskunta Karjaportti, que consistiram:
-
Na garantia concedida em 8 de março de 2004 pela cidade de Mikkeli (medida 4);
-
Na garantia concedida em 10 de maio de 2004 pela cidade de Mikkeli (medida 5);
-
Na conversão em empréstimos de taxas de juro não pagas (medida 8);
-
Na garantia concedida pela Finnvera em 17 de março de 2004 (medida 13);
-
Na garantia concedida em 9 de janeiro de 2008 pela Finnvera (medida 17);
-
No reescalonamento de dívidas desde 2009 (medida 12)
foram ilegalmente executadas pela Finlândia, em violação do disposto no artigo 108.o, n.o 3), do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia, e são incompatíveis com o mercado interno.
Artigo 5.o
1. A Finlândia procede recuperação do auxílio referido no artigo 4.o junto do beneficiário.
2. Os montantes a recuperar são acrescidos de juros desde a data em que foram colocados à disposição do beneficiário até à data da respetiva recuperação efetiva.
3. Os juros são calculados numa base composta, em conformidade com o disposto no Capítulo V do Regulamento (CE) n.o 794/2004 da Comissão.
4. A Finlândia deve cancelar todos os pagamentos pendentes do auxílio referido no artigo 4.o, com efeitos a partir da data da notificação da presente decisão.
Artigo 6.o
1. A recuperação do auxílio referido no artigo 4.o é imediata e efetiva.
2. A Finlândia assegura a aplicação da presente decisão no prazo de quatro meses a contar da data da respetiva notificação.
Artigo 7 o
1. No prazo de dois meses a contar da notificação da presente decisão, a Finlândia transmite as seguintes informações à Comissão:
(a)
o montante total (capital e juros a título da recuperação) a recuperar junto do beneficiário;
(b)
uma descrição pormenorizada das medidas já adotadas e previstas para dar cumprimento à presente decisão;
(c)
os documentos que demonstrem que o beneficiário foi intimado a reembolsar o auxílio.
2. A Finlândia mantém a Comissão informada sobre o andamento das medidas nacionais adotadas para aplicar a presente decisão até estar concluída a recuperação do auxílio referido no artigo 4.o. A simples pedido da Comissão, transmite-lhe de imediato informações sobre as medidas já adotadas e previstas para dar cumprimento à presente decisão. Fornece também informações pormenorizadas sobre os montantes do auxílio e dos juros já recuperados junto do beneficiário.
Artigo 8.o
A Finlândia é a destinatária da presente decisão.
Feito em Bruxelas, em 12 de junho de 2012.