ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 23. února 2011
o státních podporách C 38/B/04 (ex NN 58/04) a C 13/06 (ex N 587/05), které Itálie poskytla ve prospěch společností Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA a Syndial SpA
(oznámeno pod číslem K(2011) 956)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/746/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské Unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními, (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
1.1 Věc C 38/B/04
(1)
Dopisem ze dne 4. prosince 2003 upozornila právní kancelář, která zastupuje stěžovatele, Komisi na řadu článků zveřejněných v italském tisku o úmyslu italské vlády uplatnit zvýhodněné sazby za elektrickou energii ve prospěch některých podniků usazených na Sardinii.
(2)
Tyto sazby byly zavedeny článkem 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 (dále jen „nařízení z roku 2004“). Toto nařízení mělo dva různé účinky: a) zavedlo nové zvýhodněné sazby za elektrickou energii pro společnosti Portovesme Srl, ILA Spa a Eurallumina Spa a b) prodloužilo platnost zvýhodněné sazby, které již využívala společnost Alcoa Trasformazioni (výrobce surového hliníku, dále jen: „Alcoa“).
(3)
Dopisy ze dne 22. ledna 2004 a ze dne 19. března 2004 požádala Komise o vysvětlení k těmto opatřením. Itálie odpověděla dopisy ze dne 9. února 2004 a ze dne 9. června 2004. Dopisem ze dne 20. září 2004 zaslala Itálie doplňující informace.
(4)
Dopisem ze dne 16. listopadu 2004 informovala Komise Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU ve věci dotčené podpory.
(5)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(6)
Itálie zaslala připomínky dopisy ze dne 4. února 2005 a ze dne 11. února 2005.
(7)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně tří příjemců opatření a jednoho konkurenta společnosti Portovesme. Dopisem ze dne 22. března 2005 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 20. září 2005.
(8)
Dne 29. října 2008 byla věc C38/04 rozdělena na část A, která se týká opatření ve prospěch společnosti Alcoa, a na část B, která se týká společností Portovesme, ILA a Eurallumina.
(9)
Dne 19. listopadu 2009 přijala Komise konečné záporné rozhodnutí s navrácením podpory vůči společnosti Alcoa (3).
1.2 Věc C 13/06
(10)
Podle čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005 o naléhavých opatřeních v rámci akčního plánu pro hospodářský, sociální a územní rozvoj (dále jen: „zákon č. 80/2005“), prodloužily italské orgány platnost zvýhodněných sazeb za elektrickou energii ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina až do roku 2010 a dále prodloužily platnost výhodných sazeb ve prospěch společnosti Syndial SpA, výrobce chlóru, jehož závody se rovněž nacházejí na Sardinii.
(11)
Dopisem ze dne 22. července 2005 obdržela Komise oznámení konkurenta společnosti Syndial, po kterém následovala další dokumentace zaslaná toutéž společností dne 7. října 2005 a dne 7. prosince 2005.
(12)
Itálie oznámila opatření Komisi dopisem ze dne 23. listopadu 2005 a dopisem ze dne 28. listopadu 2005 poskytla také další informace.
(13)
Dopisem ze dne 22. prosince 2005 požádala Komise o doplňující informace, které italské orgány zaslaly dopisem ze dne 3. března 2006.
(14)
Zároveň tentýž konkurent společnosti Portovesme, který zasáhl do věci C 38/b/04, podal dopisem ze dne 20. ledna 2006 oznámení o novém opatření.
(15)
Dopisem ze dne 26. dubna 2006 informovala Komise Itálii o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU v souvislosti se změnami a rozšířením zvláštního režimu sazeb zavedeného zákonem č. 80/2005.
(16)
Komise požádala Itálii o doplňující informace dopisem ze dne 22. srpna 2006, na který Itálie odpověděla dne 28. září 2006.
(17)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(18)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně příjemců, dvou konkurentů společností Portovesme a Syndial a jednoho výrobce energie z obnovitelných zdrojů. Dopisem ze dne 5. října 2006 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 1. prosince 2006.
(19)
Itálie poskytla doplňující informace dopisy ze dne 16. dubna 2007, ze dne 10. května 2007, ze dne 14. května 2007 a ze dne 22. června 2010.
1.3 Oblast působnosti tohoto rozhodnutí
(20)
Toto rozhodnutí se týká jak sazeb zavedených článkem 1 nařízení z roku 2004 ve prospěch jiných příjemců, než je společnost Alcoa (dále jen: „sazby z roku 2004“), tak sazeb zavedených čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 (dále jen: „sazby z roku 2005“) a blíže určených rozhodnutími vydanými Úřadem pro elektrickou energii a plyn (AEEG).
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
2.1 Sporné sazby z roku 2004
(21)
Článek 1 nařízení z roku 2004 rozšířil „režim [sazeb] uvedený v odstavci 2 nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 (dále jen: ‚nařízení Alcoa‘)na dodávky elektrické energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na ostrovním území, jež se vyznačuje neexistencí či nedostatkem připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“.
(22)
Předpokládalo se, že tento režim sazeb bude přechodný a bude ukončen „zřízením nebo posílením připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“,avšak nejpozději dne 30. června 2007.
(23)
V praxi rozšířilo nařízení z roku 2004 zvýhodněné sazby, kterých využíval již výrobce hliníku společnost Alcoa, na tři společnosti s vysokou spotřebou energie usazené na Sardinii: Portovesme, výrobce zinku, stříbra a olova (5), ILA, výrobce opracovaných výrobků z hliníku, a Eurallumina, výrobce oxidu hlinitého (6).
(24)
Po právní stránce byly sazby zavedeny na základě rozhodnutí Úřadu pro elektrickou energii a plyn (dále jen „AEEG“).
(25)
Zpočátku rozhodnutí úřadu AEEG č. 110/04 podmiňovalo poskytnutí zvýhodněných sazeb řádným provedením oznamovacího postupu. Na základě pokynů vydaných úřadem předsedy vlády, které stanovily, že znění nařízení z roku 2004 nebylo formálně oznámeno podle předpisů o státních podporách, ale bylo Komisi pouze „předloženo“ v rámci „předběžného šetření“, provedl úřad AEEG nařízení z roku 2004 rozhodnutím č. 148/04 (7).
(26)
Tento režim příjemcům umožňoval přijímat vyrovnávací platby za stejných podmínek stanovených v nařízení Alcoa. Konkrétně pro dané výrobní místo, na které se vztahoval uvedený režim sazeb, se vyrovnávací platba vypočítala jako rozdíl mezi cenou uplatňovanou dodavatelem elektřiny do daného místa a zvýhodněnou cenou stanovenou státem, vynásobený množstvím elektrické energie spotřebované daným výrobním místem. Metoda použitá pro výpočet zvýhodněné ceny (neboli „zvýhodněné sazby“) byl stanoven nařízením Mezirezortního výboru pro ceny (CIP) č. 15/1993. Cena podléhala mechanismu indexace založenému na rozdílu v nákladech na výrobu elektrické energie v Itálii (tzv. „složka Ct“). V roce 2004 se zvýhodněná cena poskytovaná příjemcům na Sardinii pohybovala v rozmezí od 26 do 35 EUR/MWh.
(27)
Správou režimu byla pověřena Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico (vyrovnávací pokladna pro odvětví elektrické energie) (8). V praxi fungoval systém sazeb takto: příjemci předávali vyrovnávací pokladně podrobné měsíční údaje o množství spotřebované elektřiny a o cenách, které platili svým dodavatelům elektrické energie. Poté dostávali z vyrovnávací pokladny platby v hotovosti vypočítané výše uvedeným způsobem (9).
(28)
Potřebné zdroje pro financování vyrovnávacích plateb byly vybírány prostřednictvím parafiskálního poplatku uplatňovaného na všechny odběratele elektrické energie (složka A4 sazby za elektrickou energii). (10)
(29)
Ačkoli se předpokládalo, že režim bude ukončen dne 30. června 2007, jeho uplatňování bylo přerušeno na pokyn úřadu AEEG krátce poté, co Komise zahájila formální vyšetřovací řízení, v listopadu 2004 (11).
(30)
Na základě údajů poskytnutých Itálií získaly společnosti Portovesme a Eurallumina dotace na elektřinu spotřebovanou od dubna do října 2004, zatímco společnost ILA získala dotaci na elektřinu spotřebovanou od dubna do září 2004. Celkové platby (v EUR) provedené vyrovnávací pokladnou těmto třem podnikům v rámci tohoto režimu jsou uvedeny níže.
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2 Sporné sazby z roku 2005
(31)
Podle čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 rozšířily italské orgány „režim sazeb uvedený v nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 […] na dodávky energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku, jakož i chlóru a alkalických hydroxidů s odvoláním na ceny uplatňované na obdobné dodávky na evropských trzích, s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na Sardinii a jsou připojena k síti vysokého napětí. Podmínkou tohoto režimu sazeb bude uzavření dlouhodobých závazků mezi příjemci, místními orgány na Sardinii a příslušnými ministerstvy.“
(32)
Zákon č. 80/2005 tedy znovu zavedl v podstatě stejný režim sazeb zavedený v roce 2004, který rozšířil režim vyhrazený společnosti Alcoa na další příjemce s vysokou spotřebou energie sídlící na Sardinii. Konkrétně se tento zákon vztahoval pouze na společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial (výrobce chloru a alkalických hydroxidů, který zvýhodněných cen dříve nevyužíval).
(33)
Je třeba uvést, že od roku 2005 již zvýhodněná cena nevycházela z historických sazeb stanovených v nařízení Alcoa z roku 1995, ale musela být nezávisle určena úřadem AEEG tak, aby odpovídala průměrným cenám energie, které platili konkurenti příjemců na evropském trhu (12). Tato cena se každoročně aktualizovala: podle čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005 „sazební podmínky podle odstavců 11 (13) a 12 se použijí s platností od 1. ledna 2005 a budou aktualizovány Úřadem pro elektrickou energii a plyn, který bude zvyšovat nominální hodnotu sazeb o čtyři procenta ročně, nebo o průměrné procento nárůstu velkoobchodních cen zaznamenaných na hlavních evropských energetických burzách, zejména v Amsterodamu a ve Frankfurtu, v případě, že by toto procento bylo vyšší.“ V rozhodnutí č. 217/05 si úřad AEEG tento systém aktualizace vyložil způsobem, který byl pro příjemce výhodnější, neboť stanovil, že meziroční zvýšení sazeb nemůže překročit 4 %.
(34)
V témže rozhodnutí stanovil úřad AEEG zvýhodněné ceny na rok 2005 použitelné pro různá odvětví takto:
Odvětví, která využívají zvýhodněných sazeb
Zvýhodněná cena
EUR/MWh
Zpracování hliníku
50
Olovo a zinek
23
Výroba hliníku
27
Výroba chloru
27
(35)
Sazby z roku 2005 stejně jako ty z roku 2004 musely být financovány prostřednictvím parafiskálního poplatku, který platili všichni koneční odběratelé elektrické energie (složka A4 standardní sazby za elektrickou energii). Řízením finančních toků režimu byla i v tomto případě pověřena vyrovnávací pokladna.
(36)
Podmínkou využívání zvýhodněných sazeb byl závazek ze strany příjemců uskutečnit výrobní investice na Sardinii na základě průmyslových plánů, které měly být předloženy regionální samosprávě. Například společnost Portovesme se zavázala investovat do nezávislé výroby elektřiny nebo se podílet na výstavbě nových elektráren.
(37)
Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 podle čl. 108 odst. 3 SFEU. Podmínkou vyplácení sazeb pro rok 2005 bylo schválení režimu Komisí. Uvedené sazby proto nebyly zavedeny.
2.3 Řízení před vnitrostátními soudy
(38)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi Spa (podniky aktivní v oblasti výroby chloru a alkalických hydroxidů, které nejsou usazeny na Sardinii) podaly ke Krajskému správnímu soudu regionu Lombardie žalobu (14) proti rozhodnutím vydaným úřadem AEEG, jimiž se provádí čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005, s tím, že tato opatření údajně vedla k protiprávnímu poskytnutí státních podpor a porušení dalších vnitrostátních předpisů (15). Dne 27. listopadu 2006 pozastavil Krajský správní soud regionu Lombardie vnitrostátní řízení v očekávání závěrů šetření týkajícího se státních podpor, které zahájila Komise věcí C 13/06.
2.4 Kumulace s předešlými neslučitelnými podporami - Deggendorf
(39)
Po zahájení řízení Itálie upřesnila, že společnost Eurallumina nevrátila neslučitelnou podporu, která byla předmětem věci C 80/01 (16) (podpora na výrobu oxidu hlinitého), ale že podle uvedené společnosti vydal autonomní region Sardinie dne 8. května 2006 příkaz k navrácení v souvislosti s tímto opatřením.
3. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ PODLE ČL. 108 ODST. 2 SFEU
(40)
Komise rozhodla o zahájení formálního vyšetřovacího řízení z níže uvedených důvodů:
3.1 Věc C 38/B/04
(41)
Ve svém rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení (17) Komise posuzovala, zda je možné se domnívat, že sazby pro rok 2004 ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina nepředstavují státní podporu na základě argumentace, že jsou obdobné jako historická zvýhodněná sazba poskytnutá společnosti Alcoa v roce 1996, kterou Komise ve svém rozhodnutí ze dne 4. prosince 1996 (18) nepovažovala za státní podporu (dále jen: „rozhodnutí Alumix“).
(42)
V této souvislosti Komise uvedla, že nová sazba se zdá být odlišná od sazby Alumix v tom smyslu, že tato sazba byla poskytnuta přímo podnikem ENEL, italským monopolním dodavatelem elektrické energie, zatímco nová sazba předpokládá selektivní zásah státu za účelem vyrovnání rozdílu mezi tržní cenou dohodnutou příjemci se svými dodavateli energie a zvýhodněnou cenou stanovenou v roce 1996. Komise dospěla k závěru, že nařízení z roku 2004 pouze nerozšiřuje oblast působnosti stávajícího opatření, které nepředstavuje státní podporu, na nové příjemce, ale spíše zavádí nový režim ve prospěch zúčastněných tří podniků za pomoci finančního mechanismu, který je velmi odlišný od sazby Alumix.
(43)
Rozhodnutí o zahájení řízení zařadilo sazby zavedené nařízením z roku 2004 mezi provozní podpory a posuzovalo, zda může být tato podpora schválena na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře (19) (dále jen: „pokyny k regionální podpoře“), vzhledem k tomu, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise vyjádřila pochybnosti, pokud jde o možnost schválit předmětnou podporu na tomto základě, neboť se nezdálo, že by tato podpora ad hoc poskytnutá omezenému počtu podniků napomáhala regionálnímu rozvoji.
(44)
Komise vyjádřila své rozpaky, pokud jde o skutečnost, že opatření může mít za následek snížení daňové sazby použitelné na elektrickou energii. Toto snížení mělo mít svůj právní základ ve směrnici Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (20).
3.2 Věc C 13/06
(45)
Ve svém rozhodnutí ze dne 27. dubna 2006 týkajícím se zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise definovala režim sazeb z roku 2005 jako novou provozní podporu.
(46)
Komise posuzovala, zda může být zvýhodněná sazba schválena jako regionální provozní podpora na základě pokynů k regionální podpoře s ohledem na skutečnost, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(47)
Přes opakovaná tvrzení Itálie, že vysoké ceny elektřiny na Sardinii brání rozvoji ostrova, dospěla Komise k závěru, že Itálie nedoložila, že by ceny na Sardinii byly podstatně vyšší, a to ať v průměru, nebo zejména pro podniky s vysokou spotřebou energie (21). Komise zdůraznila, že existence nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie na Sardinii může podněcovat výrobce, aby elektrickou energii prodávali za co nejnižší možnou cenu, pouze do okamžiku, kdy jim dokončení projektů propojení energetických sítí (předpokládané na rok 2010) umožní vyvážet elektrickou energii vyrobenou na Sardinii.
(48)
Itálie také nevysvětlila, z jakého důvodu představují vyšší ceny regionální znevýhodnění, ani jak by daná sazba přispěla k regionálnímu rozvoji. Komise proto vyjádřila pochybnosti o nezbytnosti podpory.
(49)
Komise rovněž vyjádřila pochybnosti o skutečnosti, že je tato podpora ad hoc přiměřená regionálním znevýhodněním, zejména vzhledem k metodě výpočtu zvýhodněné ceny, která nijak nesouvisí s cenami uplatňovanými ve zbytku Itálie, ale vychází z průměrných cen uplatňovaných v Evropě vůči odběratelům s vysokou spotřebou energie.
(50)
Komise uvedla, že doba trvání opatření překračuje pět let (obvykle maximální doba povolená pro regionální provozní podpory) a že podpora se v reálných hodnotách postupně nesnižuje, protože zvýšení sazeb je omezeno na 4 %.
(51)
Pokud jde o období, na něž se vztahují pokyny k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013 (22), Komise uvedla, že Sardinie již není způsobilá pro regionální podpory podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, a zejména pro provozní podpory. Komise se domnívala, že ačkoli pokyny k regionální podpoře povolují přechodnou dobu dvou let na postupné zrušení stávajících provozních podpor, nezdá se vhodné umožnit zavedení nových provozních podpor na dobu několika měsíců a plánovat jejich postupné zrušení, zejména s ohledem na vyjádřené pochybnosti i na negativní vliv podpory na hospodářskou soutěž.
(52)
Závěrem vyjádřila Komise pochybnosti také o možnosti schválit zvýhodněnou sazbu pro společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial, ať už z titulu regionální podpory, či na jakémkoli jiném základě, který však Itálie neuvedla.
(53)
Konečně, pokud jde o společnost Eurallumina, Komise uvedla, že tato společnost dosud nevrátila protiprávní a neslučitelnou státní podporu (23), a že tedy na základě věci Deggendorf (24) není způsobilá pro žádné nové opatření podpory.
4. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1 Věc C 38/B/04
(54)
Výzva Komise k podání připomínek k rozhodnutí z roku 2004 o zahájení důkladného formálního vyšetřovacího řízení vyvolala reakce ze strany původního stěžovatele, některých příjemců (Portovesme, Eurallumina a Alcoa) a jiných zúčastněných stran. V předmětném případě jsou shrnuty pouze připomínky, které se týkají zvýhodněné sazby ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina. Zejména nebyly zahrnuty připomínky formulované společností Alcoa, neboť ty byly vyčerpávajícím způsobem projednány v konečném rozhodnutí týkajícím se konkrétně uvedené společnosti (25).
4.1.1 Připomínky podané společností Portovesme
(55)
Podle společnosti Portovesme je účelem zvýhodněné sazby kompenzovat selhání trhu, a zejména neschopnost nedávno liberalizovaného trhu s elektřinou na Sardinii poskytnout konkurenceschopné ceny z důvodu velké tržní síly zavedených provozovatelů. Společnost Portovesme tvrdí, že společnosti ENEL e Endesa (jejichž zařízení na výrobu elektrické energie na Sardinii byla následně převedena na společnost E.ON) představují duopol a udržují ceny elektrické energie na Sardinii uměle na úrovni průměrných italských cen, ačkoli ceny na Sardinii by měly být ve skutečnosti značně nižší, zejména pro větší odběratele elektřiny, vzhledem k nadměrné kapacitě výroby elektřiny, která by měla výrobce nutit elektrickou energii prodávat za konkurenční ceny.
(56)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena, které využívá, odpovídá ceně, které by společnost dosáhla za běžných tržních podmínek, tj. kdyby trh s elektrickou energií fungoval správně.
(57)
Podle uvedené společnosti vyrovnávací platby získávané od vyrovnávací pokladny (ve výši 37 EUR/MWh) uvádějí do souladu cenu elektřiny, kterou platí společnost Portovesme, s cenami, které platí její hlavní konkurenti, a nenarušují hospodářskou soutěž, protože všichni výrobci zinku v EU platí stejné ceny a opatření pouze kompenzuje konkurenční znevýhodnění, které společnost pociťuje z důvodu strukturálních problémů Sardinie (včetně absence zemního plynu).
(58)
Podle vyjádření společnosti Portovesme jsou kovy jako zinek, hliník a olovo komoditami, jejichž světová referenční cena je stanovována na londýnské burze kovů. Místní rozdíly ve výrobních nákladech nevedou k rozdílným cenám na světové úrovni. Zejména výroba zinku společnosti Portovesme je tak nepatrná (méně než 1 % světové výroby), že nemůže ovlivňovat světové ceny.
(59)
Bez zvýhodněné sazby by byla společnost Portovesme nucena své vlastní zařízení uzavřít. Toto uzavření by však nebylo ve prospěch ostatních výrobců zinku v Unii, protože ti by nebyli schopni navýšit vlastní výrobu a přebytek poptávky by byl překlenut vývozem ze třetích zemí. Portovesme uzavírá tvrzením, že zvýhodněná sazba neovlivňuje hospodářskou soutěž a obchod v Unii.
(60)
Navíc podle společnosti Portovesme vyrovnávací platby poskytované vyrovnávací pokladnou nezahrnují žádný převod státních prostředků, protože vyrovnávací pokladna pouze přerozděluje soukromé fondy pocházející od konečných odběratelů.
(61)
Společnost Portovesme uvádí, že odběr elektřiny energeticky náročnými odvětvími je důležitý, aby byla zajištěna bezpečnost a plynulost dodávek na Sardinii a aby se zamezilo neefektivní výrobě elektrické energie, která by pro konečné odběratele znamenala vyšší náklady.
(62)
Konečně tato společnost zdůrazňuje, že kdyby byla nucena uzavřít své vlastní zařízení, mělo by to vážný dopad na regionální výrobní síť, neboť by došlo ke ztrátě 790 přímých a 500 nepřímých pracovních míst.
4.1.2 Připomínky podané společností Eurallumina
(63)
Společnost Eurallumina upřesnila, že náklady na výrobu oxidu hlinitého v Evropě jsou vyšší než v jiných regionech světa, zejména z důvodu vyšších cen elektřiny a paliv, a rovněž z důvodu nákladů na dopravu bauxitu (26). Tyto vyšší náklady nemohou být převedeny na vyšší ceny, protože cena oxidu hlinitého se určuje na londýnské burze kovů a nemohou ji určovat jednotliví výrobci. Podle uvedené společnosti pociťuje tedy evropská výroba oxidu hlinitého vůči zbytku světa konkurenční znevýhodnění.
(64)
Kromě obecných problémů, které postihují evropské rafinérie oxidu hlinitého, poukazuje společnost Eurallumina také na konkrétní problémy Sardinie, které místním podnikům brání využívat výhod liberalizace trhu s elektrickou energií, zejména tržní síla zavedených provozovatelů (viz také připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Jako konkrétní znevýhodnění výroby oxidu hlinitého na Sardinii společnost Eurallumina dále uvádí absenci zemního plynu, neboť pro získání velkých množství páry nezbytných pro výrobu je nutné používat nákladnější těžký olej.
(65)
Podle společnosti Eurallumina po liberalizaci způsobila tržní síla výrobců elektřiny na Sardinii zvýšení cen elektrické energie: bez sazby by Eurallumina platila za své dodávky elektřiny 65,95 EUR/MWh oproti 44 EUR/MWh, což byla obvyklá cena před liberalizací. Sazba z roku 2004 cenu snížila na 35 EUR/MWh.
(66)
Stejně jako Portovesme také Eurallumina tvrdí, že kdyby byla nucena trh opustit, nemohla by být nahrazena jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého, jejichž výrobní kapacity jsou již maximálně naplněny, a prázdné místo, které by Eurallumina zanechala, by zaplnil dovoz ze třetích zemí. Uzavření by vedlo ke ztrátě 400 přímých a 250 nepřímých pracovních míst (27). Jelikož je Eurallumina jediným dodavatelem oxidu hlinitého do hutě Alcoa, uzavření zařízení na výrobu oxidu hlinitého by podle ní mohlo ohrozit také životaschopnost společnosti Alcoa na Sardinii.
(67)
Eurallumina tedy tvrdí, že sazba zavedená nařízením z roku 2004 je nezbytná v očekávání rozvoje nových infrastruktur, které odstraní hlavní faktory konkurenčního znevýhodnění, které pociťuje průmysl na Sardinii.
4.1.3 Připomínky dalších třetích zúčastněných stran
(68)
Jeden z konkurentů společnosti Portovesme (tentýž, který věc oznámil Komisi) zasáhl i po zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Předložil analýzu sazby, v níž dospěl k závěru, že zvýhodněná sazba z roku 2004 představuje protiprávní státní podporu. Stěžovatel zejména uvádí, že sporný režim sazeb se zásadně liší od historické sazby Alumix poskytnuté společnosti Alcoa a nelze jej považovat za podporu. Pokud jde o případnou slučitelnost opatření, stěžovatel tvrdí, že toto opatření nemůže být schváleno ani jako regionální provozní podpora, ani jako podpora na restrukturalizaci, a mělo by tedy být prohlášeno za neslučitelné.
(69)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi (působící v odvětví výroby chloru a alkalických hydroxidů) podaly své připomínky k sazbám z roku 2004 v červenci 2005, po uplynutí měsíční lhůty pro podání připomínek k zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Navzdory zpoždění tyto společnosti žádaly, aby byly považovány za zúčastněné strany. Ve svých připomínkách uvedené společnosti dospěly k závěru, že jak sazby z roku 2004, tak sazby z roku 2005 představují protiprávní a neslučitelné státní podpory.
4.1.4 Připomínky Itálie
(70)
Itálie zdůrazňuje, že na trhu s elektrickou energií v Unii ještě nebylo zcela dosaženo hospodářské soutěže, jak uznává sama Komise ve své čtvrté Výroční zprávě o zavádění vnitřního trhu s plynem a elektřinou (28). Podniky, a zejména ty, které mají velkou spotřebu elektrické energie, si nemohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektřinu v různých členských státech za srovnatelných podmínek. Tyto obtíže nejsou spojeny s obchodní kapacitou těchto podniků, ale jsou výsledkem strukturálních nedostatků trhů s energií. Aktuální situace na trhu s energií v Unii má negativní dopad na volnou hospodářskou soutěž na trzích s výrobky odběratelů s vysokou spotřebou energie.
(71)
V Itálii navzdory liberalizaci daného odvětví existují konkrétní strukturální nedostatky, jako je například nedostatečné propojení jednotlivých částí vnitrostátních sítí a koncentrovaná struktura trhu. Za těchto okolností nepřinesla liberalizace lepší ceny pro odběratele s vysokou spotřebou energie. Problémy jsou zvláště naléhavé na Sardinii, kde je propojení omezené.
(72)
Itálie proto tvrdí, že zvláštní režim sazeb by s ohledem na profil poptávky měl být považován za odůvodněné regulační opatření, jež simuluje mechanismy, které by měly fungovat na plně konkurenčním trhu. Takovýto zásah by obnovil rovné podmínky mezi velkými průmyslovými odběrateli elektrické energie, kteří působí v různých členských státech, a odstranil zeměpisné znevýhodnění, které postihuje společnosti usazené na Sardinii. Režim by předjímal vliv očekávaný od procesu liberalizace. Podle Itálie byla obdobná opatření provedena i v dalších členských státech, v nichž odběratelé s velkou spotřebou energie využívají regulovaných sazeb za elektrickou energii.
(73)
Podle Itálie sleduje nařízení z roku 2004 další dva cíle: udržet zaměstnanost na Sardinii, koncentrovanou v hutnickém průmyslu, a zachovat dostatečnou úroveň poptávky pro odvětví výroby elektrické energie na Sardinii, které pociťuje nadměrnou kapacitu výroby.
(74)
Itálie tvrdí, že nový režim sazeb je ve skutečnosti stejný jako historická sazba Alumix, kterou Komise nepovažovala za státní podporu. Rozdíly mezi starým a novým režimem jsou způsobeny výlučně novou „strukturou sazeb“, kterou si vyžádalo vytvoření liberalizovaného trhu s elektrickou energií.
(75)
Itálie tvrdí, že režim sazeb nepředstavuje státní podporu. Pokud jde o použití státních prostředků, Itálie uvádí, že režim sazeb je srovnatelný s režimem, o kterém ve věci PreussenElektra (29) Soudní dvůr prohlásil, že nezahrnuje státní prostředky. Vyrovnávací pokladna nemůže jako „technický účetní orgán systému“ volně nakládat s prostředky, které spravuje. Skutečnost, že AEEG a ministerstvo financí mohou vykonávat určitou kontrolu nad její činností, neznamená, že stát může s předmětnými prostředky libovolně nakládat. Podle Itálie jsou tedy prostředky použité pro financování mechanismu sazeb zcela soukromé.
(76)
Itálie dále tvrdí, že sazba nemá žádný vliv na obchod uvnitř Unie a nemůže narušit hospodářskou soutěž z důvodů spojených s existencí světové ceny předmětných výrobků, které jsou komoditními výrobky (viz připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Výroba těchto kovů v EU a v Itálii navíc nenarůstala stejným tempem jako poptávka. Například v roce 2005 pokrývala domácí výroba pouze 12 % italské poptávky po hliníku, 55 % po zinku a 80 % po olovu. Výroba těchto kovů v Unii i v Itálii tedy vykazuje rostoucí schodek, zatímco stále větší podíl poptávky je uspokojován vývozy ze třetích zemí. Pokud by italský hutnický průmysl zanikl, žádný nový subjekt v Unii by nemohl kapacity zaniklé v Itálii nahradit, protože výrobní zařízení jsou již provozována na plný výkon a žádný nový subjekt ani stávající výrobce by se nepokoušel zvyšovat své kapacity, neboť si vůbec nemůže být jist, zda bude moci dlouhodobě odebírat elektrickou energii za rozumné ceny. Udržení těchto výrobních kapacit v Itálii tedy nemůže poškozovat hospodářskou soutěž. Jelikož zvýhodněná sazba není nižší než ceny elektrické energie, které v průměru platí konkurenti příjemců, nepodporuje vývoz ze Sardinie do jiných členských států.
(77)
Itálie tvrdí, že i kdyby Komise dospěla k závěru, že opatření představuje státní podporu, mohla by být sazba považována za slučitelnou s vnitřním trhem z titulu regionální provozní podpory, pro kterou je Sardinie způsobilá na základě výjimek podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(78)
Podle Itálie nedostatky trhu s elektřinou na Sardinii (koncentrace trhu, nedostatečné propojení, nadměrná kapacita výroby elektrické energie), jakož i nedostatečný přístup k infrastruktuře pro rozvod plynu představují regionální znevýhodnění, které má sazba kompenzovat.
(79)
Itálie připomíná, že ceny elektrické energie na jejím území jsou pro odběratele s vysokou spotřebou energie oproti evropskému průměru o 38 % vyšší. Způsobuje to problém z hlediska konkurenceschopnosti, který na Sardinii dále prohlubují nedostatky místního trhu s elektrickou energií a chybějící přístup k rozvodné síti zemního plynu.
(80)
Itálie tvrdí, že opatření přispívá k regionálnímu rozvoji, protože hutnictví významně přispívá k hospodářství a úrovni zaměstnanosti na Sardinii (v hutnictví pracuje 12 % zaměstnaných osob a toto odvětví tvoří 12,2 % regionálního HDP ve zpracovatelském průmyslu). Tato sazba má pozitivní dopad na zaměstnanost i na zachování společenských a hospodářských struktur ostrova.
(81)
Podle Itálie je sazba přiměřená znevýhodnění, jež příjemci pociťují, neboť pouze vyrovnává ceny elektrické energie, které platí výrobci na Sardinii, cenám, které v průměru platí jejich konkurenti v rámci Unie.
(82)
Sazba je navíc krátkodobá a přechodná, protože by zůstala v platnosti pouze do úplného dokončení infrastrukturních projektů, jejichž cílem je zlepšit propojení s elektrickými a plynárenskými sítěmi (nový propojovací kabel SAPEI a plynovod GALSI (30).
(83)
Podle Itálie je opatření navíc degresivní, protože zvýhodněná cena je indexována na základě rozdílů v cenách paliv a může se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnná.
4.2 Věc C 13/06
4.2.1 Připomínky podané společností Portovesme
(84)
Společnost Portovesme se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií (viz 87. až 104. bod odůvodnění), na které se odkazuje.
4.2.2 Připomínky společnosti Eurallumina
(85)
Také společnost Eurallumina se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií, na které se odkazuje.
4.2.3 Připomínky dalších zúčastněných stran
(86)
Titíž konkurenti společností Portovesme a Syndial, kteří podali připomínky ve věci C 38/b/04, zasáhli také v dotčeném řízení. Obě společnosti zdůrazňují skutečnost, že předmětné opatření představuje provozní podporu, která by měla být považována za neslučitelnou s vnitřním trhem.
4.2.4 Připomínky Itálie
(87)
Itálie tvrdí, že sazby z roku 2005 se velmi liší od sazeb uplatňovaných v roce 2004, neboť již splňují požadavky pokynů k regionální podpoře.
(88)
Ačkoli by podle Itálie mohly být dané sazby na základě povrchního posouzení považovány za provozní podporu, ve skutečnosti tvoří tyto sazby součást řady opatření, jejichž cílem je podpořit regionální rozvoj na Sardinii. Itálie zdůrazňuje zejména úzkou vazbu mezi sazbami a závazkem dlouhodobě investovat, který je požadován od příjemců. Navíc ustanovení, které vyžaduje, aby opatření před jeho provedením schválila Komise, podle Itálie dokládá, že se jedná o regionální podporu.
(89)
Klíčem této strategie je memorandum o porozumění podepsané regionem Sardinie a příjemci. Memorandum je tvořeno těmito prvky:
a)
výrobní investice popsané v průmyslových plánech předložených příjemci;
b)
rychlé schválení realizace infrastruktur k propojení energetických sítí, které příjemcům umožní přístup k dodávkám energie za konkurenční ceny (plynovod GALSI a propojovací kabel SAPEI);
c)
udělení integrované koncese pro těžbu uhlí v lokalitě Sulcis a pro výstavbu/řízení nové uhelné elektrárny pro dodávku elektřiny příjemcům a
d)
zvýhodněné sazby.
(90)
Itálie se domnívá, že sazby musí být považovány za nástroj hospodářské politiky, jejímž cílem je zachránit odvětví ohrožená vysokými cenami energie, která by se jinak přesunula mimo Itálii a mimo Evropu z důvodu agresivní hospodářské soutěže ze strany společností mimo EU, které mají nižší výrobní náklady. Sazby by byly uplatňovány až do okamžiku dokončení plánovaných infrastruktur a dosažení konkurenčního vnitřního trhu s energií. Opatření by bylo v souladu s duchem regionálních podpor, protože by podporovalo hospodářský růst a zaměstnanost na ostrově, kde energeticky náročné výroby pociťují konkurenční znevýhodnění způsobené nejen nedostatečnou úrovní liberalizace trhu s elektřinou, ale také mimořádně nedostatečnou infrastrukturou Sardinie, pokud jde o připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu.
(91)
Na podporu tohoto integrovaného přístupu Itálie cituje První zprávu skupiny na vysoké úrovni pro konkurenceschopnost, energetiku a životní prostředí (31),v níž se uvádí, že proces liberalizace energetického odvětví nepřinesl uspokojivé výsledky a že je nezbytné zlepšit propojení, a očekává se uzavírání dlouhodobých dodavatelských smluv s předvídatelnými nebo partnerskými cenami mezi odběrateli a dodavateli elektrické energie. V této souvislosti Itálie zdůrazňuje, že zásahy plánované pro Sardinii jdou přesně tímto směrem, a dodává, že zároveň jsou zapotřebí krátkodobá opatření, jako jsou předmětné sazby, aby byla zaručena konkurenceschopnost průmyslu na Sardinii a jeho přežití až do okamžiku dokončení plánovaných investic, které vyřeší strukturální problémy.
(92)
Itálie tvrdí, že není možné porovnávat ceny elektrické energie, které platí příjemci na Sardinii, s cenami elektrické energie, které v průměru platí obdobné podniky na italském poloostrově, neboť podniky s vysokou spotřebou energie nakupují elektřinu na základě dvoustranných smluv, které nejsou veřejně dostupné. Podle Itálie Komise chybuje, pokud porovnání zakládá na cenách zaznamenaných na energetických burzách, neboť pouze minimální část dodávek elektrické energie těchto podniků je nakupována na uvedených burzách.
(93)
Podle Itálie mohou být ceny vyjednané na základě dvoustranných smluv pro odběratele výhodné pouze v případě, že si odběratelé mohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektrickou energii vyrobenou konkurenčními technologiemi. Toto není možné na Sardinii, kde elektrárny nemohou vyrábět cenově dostupnou energii, neboť nemají přístup k zemnímu plynu. Od nových investic do moderních výrobních závodů odrazuje také omezené propojení energetických sítí, které znemožňuje vývoz elektřiny. Dalším faktorem je koncentrace trhu a úloha, kterou hrají zavedení provozovatelé.
(94)
Podle Itálie může být za těchto okolností uplatňování sazeb, které stabilizují ceny elektrické energie, až do dosažení účinnější hospodářské soutěže na trhu s elektřinou odůvodněné. Itálie znovu tvrdí, že zvýhodněné sazby podporují fungování plně konkurenčního trhu.
(95)
Pokud jde o existenci nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie, která vzbudila u Komise pochybnosti, zda jsou ceny elektřiny na Sardinii oproti italskému poloostrovu vyšší (neboť nadměrná kapacita by měla výrobce podněcovat spíše k tomu, aby velkým odběratelům prodávali za konkurenční ceny - viz 47. bod odůvodnění), Itálie tvrdí toto: nadměrná výrobní kapacita Sardinie nemůže vést ke snížení cen pro odběratele, protože v tomto konkrétním případě je nadměrná kapacita způsobena omezeným propojením, které vyžaduje vytváření významné kapacitní rezervy (32) s cílem zaručit plynulost dodávek elektřiny na ostrově. Jelikož však náklady na tuto rezervu nesou všichni koneční odběratelé, nemají dodavatelé elektrické energie zájem prodávat elektřinu vyrobenou za pomoci této nevyužité kapacity za konkurenceschopnější ceny.
(96)
Podle Itálie je podpora přiměřená, protože cena stanovená úřadem AEEG na rok 2005 (viz 34. bod odůvodnění) odpovídá průměrné ceně, kterou v Unii platí konkurenti příjemců, objektivně vypočítané regulačním orgánem. Itálie dále připomíná, že v roce 2005 platily v dalších členských státech s regulovanými sazbami velké průmyslové subjekty za své dodávky elektřiny dokonce ceny ve výši pouhých 25 EUR/MWh.
(97)
Na základě výše uvedeného Itálie popírá údaje předložené stěžovateli, které podle jejího názoru nejsou metodologicky správné, neboť nadhodnocují průměrné ceny elektřiny, které platili konkurenti příjemců v Unii.
(98)
Podle Itálie je doba trvání režimu (šest let místo pěti) odůvodněná potřebou vyčkat na dokončení energetické infrastruktury.
(99)
Itálie dále tvrdí, že bylo dodrženo kritérium postupného snižování, neboť sazby se aktualizují na základě váženého průměru rozdílů zaznamenaných na burzách v Amsterodamu a ve Frankfurtu a mohou se pouze zvyšovat, nikoli snižovat.
(100)
Sazby jsou navázané na rozdíly v cenách na energetických burzách, protože podle Itálie tyto burzy představují objektivní referenci, která odráží celosvětový vývoj cen energie. Itálie však tvrdí, že skutečné zvýšení cen pro velké odběratele energie v Unii je obvykle výrazně nižší než navýšení zaznamenané na energetických burzách (neboť tito odběratelé platí sazby vyjednané dvoustrannými smlouvami nebo, v případě regulovaných sazeb, ceny stanovené státem, tzn. sazby, které méně podléhají výkyvům).
(101)
Itálie proto dospěla k závěru, že meziroční zvyšování sazeb na Sardinii o 4 % odpovídá navyšování cen energie uplatňovanému vůči jejich přímým konkurentům v Unii.
(102)
Itálie zdůrazňuje, že v Unii existují opatření, která mají rovnocenné účinky jako sporné znevýhodněné sazby, a domnívá se, že všechna by měla být posuzována stejně, bez ohledu na jejich formu, neboť společným cílem všech těchto opatření je zajistit přežití energeticky náročných odvětví v Unii a zabránit jejich přemisťování mimo vnitrostátní území.
(103)
Itálie se domnívá, že ačkoli Sardinie není od roku 2007 pro čerpání regionálních provozních podpor způsobilá, pokyny k vnitrostátní regionální podpoře umožňují postupné opuštění stávajících režimů v okamžiku, kdy některý region přestane být způsobilý pro výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise by proto mohla opatření schválit ještě podle pokynů k regionální podpoře z roku 2007. V každém případě Itálie tvrdí, že sporné opatření nelze považovat za běžnou provozní podporu.
(104)
Itálie znovu zdůrazňuje, že sazby nemají na obchod mezi členskými státy vliv, z důvodů již uvedených v 76. bodě odůvodnění pro hliník, zinek a olovo. Stejná úvaha by platila pro chemický průmysl. Itálie zdůrazňuje, že v roce 2003 překročil dovoz chemických výrobků do Itálie vývoz a že výroba v Unii i výroba v Itálii je od roku 2001 na ústupu. Pokud jde konkrétně o výrobu PVC, která představuje největší spotřebu chlóru, vykazuje výroba v Itálii schodek (v roce 2002 bylo vyrobeno pouze 470 000 tun PVC oproti spotřebě ve výši 970 000 tun).
5. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
5.1 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
(105)
Opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jsou-li kumulativně splněny tyto podmínky: opatření a) ekonomicky zvýhodňuje příjemce; b) je poskytováno státem ze státních prostředků; c) je selektivní; d) ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušit hospodářskou soutěž v Unii.
5.1.1 Existence zvýhodnění
(106)
Na základě režimu sazeb z roku 2004 a z roku 2005 stát zasáhl s cílem dotovat cenu elektřiny vyjednanou příjemci a jejich dodavateli. Pokud by například v roce 2004 neexistovaly vyrovnávací platby, platily by společnosti Portovesme a Eurallumina na základě dvoustranných dodavatelských smluv v té době platných 63 EUR/MWh (33) resp. 65,95 EUR/MWh. Tyto údaje poskytla Itálie a samotní příjemci, a nejsou tedy napadány.
(107)
Podle údajů poskytnutých Itálií překračovala v roce 2005 cena elektřiny vyjednaná společností Syndial s jejím dodavatelem 60 EUR/MWh (zatímco zvýhodněná sazba by cenu snížila na 27 EUR/MWh). Základem obou opatření bylo, aby stát příjemcům kompenzoval dodatečné náklady vzniklé v souvislosti s nákupem elektřiny na Sardinii vzhledem k cenám, které v průměru platili jejich konkurenti v Unii.
(108)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena odpovídá ceně, která by převažovala na plně konkurenčním trhu, a proto nepřináší žádné zvýhodnění. Komise tuto argumentaci již zamítla ve věci Alcoa, v níž se jednalo o prakticky totožné sazby. Ani soudy Společenství, ani Komise nikdy při posuzování existence zvýhodnění nepřihlížely k podmínkám, které převažují na účinnějším hypotetickém trhu. Referenční rámec vždy odpovídá podmínkám převažujícím na daném reálném trhu (34).
(109)
Výše uvedená argumentace navíc předpokládá, že špatné fungování trhu je důvodem k tomu, aby členský stát stanovil ceny simulující podmínky účinné hospodářské soutěže (viz vyjádření Itálie v 72. bodě odůvodnění).
(110)
Tato logika není přijatelná, neboť je v rozporu se zásadou, která je pevně zakotvena v judikatuře Společenství, a sice že „okolnost, že se jeden členský stát snaží jednostrannými opatřeními přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém hospodářském odvětví podmínkám, které převažují v jiných členských státech, nemůže tato opatření zbavit povahy státní podpory“ (35). Komise se domnívá, že výše uvedená zásada se obdobně vztahuje i na případy, kdy členský stát usiluje o přiblížení podmínek hospodářské soutěže k podmínkám, které převažují na plně konkurenčním trhu.
(111)
Navíc, pokud bychom takovýto návrh přijali, podpory poskytnuté členskými státy za účelem překlenutí rozdílu mezi cenou volně dohodnutou mezi dvěma hospodářskými subjekty a teoretickou cenou, na které by se mohly dohodnout v plně konkurenčních podmínkách, by nepředstavovaly státní podporu, což by popřelo hlavní cíl kontroly státních podpor.
(112)
Itálie tvrdí, že tyto sazby jsou totožné se sazbou Alumix, kterou Komise nepovažovala za podporu (viz (74). bod odůvodnění), a že by tedy rovněž neměly být považovány za podporu.
(113)
Komise připomíná, že situace, ke které se vyjadřovala ve věci Alumix, byla velmi odlišná. Ve věci Alumix byla sazba poskytnuta společností ENEL, která byla v té době veřejným dodavatelem elektrické energie v monopolním postavení na dosud neliberalizovaném trhu (36). V této situaci musela Komise zjistit, zda společnost ENEL uplatňovala uměle nízké ceny nebo zda se chovala jako racionální tržní subjekt. Vzhledem k monopolnímu postavení společnosti ENEL v oblasti výroby a rozvodu elektrické energie neměla Komise k dispozici žádné tržní ceny, se kterými by mohla srovnávat a posoudit, zda se jednalo o zvýhodnění. Proto Komise vyvinula metodu pro určení nejnižší teoretické tržní ceny, za kterou by byl racionální dodavatel ochoten prodat svému „nejlepšímu zákazníkovi“.
(114)
Tuto metodu však není možné uplatňovat v situaci, kdy jsou ceny vyjednávány konečnými odběrateli s dodavateli elektrické energie na liberalizovaném trhu a jsou dotovány ex-post vyrovnávacími platbami. Proto analýza uvedená v rozhodnutí Alumix a závěry Komise týkající se uvedené věci v tomto případě zcela postrádají jakýkoli význam. Vyplývá to také z rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 25. března 2009, který potvrdil rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení ve věci Alcoa (37) (viz bod 132 rozsudku).
(115)
V tomto případě se zásada rozvážného hospodářského subjektu neuplatní. Tento případ by bylo nutné posuzovat na základě uvedené zásady, pokud by elektřinu zúčastněným společnostem prodával stát, přímo nebo prostřednictvím polostátního podniku jako ve věci Alumix. V tomto případě tomu však tak není, neboť elektřinu dodávají soukromé společnosti. Na rozdíl od věci Alumix proto není nutné zkoumat, zda se stát choval jako rozvážný hospodářský subjekt.
(116)
Závěrem je tedy nutné konstatovat, že režimy vyrovnávacích plateb z roku 2004 a z roku 2005 snižují náklady vyplývající z dodavatelských smluv uzavřených příjemci (náklady, které by měly za normálních okolností zatěžovat rozpočty společností). V souladu s ustálenou judikaturou (38) tak sporná opatření poskytují příjemcům hospodářské zvýhodnění.
5.1.2 Selektivní povaha
(117)
Zvýhodněné sazby za elektrickou energii v Itálii byly přiznány výhradně podnikům s již existujícími zařízeními, jež se nacházejí na Sardinii a jsou uvedena v uzavřeném seznamu odvětví stanovených právními a jinými předpisy, které představují právní základ takovýchto opatření, a proto je zvýhodnění, které poskytují, selektivní povahy.
5.1.3 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(118)
Podle ustálené judikatury může být zvýhodnění definováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES pouze tehdy, je-li přidělena přímo nebo nepřímo ze státních prostředků (39) a lze ji přičíst státu (40).
(119)
Jak je uvedeno v 28. bodě odůvodnění, jsou sporné vyrovnávací platby financovány z parafiskálního poplatku odpovídajícího složce A4 sazby za elektrickou energii, který dostává vyrovnávací pokladna. Tento poplatek je povinný, neboť je uložen rozhodnutími úřadu AEEG, kterými jsou prováděny vnitrostátní právní předpisy. Vyrovnávací pokladna je veřejný subjekt zřízený zákonem, který vykonává svou činnost podle přesných pokynů uvedených v rozhodnutích úřadu AEEG.
(120)
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že příjmy z poplatku, který je podle vnitrostátního práva povinný a je odváděn zákonem zřízenému subjektu, představují státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, jsou-li určeny k financování opatření, které splňuje ostatní kritéria stanovená v uvedeném článku (41).
(121)
Itálie se na podporu svého výkladu, podle nějž předmětné opatření není financováno ze státních prostředků, dovolává rozsudku Soudního dvora ve věci PreussenElektra (42). Podle něj jsou finanční prostředky potřebné k financování sazby převáděny od soukromých osob (odběratelů elektrické energie) na soukromé subjekty (příjemce), přičemž úloha státu se omezuje na přijetí zákona, který stanoví povinnost platby nezbytných částek, a stát nemá žádnou diskreční pravomoc s těmito finančními prostředky disponovat, s výjimkou provádění režimu stanoveného zákonem. Itálie a někteří příjemci zejména tvrdí, že vyrovnávací pokladna nevykonává žádnou kontrolu nad těmito finančními prostředky a plní pouze funkci účetního prostředníka.
(122)
Ve věci PreussenElektra Soudní dvůr rozhodl, že povinnost soukromých provozovatelů rozvodných sítí elektrické energie nakupovat elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší než skutečná hospodářská hodnota tohoto druhu elektrické energie, nepředstavuje státní podporu, neboť opatření nezahrnuje žádný přímý nebo nepřímý převod státních prostředků.
(123)
Komise poznamenává, že ve věci PreussenElektra byly prostředky potřebné k financování opatření poskytnuty výrobcům energie z obnovitelných zdrojů přímo provozovateli rozvodných sítí, aniž by jejich převod zprostředkovával veřejný subjekt. V rámci tohoto systému nemohly být převáděné částky orgánům členského státu skutečně nikdy k dispozici. V předmětném případě se však částky před vyplacením konečnému příjemci převáděly prostřednictvím vyrovnávací pokladny, která je veřejným subjektem. Judikatura ve věci PreussenElektra tedy spadá do jiného skutkového rámce a nemá význam ve vztahu k předmětnému případu.
(124)
Judikatura ve věci Pearle (43) nemůže Itálii ani příjemcům pomoci. Ve věci Pearle dospěl Soudní dvůr k závěru, že za určitých podmínek nejsou příjmy z poplatků, které jsou převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, státními prostředky. V věci Pearle byla opatření plně financována hospodářským odvětvím pouze z jeho podnětu. Finanční prostředky pocházely z parafiskálních poplatků, které byly převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, který s nimi nemohl v žádném okamžiku nakládat. Strany, které poplatky odváděly, byly navíc příjemci daného opatření.
(125)
Itálie tvrdí, že vyrovnávací pokladna nemá žádnou diskreční pravomoc, pokud jde o přidělování finančních prostředků, které jsou určeny k financování sazeb a nemohou v žádném okamžiku spadat „do oblasti veřejných financí“. Stát by tedy nemohl s těmito finančními prostředky volně nakládat, a proto nepředstavují státní prostředky.
(126)
Předem je třeba poznamenat, že i když lze určitým kritériím ve věci Pearle objektivně přisoudit větší význam než jiným, žádné z nich nelze považovat za „zásadní kritérium“. Podmínky uvedené v rozsudku jsou kumulativní. To je také výklad Soudu prvního stupně uvedený v rozsudku ve věci Earl Salvat (44), kdy tento soud posuzoval daňový poplatek napadený v rámci této věci z hlediska jednotlivých kritérií Pearle.
(127)
Dříve než Komise přezkoumala úlohu vyrovnávací pokladny, ověřila, zda byla splněna ostatní kritéria uvedená ve věci Pearle. Je zřejmé, že na rozdíl od toho, co bylo zjištěno ve věci Pearle, byly sporné sazby zavedeny z podnětu státu, a nikoli z podnětu hospodářského odvětví. Navíc ve věci Pearle přispívali na financování opatření pouze jeho příjemci, a cílem zásahu veřejného subjektu tedy nebylo poskytnout zvýhodnění, které by mohlo představovat dodatečnou zátěž pro stát. V předmětném případě nenesou příjemci žádnou finanční zátěž spojenou s poplatkem; tu nesou pouze odběratelé elektrické energie. Proto se judikatury ve věci Pearle nelze platně dovolávat, a to bez ohledu na případnou opodstatněnost uvedených argumentů, pokud jde o úlohu pouhého účetního zprostředkovatele, kterou měla vyrovnávací pokladna.
(128)
Pokud jde o vyrovnávací pokladnu, Komise uvádí, že podle ustálené judikatury „nelze rozlišovat mezi případy, kdy je podpora poskytnuta přímo státem a kdy je poskytnuta prostřednictvím veřejného nebo soukromého subjektu určeného nebo zřízeného státem“ (45). V důsledku toho není pro uplatňování pravidel pro státní podpory rozhodující, zda má vyrovnávací pokladna postavení veřejného nebo soukromého subjektu. Skutečnost, že je vyrovnávací pokladna veřejným subjektem, nevede automaticky k uplatnění článku 107 SFEU (46); stejně tak zásah soukromého subjektu sám o sobě uplatnění tohoto článku nevylučuje.
(129)
Analýza se nicméně nemůže omezit pouze na pravomoci, které jsou svěřeny vyrovnávací pokladně z titulu jejího postavení veřejného subjektu. Je třeba stanovit, zda obecněji stát, ať přímo nebo prostřednictvím jiného subjektu, který určí, může vykonávat kontrolu nad finančními prostředky použitými k financování sazby. Stejné ověření by bylo nutné, pokud by vyrovnávací pokladna byla soukromým subjektem.
(130)
V rozsudku, který byl nedávno vynesen ve věci Essent, (47) Soudní dvůr rozhodl v této otázce s konečnou platností. Ve věci Essent Nizozemsko zákonem zavedlo příplatek k sazbám za elektrickou energii. Tento příplatek platili odběratelé elektřiny provozovatelům elektrické sítě, kteří pak odpovídající částky poukazovali určené společnosti SEP, jež neměla žádnou diskreční pravomoc pro správu finančních prostředků a prováděla svou činnost pod přísným dohledem orgánů. Soud dospěl k závěru, že výnosy z tohoto příplatku představovaly státní prostředky, neboť příplatek k ceně elektřiny byl uložen vnitrostátním zákonem, a proto představoval zátěž; společnost SEP neměla právo používat výnos z tohoto příplatku na jiné účely, než stanovil zákon, takže prostředky zůstávaly pod veřejnou kontrolou a vnitrostátní orgány s nimi mohly nakládat. Soud rozhodl, že tyto skutečnosti jsou dostačující k tomu, aby dotčené prostředky prohlásil za státní prostředky.
(131)
Podobnosti s předmětným případem jsou zřejmé. Příplatek k sazbě sloužící k financování sporných sazeb je uložen zákonem, stejně jako ve věci Essent. Vyrovnávací pokladna má stejnou funkci jako společnost SEP v tom smyslu, že soustřeďuje a spravuje výnos z parafiskálního poplatku a podléhá stejným omezením, neboť obdržené finanční prostředky nemůže použít pro jiné než zákonem stanovené účely (financování režimů zvýhodněných sazeb). Stát je schopen kontrolovat a řídit využívání prostředků: vyrovnávací pokladna vykonává svou účetní činnost podle přesných pokynů úřadu AEEG, který jedná v rámci svých statutárních pravomocí a/nebo při provádění vnitrostátních právních předpisů. Prostředky spravované vyrovnávací pokladnou jsou tedy neustále pod veřejnou kontrolou.
(132)
Tato analýza se řídí stejnou logikou, jakou Komise rozvinula ve svém rozhodnutí ohledně italského případu (48)„uvízlých nákladů v odvětví elektroenergetiky“, ve kterém označila finanční prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
(133)
Skutečnost, že prostředky spravované vyrovnávací pokladnou představují veřejné prostředky, byla potvrzena judikaturou Soudu prvního stupně ve věci Iride. (49)
(134)
Nejvyšší kasační soud již ve svém rozsudku č. 11632/03 ze dne 3. dubna 2003 dospěl k závěru, že vyrovnávací pokladna nemá právní subjektivitu, kterou by se odlišovala od italského státu, a že za vlastníka částek poukázaných vyrovnávací pokladně, i když pocházejí od soukromých osob a jsou určeny soukromým podnikům, musí být považován právě italský stát. Ve věci Iride podaly žalobkyně Iride Spa a Iride Energia Spa k Soudu prvního stupně žalobu proti rozhodnutí Komise, které označilo prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky. Argumenty, které žalobkyně uváděly, byly velmi podobné. Obě společnosti napadly podstatu rozsudku Nejvyššího kasačního soudu, přičemž tvrdily, že vyrovnávací pokladna plní funkci pouhého účetního prostředníka mezi soukromými osobami, které mají povinnost k peněžitému plnění, a příjemci vybraných částek, což jí ani na krátkou dobu neumožňuje nakládat s vloženými částkami. Žalobkyně se rovněž dovolávaly použitelnosti judikatury ve věci PreussenElektra.
(135)
Soud zdůraznil, že mu nepřísluší zpochybňovat výklad italských právních předpisů, který podal Nejvyšší kasační soud, a následně potvrdil, že částky uložené na účtu A6 vyrovnávací pokladny musí být kvalifikovány jako státní prostředky nejen proto, že jsou ve vlastnictví státu, ale také proto, že jsou neustále pod jeho kontrolou. (50)
(136)
Tento závěr se týká účtu A6 vyrovnávací pokladny, ze kterého jsou financovány uvízlé náklady v odvětví elektroenergetiky. Může však být logicky uplatněn i na složku A4, ze které je financována sporná sazba. Rozsudek Kasačního soudu vycházel z analýzy právní subjektivity vyrovnávací pokladny, a proto se závěr, podle nějž jsou předmětné částky ve vlastnictví státu, vztahuje na všechny částky uložené u vyrovnávací pokladny. Totéž platí pro závěr Soudu prvního stupně, podle nějž může stát kontrolovat zdroje spravované vyrovnávací pokladnou. Mezi účtem A6 a složkou A4 není žádný rozdíl, s výjimkou určení prostředků (platba uvízlých nákladů z účtu A6 a zvýhodněné sazby ze složky A4). Proto musí být částky poukázané příjemcům ze Sardinie ze složky A4 rovněž kvalifikovány jako veřejné prostředky.
(137)
Kromě toho, že jsou sporné sazby financovány z veřejných prostředků, jsou také přičitatelné státu (51), neboť právním základem tohoto opatření jsou vnitrostátní právní předpisy, nařízení a rozhodnutí úřadu AEEG jakožto veřejného subjektu v rámci výkonu jeho funkce orgánu veřejné moci.
5.1.4 Vliv na obchod a narušení hospodářské soutěže
(138)
Pokud jde o vliv opatření na obchod v Unii a z něj vyplývající narušení hospodářské soutěže, není pochyb o tom, že dotčené trhy (olovo, zinek, stříbro, hliník a výroba chloru a alkalických hydroxidů) jsou plně otevřeny hospodářské soutěži. Tato úvaha by již sama o sobě byla dostačující k tomu, abychom se domnívali, že sazby mají na obchod v Unii vliv.
(139)
Komise přesto přihlédla k argumentům příjemců a Itálie, že sazby v odvětví kovů (argumentace výslovně neuváděly odvětví výroby chloru) nemají žádný vliv na obchod a nenarušují hospodářskou soutěž, protože neexistují žádné skutečné obchodní toky mezi členskými státy; je nepravděpodobné, že takovéto obchodní toky vzniknou, a vzhledem k vlastnostem předmětného odvětví sazby nepoškozují konkurenty příjemců v Unii.
(140)
Je třeba připomenout, že v rozhodovací praxi Komise a judikatuře Soudního dvora nebyla neexistence skutečných obchodních toků nikdy přijata jako důkaz toho, že opatření podpory nemá na obchody uvnitř Unie žádný vliv. Soudní dvůr vždy prohlašoval, že podpora určitému podniku může ovlivňovat obchod mezi členskými státy a narušovat hospodářskou soutěž, i když se daný podnik obchodu uvnitř Unie sám neúčastní. Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může se tím vnitrostátní výroba udržet na stejné nebo vyšší úrovni s tím, že se o to sníží možnosti podniků usazených v jiných členských státech vyvážet své výrobky na trh onoho členského státu (52).
(141)
Kromě toho situace, která se vyznačuje poklesem výroby v Unii a zvýšením dovozů ze třetích zemí, s omezenými nebo neexistujícími obchodními toky mezi členskými státy, není neobvyklá: je dokonce typická pro odvětví, která trpí strukturálními problémy a/nebo jsou vystavena silnému konkurenčnímu tlaku. Tato odvětví jsou zvláště citlivá na opatření přijatá členskými státy za účelem zlepšení konkurenceschopnosti jejich domácího průmyslu.
(142)
Skutečnost, že nízký objem italské výroby hliníku, olova a stříbra není schopen ovlivnit referenční cenu, je nepodstatná. Existence referenční ceny těchto kovů, kterou snadno neovlivní podmínky výroby v jediném členském státě, nevylučuje hospodářskou soutěž mezi podniky, které jsou usazeny v EHP a obchodují se svými výrobky na světovém trhu s kovy. Je možné, že podpora poskytnutá příjemcům na Sardinii jim neumožní snížit světovou cenu jejich výrobků a vyřadit konkurenty z trhu a že ostatní výrobci v Unii budou moci pokračovat v činnosti tak dlouho, jak dlouho budou schopni se ziskem prodávat za světovou cenu. Zisky, které lze v Itálii díky zvýhodněné sazbě za elektrickou energii vytvářet, však celkově posilují konkurenceschopnost společností. Nahromaděné kapitálové rezervy mohou být například použity k převzetí konkurenčních společností a ke zvýšení podílu na trhu. Toto odůvodnění má ještě větší význam, pokud uvážíme, že někteří příjemci jsou součástí nadnárodních společností (53).
(143)
Na rozdíl od tvrzení příjemců nelze skutečnost, že cena, která se platí v Itálii v referenčních odvětvích, je obdobná jako cena, kterou v průměru platí za elektrickou energii konkurenční výrobci v Unii, považovat za důkaz toho, že italská sazba neohrožuje zájmy ostatních výrobců v Unii. Judikatura ve věci C-372/97 Itálie v. Komise jasně stanoví, že jednostranná opatření, jejichž cílem je přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém členském státě podmínkám, které převažují v jiných členských státech, ovlivňují obchod mezi členskými státy (a nemohou tedy být zbaveny povahy státní podpory). Kromě toho mohou některé dohody o dodávkách elektrické energie, které jsou v platnosti v jiných členských státech, obsahovat státní podpory a Komise zahájila důkladná šetření ohledně různých opatření tohoto typu (54). Přestože tento obranný argument výslovně neuvedla ani Itálie, ani Alcoa, považuje Komise za vhodné připomenout zásadu, která je pevně zakotvená v judikatuře, a sice, že existence protiprávních podpor v některých členských státech neopodstatňuje přijetí obdobných opatření v jiných členských státech.
(144)
V každém případě oznámení obdržená od konkurentů příjemců ukazují, že sporné sazby skutečně vyvolávají problém z hlediska hospodářské soutěže a mají na obchod v Unii vliv.
(145)
Itálie navíc neoznámila sazby z roku 2004. Podle ustálené judikatury (55) není Komise v případě neoznámené podpory povinna prokazovat skutečný dopad opatření na hospodářskou soutěž nebo na obchod mezi členskými státy: pokud by totiž Komise musela ve svém rozhodnutí prokazovat skutečný dopad již poskytnutých podpor, vedlo by to ke zvýhodňování členských států, které vyplácejí podpory v rozporu s oznamovací povinností podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy [o ES], na úkor těch, které zamýšlené podpory oznamují.
(146)
Je tedy třeba dospět k závěru, že předmětné zvýhodněné sazby za elektrickou energii přispívají ke zvýšení konkurenceschopnosti příjemců vůči jejich konkurentům v Unii. Podle ustálené judikatury (56) je za takovýchto okolností třeba předpokládat, že podpora má vliv na obchod mezi členskými státy a narušuje hospodářskou soutěž.
5.1.5 Závěry o existenci podpory
(147)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 SFEU a mohou být povoleny, pouze pokud jsou způsobilé pro některou z výjimek stanovených v uvedené smlouvě. Tento závěr odpovídá závěru vyvozenému ve věci Alcoa, která se týkala prakticky totožných sazeb.
5.2 Nová podpora nebo existující podpora
(148)
Situace, kdy opatření představuje existující podporu, jsou v plném rozsahu uvedeny v článku 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (57).
(149)
Je nesporné, že předmětná opatření nebyla zavedena před přístupem Itálie k EU (bod i) výše uvedeného článku), nemohou být považována za schválená z důvodu nesplnění povinnosti Komise rozhodnout ve stanovené procesní lhůtě (bod iii)) a nemohou být považována za existující podpory z důvodu uplynutí promlčecí lhůty (bod iv)). Tato opatření se nestala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna (písm. b) bod v) první věta).
(150)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že předmětné sazby představují novou podporu.
5.3 Oprávněnost podpory
(151)
Podle čl. 108 odst. 3 SFEU členské státy informují Komisi o záměrech poskytnout nebo upravit podpory a zamýšlená opatření neprovedou, dokud Komise nepřijme konečné rozhodnutí.
(152)
Jelikož Itálie neoznámila článek 1 nařízení z roku 2004, představují sazby z roku 2004 protiprávní podporu.
(153)
Naproti tomu Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 a opatření neuplatnila. Splnila tedy povinnosti vyplývající z čl. 108 odst. 3 SFEU.
6. SLUČITELNOST PODPORY
(154)
Odchylně od obecného zákazu poskytovat státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU lze podporu považovat za slučitelnou tehdy, pokud se na ni vztahuje některá z výjimek uvedených ve Smlouvě.
(155)
Sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují provozní podpory. Tvrzení Itálie, podle kterého by sazby z roku 2005 neměly být považovány za provozní podpory, neboť jsou součástí strategie regionální podpory a podmínkou výrobních investic, musí být odmítnuto. Ačkoli memorandum o porozumění předpokládá, že příjemci uskuteční určité investice, prvek podpory obsažený ve zvýhodněných sazbách z roku 2005 není vypočten poměrně ke způsobilým výdajům a není stanovena maximální míra podpory. Neexistují důkazy, že by opatření splňovalo kritéria stanovená pro investiční podpory nebo že by podpora byla přiměřená. Opatření je naopak jasně navázáno na spotřebu elektřiny a jeho cílem je snížit náklady na dodávky elektřiny, které jsou provozními náklady vznikajícími zúčastněným společnostem. Nemůže být tedy považováno za investiční podporu.
(156)
Provozní podpora je v zásadě neslučitelná s vnitřním trhem. Ve věci 86/89 Itálie v. Komise Soudní dvůr uvedl, že „předmětná podpora, která je poskytnuta bez jakýchkoli zvláštních podmínek a pouze v závislosti na použitých množstvích, musí být považována za provozní podporu zúčastněných podniků a že jako taková narušuje podmínky obchodu v míře, která je v rozporu se společným zájmem“ (58).
(157)
Ve věci Siemens v. Komise Soud prvního stupně potvrdil zásadu, podle níž „provozní podpory, a sice podpory, které směřují k osvobození podniku od nákladů, které by obvykle musel vynaložit v rámci běžného řízení svých běžných činností, v zásadě nespadají do působnosti čl. 92 odst. 3 Smlouvy o ES [nyní čl. 107 odst. 3 SFEU] (…). Podle judikatury takové podpory v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže v odvětvích, ve kterých jsou poskytnuty, aniž by však mohly svou povahou dosáhnout některého z cílů stanovených výše uvedenými ustanoveními o výjimkách“.
(158)
Existují však jasně vymezené situace, ve kterých je možné provozní podpory poskytnout. Zejména provozní podpory, jejichž cílem je ochrana životního prostředí, lze poskytnout na základě pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. (59) Stejně tak provozní podpory v podporovaných regionech lze výjimečně schválit jako podpory regionální. Komise posuzovala, zda mohou být sporné sazby zařazeny do jedné z těchto kategorií.
(159)
Komise uvádí, že sazby nelze schválit jako podpory na ochranu životního prostředí, protože ochrana životního prostředí není jejich cílem.
6.1 Slučitelnost s pokyny k vnitrostátní regionální podpoře z roku 1998
(160)
Ve výjimečných případech lze provozní podpory poskytovat v podporovaných oblastech způsobilých pro podporu z titulu výjimky uvedené v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Region Sardinie byl způsobilý až do konce roku 2006. Komise proto přezkoumala, zda během tohoto období mohly být sazby z roku 2004 a z roku 2005 schváleny podle pokynů k regionální podpoře z roku 1998.
(161)
Podle bodu 4.15 pokynů k regionální podpoře lze ve výjimečných případech podporu na provoz poskytnout za předpokladu, že i) je odůvodněná ve smyslu svého přispění k regionálnímu rozvoji a svou povahou a ii) její úroveň proporcionálně odpovídá znevýhodněním, která mají být zmírněna. Je na členských státech, aby prokázaly znevýhodnění a posoudily jejich důležitost. Podle bodu 4.17 pokynů k regionální podpoře se musí provozní podpora časově omezit a postupně snížit.
(162)
Podle článku 2 pokynů „jednotlivá platba podpory ad hoc jednotlivému podniku nebo podpora omezená na jednu oblast činnosti může mít velký vliv na soutěž na daném trhu a její vliv na regionální rozvoj bude pravděpodobně příliš omezený (…) Proto budou uvedené výjimky [z obecného zákazu poskytovat podporu] běžně udělovány pouze pro víceodvětvové režimy podpory otevřené pro všechny podniky dotyčných odvětví v daném regionu“. Sazba za elektrickou energii přiznaná selektivně jednotlivým podnikům v takovýchto odvětvích zjevně není v souladu s duchem regionálních podpor, které musí být víceodvětvové. Nicméně vzhledem k tomu, že na regionální podpory ad hoc se nevztahuje absolutní zákaz, Komise přezkoumala, zda poskytnutí sazby může být odůvodněno výjimečnými okolnostmi.
(163)
Na základě dokumentace předložené Itálií a příjemci Komise přezkoumala zejména nedostatky v odvětví elektrické energie na Sardinii s cílem posoudit, zda by mohly představovat znevýhodnění na regionální úrovni.
6.1.1 Trh s elektrickou energií na Sardinii v italském kontextu
(164)
Obecně platí, že italský trh s elektrickou energií je vysoce koncentrovaný, i když na severu země méně. Dominantním provozovatelem ve všech regionech země je bývalý držitel monopolu společnost ENEL, s výjimkou Sardinie, kde má duopol se společností E.ON. Společnost ENEL má významnou tržní sílu, které podle zjištění orgánu pro ochranu hospodářské soutěže a trhu několikrát zneužila. Ceny elektrické energie jsou v Itálii obecně vyšší v důsledku kombinované výroby, která je z velké části založena na fosilních palivech (především plynu), neexistence jaderné kapacity a přetížených propojení se zbytkem Evropy.
(165)
Na Sardinii, která představuje 4,1 % instalovaného výkonu v Itálii (60), vyrábí elektřinu především tepelné elektrárny na fosilní paliva (uhlí, topný olej, mazut). Ostrov nemá infrastrukturu pro rozvod zemního plynu.
(166)
Sardinie trpí nadměrnou kapacitou výroby, a to zejména v tržním segmentu s nejvyššími náklady (elektrárny na topný olej) v důsledku neuskutečněného záměru vlády soustředit italský těžký průmysl na tento ostrov, který vedl společnost ENEL k investicím do elektráren. Tyto elektrárny, které mají vyšší strukturální náklady, také mnohem rychleji technicky zastarávají. Během daného období byl vývoz elektrické energie ze Sardinie na poloostrov omezen malou kapacitou propojovacího vedení (61), které bylo přetíženo.
(167)
Dvě energetické společnosti ENEL a E.ON společně drží tržní podíl, který odpovídá 95 % dodávek elektrické energie na Sardinii (přibližně 58 % E.ON a 42 % ENEL). Podle šetření stavu hospodářské soutěže v odvětví elektrické energie (62) lze Sardinii z hlediska hospodářské soutěže považovat za duopol ve společném dominantním postavení. Trh je zde velmi koncentrovaný, i když míra koncentrace není nejvyšší v Itálii. (63) Vzhledem k tomu, že E.ON e ENEL ovládají téměř všechny elektrárny pro výrobu energie v době střední zátěže a v době špičky, určují cenu pro téměř všechny časové intervaly. Situace se však zdá být méně kritická na Sardinii než na jihu Itálie (64), kde ENEL určuje ceny pro všechny časové intervaly.
(168)
Italské velkoobchodní ceny elektřiny patří k nejvyšším v Evropě (65) a ceny na Sardinii mezi nejvyšší v Itálii. V roce 2007 činila průměrná vnitrostátní cena (PUN) 70,99 EUR/MWh, zatímco průměrná cena na Sardinii činila 75 EUR/MWh oproti 80 EUR/MWh v roce 2006 (66). Rostoucí trend průměrné regionální ceny na Sardinii pokračoval v letech 2008 a 2009. Během první poloviny roku 2009 se ceny na Sardinii držely nepřetržitě nad celostátním průměrem (při průměrné ceně 106,60 EUR/MWh oproti průměrné vnitrostátní ceně, která činila 60,50 EUR/MWh).
(169)
Ceny, které na Sardinii platili příjemci sazeb v letech 2004 a 2005 (na základě dvoustranných smluv), se pohybovaly v rozmezí od 60 do 65 EUR/MWh. Tyto ceny není možné srovnávat s cenami platnými na italském poloostrově, neboť Komise nemá k dispozici příslušné údaje (které Itálie dle svého tvrzení nemohla poskytnout - viz 92. bod odůvodnění). Na základě analýzy obecných cenových trendů, které mohou celkově reprezentovat trendy cen sjednaných dvoustrannými smlouvami, se však lze domnívat, že v předmětném období platily podniky s vysokou spotřebou energie vyšší cenu na Sardinii než na italském poloostrově.
(170)
Závěrem lze říct, že trh s elektřinou na Sardinii vykazuje řadu problémů, včetně vysokých cen, vysoké koncentrace trhu, tržní síly dominantních provozovatelů, nadbytečných výrobních kapacit v segmentu s vysokými náklady, relativní neefektivnosti zastarávajících elektráren, chybějícího přístupu k infrastruktuře zemního plynu a nedostatečného propojení. Tyto problémy by mohly vyústit ve vyšší ceny elektřiny pro konečné odběratele, včetně odběratelů s vysokou spotřebou.
6.1.2 Existence regionálního znevýhodnění
(171)
Především je třeba určit, zda tyto problémy představují regionální znevýhodnění, tj. zda mají vážný dopad na hospodářský vývoj Sardinie. Ve věci C 34/02 (67) Komise nepřijala hypotézu, že nedostatečné propojení s energetickými zdroji představuje znevýhodnění. I když je pravda, že malé a střední podniky jsou vysokými cenami elektrické energie postiženy méně než velká energeticky náročná průmyslová odvětví, zájmy jediného odvětví nelze automaticky ztotožňovat se zájmy celého regionu. Komise má za to, že Itálie dostatečně neprokázala, že stav energetického trhu na Sardinii představuje regionální znevýhodnění.
(172)
I když tedy regionální znevýhodnění existuje, kritéria uvedená v pokynech k regionální podpoře musí být v každém případě splněna. Komise proto posuzovala, zda jsou tato kritéria splněna.
6.1.3 Příspěvek k regionálnímu rozvoji
(173)
Podpora musí trvale přispívat k regionálnímu rozvoji a musí být přiměřená znevýhodněním, která se snaží zmírnit. Provozní podpory určené podporovaným oblastem nemohou být schváleny z důvodu obtíží, se kterými se setkává jediné odvětví, ale je zapotřebí prokázat, že trvale přispívají k regionálnímu rozvoji. V daném případě je to nepravděpodobné. Takovéto účinky by nebyly trvalé ani za předpokladu, že zachování některých průmyslových zařízení na ostrově přispěje k zaměstnanosti a zachování průmyslové základny na ostrově. Pokud vysoké náklady na elektřinu představují strukturální problém Sardinie, jak tvrdí Itálie, obtíže, se kterými se setkávají energeticky náročná odvětví, by se znovu objevily ihned po skončení režimu sazeb.
(174)
Italské orgány prezentují sazby jako dočasné opatření, které má být ukončeno v roce 2010 po dokončení projektů v oblasti infrastruktury spojených s výrobou energie a propojením (plynovod GALSI a podmořský kabel SAPEI), které jsou v současné době ve výstavbě (68). Itálie předpokládá, že lepší propojení sníží ceny pro tyto společnosti. Komise se domnívá, že ačkoli nové infrastruktury mohou snížit nebo vyrovnat rozdíly v sazbách mezi Sardinií a italským poloostrovem, je velmi nepravděpodobné, že by tyto projekty mohly snížit ceny elektrické energie o polovinu až na úroveň považovanou za nezbytnou k zajištění dlouhodobé ziskovosti těchto průmyslových činností.
(175)
Komise dále uvádí, že existence státního příspěvku ke snížení nákladů na elektřinu u velkých odběratelů nepodněcuje dodavatele elektřiny k tomu, aby snížili své ceny, a předešli tak ztrátě velkých zákazníků, ani nebrání zhoršení nákladové struktury. Dotace spíše více motivuje dodavatele elektrické energie, aby využívali své tržní síly. I kdyby tedy byla pravda, že vzhledem ke stávající nadbytečné kapacitě by společnosti s vysokou spotřebou energie za normálních okolností měly možnost dosáhnout konkurenční ceny, kdyby nebylo tržní síly dodavatelů elektrické energie (kteří podle Itálie a příjemců mají zájem na udržení vysokých cen), Komise se domnívá, že zvýhodněná sazba by nebyla vhodným nástrojem ke snížení tržní síly.
6.1.4 Přiměřenost
(176)
Podpora poskytnutá příjemcům režimu sazeb není vypočtena tak, aby vyrovnávala regionální rozdíly (tj. rozdíly mezi cenami elektrické energie na italském poloostrově a cenami uplatňovanými na Sardinii pro stejnou kategorii odběratelů), ale jejím cílem je spíše vyrovnat ceny na Sardinii cenám, které platí konkurenti příjemců v Unii. Ceny stanovené pro příjemce na Sardinii jsou zvláště nízké a určitě nižší než ceny uplatňované na italském poloostrově, které patří mezi nejvyšší v Unii. Sazby proto nejsou přiměřené regionálnímu znevýhodnění, které by se snažily zmírnit.
(177)
Samotný způsob zvolený pro výpočet výše dotace ukazuje, že opatření sleduje spíše cíl průmyslové politiky než cíl regionální. Rozsah průmyslové politiky sazeb byl ve skutečnosti Itálií v jejích připomínkách opakovaně zdůrazňován.
6.1.5 Postupné snižování
(178)
Regionální podpora provozu se musí postupně snížit (viz bod 4.17 pokynů k regionální podpoře). Jelikož používaný mechanismus aktualizace sazeb se pro rok 2004 a rok 2005 liší, bylo provedeno samostatné hodnocení.
(179)
Sazby z roku 2004 se indexují na základě rozdílů v cenách paliv a mohou se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnné. Podle Itálie to zajišťuje postupné snižování podpory. Komise se domnívá, že požadavek postupného snižování může být považován za splněný, pouze je-li zaručeno, že vyrovnávací platby - které odpovídají skutečné výši podpory - se budou časem snižovat. Nestačí, že se sazba časem zvýší, neboť i vyšší sazba může odpovídat vyšší výši podpory, pokud se mezitím ceny pro konečné odběratele na referenčním trhu zvýšily rychleji než předmětná sazba. Italský způsob neposkytuje v tomto ohledu žádnou záruku. (69)
(180)
Pokud jde o sazby z roku 2005, posuzovala Komise mechanismus indexace zavedený čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005, jak jej vykládá AEEG v rozhodnutí č. 217/05 (viz 33. bod odůvodnění). Podle prováděcích předpisů stanovených úřadem AEEG se sazba každoročně zvyšuje o procentní podíl, který odráží vývoj cen elektrické energie v Unii, avšak tento nárůst nesmí překročit 4 %. Podle Itálie tento mechanismus zajišťuje postupné snižování podpory.
(181)
Podle Komise však skutečnost, že se nominální sazba ročně zvyšuje spíše omezeně, nevede k postupnému snižování čisté výše podpory, měřeno ukazatelem vyrovnávacích plateb.
(182)
Vzhledem k tomu, že cenové trendy na energetických burzách lze považovat za trendy, které obecně odpovídají změnám v cenách vyjednaných dvoustrannými smlouvami - jak tvrdila Itálie - sazby z roku 2005 by se snižovaly pouze v případě poklesu průměrných cen v Unii (neboť sazby se nemohou snižovat, ale pouze zvyšovat). Ve všech ostatních případech by sazby představovaly stále větší zvýhodnění (70). Jelikož od roku 2004 nejméně do roku 2007 vykazovaly průměrné ceny elektřiny v Unii silný rostoucí trend (narůstaly o více než 4 % ročně), prvek podpory obsažený v sazbách z roku 2005 by se časem zvyšoval.
(183)
Itálie dále tvrdí, že dvoustranné smlouvy ve skutečnosti méně podléhají zvyšování cen v porovnání s cenami stanovenými na energetických burzách, a že se tedy sazby z roku 2005 de facto snižují. Komise upozorňuje, že způsob indexace, který jí byl pro účely posouzení poskytnut, vychází z rozdílů v cenách na energetických burzách a že Itálie nepředložila údaje týkající se vývoje cen stanovených dvoustrannými smlouvami. Tvrzení Itálie tedy není podloženo dostatečnými důkazy.
(184)
Omezené informace, které má Komise k dispozici, však naznačují opak, tj. že ceny stanové dvoustrannými smlouvami se na Sardinii značně zvýšily (viz například prohlášení společnosti Eurallumina, podle kterého platila tato společnost na volném trhu v letech 2005 a 2006 cenu, která vzrostla na 80 EUR/MWh v porovnání s 65 EUR/MWh v roce 2004). Za těchto okolností, pokud by byly sazby uplatněny, vyrovnávací platby by se postupně zvyšovaly.
(185)
Ani sazby z roku 2004, ani sazby z roku 2005 tedy nesplňují požadavek postupného snižování.
6.1.6 Závěry o slučitelnosti opatření z titulu regionální podpory
(186)
Na základě výše uvedeného se Komise domnívá, že předmětné sazby nemohou být považovány za regionální podporu slučitelnou podle pokynů z roku 1998. Vzhledem k tomu, že Sardinie již od prosince 2006 nepatří mezi podporované regiony ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. a), není nutné zkoumat slučitelnost podpory na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013.
(187)
Komise zaujala totéž záporné stanovisko v roce 2005 v souvislosti s dalším opatřením, jehož cílem bylo snížit náklady na energii společnosti Eurallumina na Sardinii. Při této příležitosti se Komise domnívala, že předmětné opatření, tj. osvobození minerálních olejů od spotřební daně (71), nemůže být na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře schváleno.
6.2 Další úvahy o slučitelnosti podpory
(188)
Itálie a zúčastněné podniky tvrdily, že účelem sazeb je kompenzovat nedostatky trhů s elektrickou energií, v jejichž důsledku nejsou ceny zatím konkurenceschopné. Podle jejich názoru ohrožují vysoké ceny elektrické energie konkurenceschopnost energeticky náročných odvětví. Podpora má údajně motivační účinek v tom smyslu, že bez ní by uvedené společnosti musely uzavřít.
(189)
Podle Komise není možné přijmout hypotézu, že provozní podpora vyhrazená některému průmyslovému podniku je vhodnou reakcí na neexistenci hospodářské soutěže na místním trhu s elektrickou energií, která má vliv na všechny odběratele elektřiny.
(190)
Sporná je také vhodnost a přiměřenost podpory s ohledem na cíl zabránit přemístění zařízení mimo Unii. Ani v dřívější rozhodovací praxi Komise, ani v judikatuře soudů Unie neexistuje žádný precedens, kdy by takovýto argument byl uznán jako důvod pro poskytnutí státní podpory. Rozhodnutí týkající se přemístění výroby, zcela nebo zčásti, jsou součástí podnikové strategie jednotlivých společností a Komise nikdy netvrdila, že by to představovalo selhání trhu. Již v minulosti ve věcech Terni (72) a Alcoa (73) vyjádřila Komise pochybnosti o obdobných argumentech, které spojovaly určitá opatření podpory s cílem zabránit přemístění výroby mimo Unii.
(191)
Je třeba také poznamenat, že citovaná stanoviska odborných orgánů, jako je skupina na vysoké úrovni pro hospodářskou soutěž, energetiku a životní prostředí (74), nenavrhují poskytovat zvláštní státní podpory k řešení problémů konkurenceschopnosti, které jsou důsledkem vysokých cen elektrické energie, ale obhajují nutnost dodržovat v plném rozsahu předpisy týkající se státních podpor (75).
(192)
S ohledem na uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že na sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 se nevztahuje žádná z výjimek podle článku 107 SFEU. Výjimky podle čl. 107 odst. 2 SFEU se nepoužijí, neboť podpora není sociální povahy, není určena k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a není poskytnuta k vyrovnání hospodářských znevýhodnění způsobených rozdělením Německa. Výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. b) a d) SFEU se rovněž nepoužijí, neboť toto opatření nemá napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu, napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu, ani pomoci kultuře a zachování kulturního dědictví. Pokud jde o výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, analýza uvedená ve (160). až (187). bodě odůvodnění výše prokazuje, že sazba nemůže být schválena jako podpora, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností. Pokud jde o čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, jak je uvedeno ve 155. až 158. bodě odůvodnění, na provozní podpory se takováto výjimka v zásadě nevztahuje a Komise nezjistila žádnou zvláštní okolnost, která by mohla poskytnutí takovéto podpory v předmětném případě odůvodnit.
(193)
Komise se tedy domnívá, že jak sazba z roku 2004, tak sazba z roku 2005 je neslučitelná s vnitřním trhem.
(194)
Na základě tohoto závěru Komise nemusí zkoumat případný kumulovaný dopad nové podpory a starých neslučitelných podpor podle 31. bodu odůvodnění, a to na základě judikatury ve věci Deggendorf.
7. NAVRÁCENÍ PODPORY
(195)
V souladu s čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999, je-li v případech protiprávní podpory neslučitelné se společným trhem přijato záporné rozhodnutí, je třeba obnovit účinnou hospodářskou soutěž, ledaže je toto navrácení podpory v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
(196)
V daném případě podléhají navrácení pouze sazby týkající se roku 2004 (věc C 38b/04), neboť sazby z roku 2005 (věc C 13/06) nebyly zavedeny.
7.1 Oprávněná očekávání a další obecné zásady práva Unie, které mohou bránit navrácení podpory
(197)
Podle ustálené judikatury nemůže v případě, že byla podpora poskytnuta bez předchozího oznámení Komisi podle čl. 108 odst. 3 SFEU, příjemce podpory oprávněně očekávat, že jeho podpora je v souladu s právem (76). Subjekt postupující s řádnou péčí je obvykle schopen zjistit, zda byl dodržen oznamovací postup a zda je podpora oprávněná.
(198)
Příjemce neprávem udělené podpory se však může odvolávat na výjimečné okolnosti, na jejichž základě by mohl oprávněně očekávat, že podpora je v souladu s právem, a proto odmítnout tuto podporu vrátit (77).
(199)
Příjemci sazeb z roku 2004 neuvedli žádné úvahy v tomto ohledu, a ani Komise nezjistila žádnou výjimečnou okolnost, která by mohla v příjemcích vyvolat oprávněné očekávání. Zejména existence rozhodnutí Alumix z roku 1996 nemohla vyvolat žádné očekávání, že by sazby nepředstavovaly státní podporu. Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2004 (viz 37. bod odůvodnění), sazba, která sloužila jako vzor pro předmětné sazby z roku 2004, nebyla původní dohodou Alumix, která podle vyjádření Komise z roku 1996 nepředstavovala státní podporu, ale zcela novým opatřením, které bylo podstatně změněno (zejména pokud jde o jeho mechanismus financování (78) a italskými orgány prodlouženo. V této situaci by si příjemce postupující s řádnou péčí zjistil, zda je podpora oprávněná.
(200)
Komise se dále domnívá, že navrácení podpory neporušuje žádnou jinou obecnou zásadu práva Unie.
7.2 Vyčíslení částek k navrácení
(201)
Všechny částky neslučitelné podpory, které obdržely společnosti Portovesme, ILA a Eurallumina ve smyslu článku 1 nařízení z roku 2004, musí být navráceny společně s úroky podle kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES. (79)
(202)
Cílem navrácení podpory je obnovit konkurenční postavení příjemců, které zaujímali před poskytnutím neslučitelné podpory, a odstranit nedovolené zvýhodnění, které tato podpora poskytla. V předmětném případě toto zvýhodnění odpovídá rozdílu mezi zvýhodněnou sazbou a cenou elektrické energie, kterou by příjemci na trhu zaplatili, kdyby neexistovaly dané sazby.
(203)
V okamžiku, kdy byly sazby zavedeny, nakupovaly všechny zúčastněné společnosti elektřinu na základě dvoustranných smluv. Stát zasáhl zavedením vyrovnávacích plateb, aby dotoval smluvně sjednanou cenu. Částky, které mají být navráceny, tedy odpovídají vyrovnávacím platbám, které příjemci obdrželi v uvedeném období (viz 30. bod odůvodnění).
8. ZÁVĚR
Komise se domnívá, že sazby z roku 2004 i sazby z roku 2005 představují provozní podporu, která není způsobilá pro žádnou výjimku z obecného zákazu státních podpor stanovených Smlouvou o ES, a jsou tedy neslučitelné s vnitřním trhem.
Pokud jde o sazby z roku 2004, které byly protiprávně zavedeny v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, všechny budoucí platby budou muset být zrušeny a již vyplacená podpora bude muset být navrácena. Částka, která má být navrácena, odpovídá součtu všech vyrovnávacích složek poukázaných společnostem Portovesme, ILA a Eurallumina vyrovnávací pokladnou.
Sazby z roku 2005 řádně oznámené Itálií podle čl. 108 odst. 3 SFEU nebudou zavedeny,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1. Státní podpora, kterou hodlá Itálie poskytnout na základě čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005, ve prospěch společností Portovesme Srl, Eurallumina Spa, ILA Spa a Syndial SpA, je neslučitelná s vnitřním trhem.
2. Z tohoto důvodu nemůže být podpora poskytnuta.
Článek 2
Státní podpora protiprávně poskytnutá Itálií v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU na základě článku 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 ve výši 12 845 892,82 EUR ve prospěch společnosti Portovesme Srl, ve výši 5 208 152,05 EUR ve prospěch společnosti Eurallumina SpA a ve výši 291 120,27 EUR ve prospěch společnosti ILA Spa je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 3
1. Itálie zajistí, aby příjemci navrátili podporu uvedenou v článku 2, která jim byla vyplacena.
2. Částky, které mají být navráceny, zahrnují úroky za období ode dne, kdy byly dány příjemci k dispozici, do dne skutečného navrácení.
3. Úroky se vypočtou jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004.
4. Itálie s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí zruší všechny budoucí platby podpory uvedené v článku 2.
Článek 4
1. Navrácení podpory uvedené v článku 2 se provede s okamžitým účinkem.
2. Itálie provede toto rozhodnutí ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 5
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Itálie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky z vymáhané částky), kterou má příjemce navrátit;
b)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci již bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Itálie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 2. Na žádost Komise Itálie neprodleně předloží informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již příjemce navrátil.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 23. února 2011.
DECISÃO DA COMISSÃO
de 23 de Fevereiro de 2011
relativa aos auxílios estatais C 38/B/04 (ex NN 58/04) e C 13/06 (ex NN 587/05) executado pela Itália a favor das empresas Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA e Syndial SpA
[notificada com o número C(2011) 956]
(Apenas faz fé o texto na língua italiana)
(Texto relevante para efeitos do EEE)
(2011/746/UE)
A COMISSÃO EUROPEIA,
Tendo em conta o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia, nomeadamente o artigo 108.o, n.o 2, primeiro parágrafo,
Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, nomeadamente o artigo 62.o, n.o 1, alínea a),
Após ter convidado as parte interessadas a apresentar as suas observações em conformidade com as disposições acima referidas (1), e tendo em conta essas observações,
Considerando o seguinte:
1. PROCEDIMENTO
1.1. Processo C 38/B/04
(1)
Por carta de 4 de Dezembro de 2003, um escritório de advogados que representa um autor de uma denúncia transmitiu à Comissão uma série de artigos publicados na imprensa italiana sobre a intenção do Governo italiano de aplicar tarifas de electricidade preferenciais a favor de certas empresas situadas na Sardenha.
(2)
As referidas tarifas foram introduzidas pelo artigo 1.o do Decreto do Presidente do Conselho de Ministros de 6 de Fevereiro de 2004 (a seguir denominado «decreto de 2004»). Tal decreto teve duas consequências distintas: a) introduziu novas tarifas de electricidade preferenciais a favor das empresas Portovesme Srl, ILA SpA e Eurallumina SpA e b) e prorrogou a tarifa preferencial de que já beneficiava a Alcoa Trasformazioni (produtor de alumínio primário, a seguir denominada «Alcoa»).
(3)
Por cartas de 22 de Janeiro e 19 de Março de 2004, os serviços da Comissão pediram esclarecimentos sobre essas medidas. As autoridades italianas responderam por cartas de 9 de Fevereiro e de 9 de Junho de 2004. Por carta de 20 de Setembro de 2004, as autoridades italianas enviaram informações suplementares.
(4)
Por carta de 16 de Novembro de 2004, a Comissão informou a Itália da sua decisão de dar início ao procedimento previsto no artigo 108.o, n.o 2, do TFUE relativamente à medida em questão.
(5)
A decisão da Comissão de dar início ao procedimento foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia (2). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentar as suas observações sobre as medidas em causa.
(6)
A Itália enviou observações por cartas de 4 e 11 de Fevereiro de 2005.
(7)
A Comissão recebeu observações de partes interessadas, incluindo três beneficiários das medidas e um concorrente da Portovesme. Por carta de 22 de Março de 2005, a Comissão transmitiu tais observações à Itália, dando-lhe a possibilidade de apresentar os seus comentários. Os comentários da Itália foram comunicados por carta de 20 de Setembro de 2005.
(8)
Em 29 de Outubro de 2008, o processo C 38/04 foi dividido na parte A, que diz respeito à medida relativa à Alcoa, e na parte B, que diz respeito à Portovesme, ILA e Eurallumina.
(9)
Em 19 de Novembro de 2009, a Comissão adoptou uma decisão final negativa, tendo ordenado a recuperação do auxílio junto da empresa Alcoa (3).
1.2. Processo C 13/06
(10)
Nos termos do artigo 11.o, n.o 12, do Decreto-Lei n.o 35, de 14 de Março de 2005, convertido na Lei n.o 80/2005, de 14 de Maio de 2005, «Medidas urgentes no âmbito do plano de acção para o desenvolvimento económico, social e territorial» (a seguir denominada «Lei n.o 80/2005»), as autoridades italianas prorrogaram até 2010 as tarifas eléctricas preferenciais a favor das empresas Portovesme, ILA e Eurallumina e alargaram esta tarifa preferencial à Syndial SpA, uma empresa produtora de cloro igualmente com estabelecimentos na Sardenha.
(11)
A Comissão recebeu uma denúncia de um concorrente da Syndial por carta de 22 de Julho de 2005, que foi seguida da transmissão, por parte da mesma empresa, de documentação adicional em 7 de Outubro e 7 de Dezembro de 2005.
(12)
A Itália notificou a medida à Comissão por carta de 23 de Novembro de 2005, fornecendo informações adicionais por carta de 28 de Novembro de 2005.
(13)
Por carta de 22 de Dezembro de 2005, a Comissão solicitou informações suplementares que as autoridades italianas transmitiram por carta de 3 de Março de 2006.
(14)
Entretanto, o mesmo concorrente da Portovesme que interveio no processo C 38/B/04 apresentou uma denúncia sobre a nova medida, por carta de 20 de Janeiro de 2006.
(15)
Por carta de 26 de Abril de 2006, a Comissão informou a Itália de que tinha decidido dar início ao procedimento previsto no artigo 108.o, n.o 2, do TFUE relativamente às alterações e à prorrogação do regime tarifário especial introduzido pela Lei n.o 80/2005.
(16)
A Comissão solicitou à Itália esclarecimentos adicionais por carta de 22 de Agosto de 2006, a que este país respondeu em 28 de Setembro de 2006.
(17)
A decisão da Comissão de dar início ao procedimento foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia (4). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentar as suas observações sobre as medidas em causa.
(18)
A Comissão recebeu observações de partes interessadas, incluindo os beneficiários, dois concorrentes da Portovesme e da Syndial e um produtor de energias renováveis. Por carta de 5 de Outubro de 2006, a Comissão transmitiu tais observações à Itália, dando-lhe a possibilidade de apresentar os seus comentários. Os comentários da Itália foram comunicados por carta de 1 de Dezembro de 2006.
(19)
A Itália forneceu informações adicionais por cartas de 16 de Abril, 10 e 14 de Maio de 2007 e 22 de Junho de 2010.
1.3. Âmbito da presente decisão
(20)
A presente decisão diz respeito tanto às tarifas introduzidas pelo artigo 1.o do decreto de 2004 a favor de outros beneficiários que não a Alcoa (a seguir denominadas «tarifas de 2004») como às introduzidas pelo artigo 11.o, n.o 12, da Lei n.o 80/2005 (a seguir denominadas «tarifas de 2005») e posteriormente especificadas pelas deliberações emanadas pela Autoridade para a energia eléctrica e o gás (AEEG).
2. DESCRIÇÃO PORMENORIZADA DA MEDIDA
2.1. As tarifas de 2004 contestadas
(21)
O artigo 1.o do decreto de 2004 alargou o «tratamento [tarifário] previsto no ponto 2 do Decreto do Ministério da Indústria, do Comércio e do Artesanato, de 19 de Dezembro de 2005 (a seguir denominado “decreto Alcoa”), aos fornecimentos de energia eléctrica destinados à produção e transformação de alumínio, chumbo, prata e zinco nas estruturas existentes à data de entrada em vigor do presente decreto, situadas em territórios insulares caracterizados pela ausência ou insuficiência de conexões às redes nacionais da energia eléctrica e do gás».
(22)
Estava previsto que o referido regime tarifário fosse transitório e terminasse «quando fossem criadas ou desenvolvidas conexões às redes nacionais da energia eléctrica e do gás» ou, de qualquer modo, até 30 de Junho de 2007.
(23)
Na prática, o decreto de 2004 alargava as tarifas preferenciais de que tinha já beneficiado o produtor de alumínio Alcoa a três empresas com utilização intensiva de energia, situadas na Sardenha: a Portovesme, empresa produtora de zinco, prata e chumbo (5), a ILA, empresa fabricante de produtos de transformação do alumínio e a Eurallumina, empresa produtora de alumina (6).
(24)
A nível legislativo, as tarifas foram aplicadas por meio de deliberações da Autoridade para a energia eléctrica e o gás (a seguir denominada «AEEG»).
(25)
Inicialmente, a deliberação da AEEG n.o 110/04 subordinava a concessão das tarifas preferenciais ao resultado positivo do procedimento de notificação. Contudo, com base nas instruções emitidas pelas Presidência do Conselho de Ministros, que especificam que o texto do decreto de 2004 não tinha sido formalmente notificado nos termos das regras em matéria de auxílios estatais, mas apenas «apresentado» à Comissão no âmbito de um «inquérito preliminar», a AEEG deu execução ao decreto de 2004 através da deliberação n.o 148/04 (7).
(26)
Tal regime permitia aos beneficiários receber pagamentos compensatórios nas mesmas condições que as estabelecidas no decreto Alcoa. Concretamente, relativamente a um determinada unidade de produção abrangida pelo regime tarifário, o pagamento compensatório era calculado como a diferença entre o preço praticado pelo fornecedor de electricidade à unidade de produção e o preço preferencial fixado pelo Estado, multiplicado pela quantidade de electricidade utilizada na referida unidade. O método utilizado para calcular o preço preferencial (ou «tarifa preferencial») foi estabelecido na Decisão do CIP n.o 15/1993. O preço estava sujeito a um mecanismo de indexação baseado na variação dos custos de produção de energia eléctrica em Itália (a denominada «componente Ct»). Em 2004, o preço preferencial aplicado aos beneficiários da Sardenha variou entre 26 e 35 EUR/MWh.
(27)
A gestão administrativa do regime foi confiada a um fundo de compensação («Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico») (8). Na prática, o sistema tarifário funcionava da seguinte forma: os beneficiários transmitiam à Cassa Conguaglio dados mensais pormenorizados sobre as quantidades de electricidade utilizadas e sobre os preços pagos aos seus fornecedores de energia eléctrica. Seguidamente, recebiam da Cassa Conguaglio pagamentos em numerário calculados como acima indicado (9).
(28)
Os recursos necessários para financiar os pagamentos compensatórios eram assegurados mediante uma imposição parafiscal aplicada a todos os consumidores de electricidade através da componente A4 da tarifa de electricidade (10).
(29)
Ainda que estivesse previsto que o regime chegasse ao seu termo em 30 de Junho de 2007, a sua execução foi interrompida por indicação da AEEG, pouco depois do início da investigação formal por parte da Comissão, em Novembro de 2004 (11).
(30)
De acordo com os dados fornecidos pela Itália, a Portovesme e a Eurallumina receberam subvenções relativas ao consumo de electricidade entre Abril e Outubro de 2004, enquanto a ILA recebeu subvenções relativas ao consumo de electricidade entre Abril e Setembro de 2004. Os pagamentos totais (em euros) efectuados pela Cassa Conguaglio a estas três empresas no âmbito deste regime são a seguir indicados.
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2. As tarifas de 2005 contestadas
(31)
Nos termos do artigo 11.o, n.o 12, da Lei n.o 80/2005, as autoridades italianas alargaram «o tratamento [tarifário] previsto no Decreto do Ministério da Indústria, do Comércio e do Artesanato, de 19 de Dezembro de 2005, aos fornecimentos de energia eléctrica destinados à produção e transformação de alumínio, chumbo, prata e zinco, assim como ao ciclo cloro-soda, relativamente aos preços aplicados a fornecimentos análogos nos mercados europeus, nas estruturas existentes à data de entrada em vigor do presente decreto, situadas na Sardenha e ligadas à rede de alta tensão. Tal tratamento tarifário será subordinado aos compromissos a longo prazo a estabelecer entre os beneficiários, as autoridades locais da Sardenha e os ministérios competentes.»
(32)
Por conseguinte, a Lei n.o 80/2005 reintroduziu, em substância, o mesmo regime tarifário que o aplicado em 2004, que alargava o tratamento reservado à Alcoa a outros beneficiários com utilização intensiva de energia localizados na Sardenha. Concretamente, a referida lei foi aplicada apenas às empresas Portovesme, ILA, Eurallumina e Syndial (um produtor de cloro-soda que não tinha beneficiado anteriormente de preços preferenciais).
(33)
É de referir que, desde de 2005, o preço preferencial tinha deixado de basear-se nas tarifas históricas fixadas no decreto Alcoa de 1995, devendo ser determinado autonomamente pela AEEG, a fim de corresponder aos preços médios da energia pagos pelos concorrentes dos beneficiários no mercado europeu (12). Este preço estava sujeito a actualizações anuais: nos termos do artigo 11.o, n.o 13, da Lei n.o 80/2005, «as condições tarifárias previstas nos n.os 11 (13) e 12 são aplicáveis a partir de 1 de Janeiro de 2005 e são actualizadas pela Autoridade para a energia eléctrica e o gás, que aumenta anualmente os valores nominais das tarifas de quatro por cento ou, caso este valor fosse mais elevado, de acordo com a percentagem média de aumento dos preços do mercado grossista registados nas bolsas europeias de energia eléctrica, designadamente de Amesterdão e de Francoforte». Na deliberação n.o 217/05, a AEEG interpretou este mecanismo de actualização de forma mais favorável aos beneficiários, ao estabelecer que o aumento das tarifas não podia exceder 4 % ao ano.
(34)
Na mesma deliberação, a AEEG definiu os preços preferenciais aplicáveis aos diversos sectores para o ano 2005, da seguinte forma:
Sectores que beneficiam das tarifas preferenciais
Preço preferencial
EUR/MWh
Transformação do alumínio
50
Chumbo e zinco
23
Produção de alumínio
27
Ciclo do cloro
27
(35)
Tanto as tarifas de 2005 como as de 2004 deviam ser financiadas por meio de uma imposição parafiscal aplicada a todos os consumidores finais de electricidade através da componente A4 da tarifa normal da electricidade. A gestão dos fluxos financeiros do regime foi também neste caso confiada à Cassa Conguaglio.
(36)
O acesso à tarifa preferencial era subordinado ao compromisso, assumido pelos beneficiários, de realizar investimentos produtivos na Sardenha, de acordo com planos industriais a apresentar ao governo regional. Por exemplo, a Portovesme comprometeu-se a realizar investimentos para a autoprodução de electricidade ou a participar na construção de novas centrais eléctricas.
(37)
A Itália notificou o artigo 11.o, n.o 12, da Lei n.o 80/2005, nos termos do artigo 108.o, n.o 3, do TFUE. O pagamento das tarifas de 2005 estava subordinado à autorização do regime por parte da Comissão. Consequentemente, não foi dada execução às referidas tarifas.
2.3. Procedimentos perante os tribunais nacionais
(38)
A Solvay Chimica Italia e a Solvay Chimica Bussi SpA (empresas que exercem actividades no âmbito do ciclo cloro-soda e que não se encontram situadas na Sardenha) apresentaram um recurso (14) ao TAR da Região da Lombardia contra as deliberações emanadas pela AEEG relativamente à execução do artigo 11.o, n.o 12, da Lei n.o 80/2005, alegando que essas medidas comportariam uma concessão ilegal de auxílios estatais e a infracção de outras normas nacionais (15). Em 27 de Novembro de 2006, o TAR da Região da Lombardia suspendeu o procedimento nacional na pendência da conclusão da investigação sobre os auxílios estatais iniciada pela Comissão no processo C 13/06.
2.4. Cumulação com auxílios anteriores incompatíveis - Deggendorf
(39)
Após o início do procedimento, a Itália especificou que a Eurallumina não tinha reembolsado o auxílio incompatível objecto do processo C 80/01 (16) (auxílio à produção de alumina), mas que, segundo esta empresa, em 8 de Maio de 2006, a Região Autónoma da Sardenha tinha emitido uma injunção de recuperação relativamente a esta medida.
3. DECISÃO DE DAR INÍCIO AO PROCEDIMENTO PREVISTO NO ARTIGO 108.o, N.o 2, DO TFUE
(40)
A decisão da Comissão de dar início ao procedimento formal de investigação fundamentou-se nos motivos a seguir expostos:
3.1. Processo C 38/B/04
(41)
Na sua decisão de dar início ao procedimento formal de investigação (17), a Comissão apreciou se seria possível concluir que as tarifas de 2004 a favor da Portovesme, da ILA e da Eurallumina não constituíam auxílios estatais, devido à sua semelhança com a tarifa preferencial histórica concedida à Alcoa em 1996, que a Comissão tinha considerado não constituir um auxílio estatal na sua Decisão de 4 de Dezembro de 1996 (18) (a seguir denominada «Decisão Alumix»).
(42)
A este propósito, a Comissão observou que a nova tarifa parecia ser diferente da tarifa Alumix, na medida em que esta tinha sido concedida directamente pela ENEL, o fornecedor italiano de energia eléctrica em regime de monopólio, ao passo que a nova tarifa implicava uma intervenção selectiva por parte do Estado para compensar a diferença entre o preço de mercado acordado pelos beneficiários com os seus próprios fornecedores de energia e o preço preferencial fixado em 1996. A Comissão chegou à conclusão de que o decreto de 2004 não se limitava a ampliar o âmbito de uma medida existente sem carácter de auxílio estatal a novos beneficiários, mas que introduzia efectivamente um novo regime a favor das três empresas em causa, com um mecanismo financeiro que era muito diferente do da tarifa Alumix.
(43)
A decisão de dar início à investigação classificava as tarifas introduzidas pelo decreto de 2004 como auxílios ao funcionamento e apreciava se tal auxílio podia ser autorizado com base nas Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional (19) (a seguir denominadas «Orientações relativas aos auxílios regionais»), dado que a Sardenha era uma região assistida ao abrigo do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do Tratado CE até ao final de 2006. A Comissão manifestou dúvidas quanto à possibilidade de autorizar o auxílio nesta base, uma vez que este auxílio ad hoc, concedido a um número restrito de empresas, não parecia promover o desenvolvimento regional.
(44)
A Comissão levantou as dúvidas quanto ao facto de a medida ser susceptível de produzir o efeito de reduzir o nível de tributação aplicável à energia eléctrica. Esta redução deveria ter como base jurídica a Directiva 2003/96/CE do Conselho, de 27 de Outubro de 2003, que reestrutura o quadro comunitário de tributação dos produtos energéticos e da electricidade (20).
3.2. Processo C 13/06
(45)
Na sua Decisão de 27 de Abril de 2006, relativa ao início da investigação formal, a Comissão definiu o regime tarifário de 2005 como um novo auxílio ao funcionamento.
(46)
A Comissão ponderou se a tarifa preferencial podia ser autorizada a título de auxílio regional ao funcionamento com base nas Orientações relativas aos auxílios regionais, tendo em conta que a Sardenha tinha sido, até ao final de 2006, uma região assistida ao abrigo do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE.
(47)
Não obstante a insistência da Itália quanto ao facto de os preços elevados da electricidade na Sardenha constituírem uma desvantagem para o desenvolvimento da ilha, a Comissão concluiu que a Itália não tinha demonstrado a existência de preços significativamente mais elevados na Sardenha, tanto em média como especificamente para empresas grandes consumidoras de energia (21). A Comissão verificou que a situação de sobrecapacidade de produção de energia eléctrica na Sardenha só podia incentivar os produtores a vender electricidade ao preço mais baixo possível, até ao momento em que a finalização dos projectos de interligação (prevista para 2010) lhes permitisse exportar a energia eléctrica produzida na Sardenha.
(48)
Além disso, a Itália não tinha explicado o motivo por que os preços mais elevados constituíam uma desvantagem regional, nem de que modo a tarifa contribuiria para o desenvolvimento regional. Por conseguinte, a Comissão manifestou dúvidas quanto à necessidade do auxílio.
(49)
A Comissão tinha ainda dúvidas quanto ao facto de o auxílio ad hoc ser proporcional às desvantagens regionais, atendendo, nomeadamente, ao método utilizado para calcular o preço preferencial, sem qualquer relação com os preços praticados no resto da Itália, baseando-se nos preços médios aplicados na Europa aos utilizadores intensivos de energia.
(50)
A Comissão observou que a duração da medida era superior a cinco anos (que é o período máximo normalmente permitido para os auxílios ao funcionamento com finalidade regional) e que o auxílio não era degressivo em termos reais, tendo em conta o limite de 4 % imposto ao aumento da tarifa.
(51)
No que diz respeito ao período abrangido pelas Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional 2007-2013 (22), a Comissão observou que a Sardenha deixaria de ser elegível para beneficiar de auxílios com finalidade regional ao abrigo do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do Tratado TFUE, nomeadamente de auxílios ao funcionamento. Considerou que, ainda que as orientações regionais autorizassem um período transitório de dois anos para a eliminação linear dos regimes de auxílios ao funcionamento existentes, não parecia oportuno permitir a introdução de novos auxílios ao funcionamento por apenas alguns meses e prever a sua eliminação progressiva, sobretudo face às dúvidas apresentadas e ao carácter de distorção da concorrência inerente ao auxílio.
(52)
Por último, a Comissão manifestou dúvidas quanto à possibilidade de autorizar a tarifa preferencial a favor das empresas Portovesme, ILA, Eurallumina e Syndial, quer como auxílio com finalidade regional, quer a qualquer outro título, por razões que a Itália, de qualquer modo, não tinha identificado.
(53)
Em conclusão, no que se refere à Eurallumina, a Comissão observou que esta empresa ainda não tinha reembolsado um auxílio estatal ilegal e incompatível (23) e que, por conseguinte, não podia beneficiar de qualquer nova medida de auxílio, nos termos da jurisprudência Deggendorf (24).
4. OBSERVAÇÕES DE TERCEIROS INTERESSADOS
4.1. Processo C 38/B/04
(54)
O convite da Comissão no sentido de apresentar observações sobre a Decisão de 2004 de dar início a um procedimento formal de investigação aprofundada suscitou reacções por parte do autor da denúncia original, de alguns dos beneficiários (Portovesme, Eurallumina e Alcoa) e de outros terceiros interessados. No caso presente, são resumidas unicamente as observações relacionadas com a tarifa preferencial a favor das empresas Portovesme, ILA e Eurallumina. Em especial, não foram incluídas as observações formuladas pela Alcoa, na medida em que foram discutidas exaustivamente na decisão final relativa especificamente a essa empresa (25).
4.1.1. Observações apresentadas pela Portovesme
(55)
Segundo a Portovesme, a tarifa preferencial destina-se a ultrapassar uma deficiência do mercado, ou seja, a incapacidade do mercado da energia eléctrica recentemente liberalizado na Sardenha de fornecer preços competitivos devido ao forte poder de mercado dos operadores tradicionais. A Portovesme defende que o ENEL e a Endesa (cujas unidades de produção de energia eléctrica na Sardenha foram posteriormente cedidas à E.ON) constituem um duopólio e mantêm os preços da energia eléctrica na Sardenha artificialmente alinhados com os preços médios italianos, quando, de facto, os preços desta ilha deveriam ser muito inferiores, em especial para os grandes consumidores de electricidade, porque, dada a situação de sobrecapacidade de produção de electricidade, os produtores deveriam ter incentivos para vender a energia eléctrica a preços competitivos.
(56)
A Portovesme afirma que o preço preferencial de que beneficia corresponde ao preço que a empresa teria obtido em condições normais de mercado, isto é, se o mercado da energia eléctrica tivesse funcionado correctamente.
(57)
De acordo com a empresa, os pagamentos compensatórios recebidos da Cassa Conguaglio (num montante de 37 EUR/MWh) alinham o preço pago pela Portovesme aos preços pagos pelos seus principais concorrentes e não afectam a concorrência, uma vez que todos os produtores de zinco da UE pagam preços equivalentes e a medida se limita a compensar a desvantagem concorrencial sofrida pela empresa devido a problemas estruturais da Sardenha (nomeadamente a ausência de gás natural).
(58)
Segundo a Portovesme, os metais como o zinco, o alumínio e o chumbo são produtos de base cujo preço de referência mundial é fixado pela bolsa de metais de Londres. As variações nos custos locais de produção não se traduzem em diferenças nos preços a nível mundial. Em especial, a produção de zinco da Portovesme é tão exígua (menos de 1 % da produção mundial) que não é susceptível de ter incidência nos preços mundiais.
(59)
Sem a tarifa preferencial, a Portovesme seria obrigada a encerrar as suas instalações, mas tal encerramento não favoreceria os outros produtores de zinco da União, uma vez que não estariam em condições de aumentar a sua produção e o excesso de procura seria colmatado pelas exportações de países terceiros. A Portovesme conclui que a tarifa preferencial não afecta a concorrência e as trocas comerciais na UE.
(60)
Além disso, segundo esta empresa, os pagamentos compensatórios efectuados pela Cassa Conguaglio não implicam a utilização de recursos estatais, na medida em que a referida Cassa se limita simplesmente a redistribuir fundos privados provenientes dos utilizadores finais.
(61)
A Portovesme observa que o abastecimento de electricidade por parte das indústrias de utilização intensiva de energia é importante para garantir a segurança e a continuidade do fornecimento na Sardenha, assim como para evitar as ineficiências na produção de energia eléctrica que implicariam custos mais elevados para os utilizadores finais.
(62)
Por último, a empresa sublinha que, se fosse obrigada a encerrar as suas instalações, as consequências para o tecido industrial regional seriam extremamente gravosas, dado que se perderiam 790 postos de trabalho directos e 500 indirectos.
4.1.2. Observações apresentadas pela Eurallumina
(63)
A Eurallumina precisa que os custos de produção da alumina na Europa são mais elevados do que nas outras regiões do mundo, sobretudo em razão dos preços mais elevados da electricidade e dos combustíveis, bem como dos custos de transporte da bauxite (26). Estes custos mais elevados não podem traduzir-se em preços mais elevados, na medida em que o preço da alumina é estabelecido na bolsa de metais de Londres e não podem ser determinados pelos produtores a nível individual. Por conseguinte, segundo essa empresa, a produção europeia de alumina padece de uma desvantagem concorrencial em relação ao resto do mundo.
(64)
Para além dos problemas gerais que atingem as refinarias de alumina europeias, a Eurallumina salienta também os problemas específicos da Sardenha que impedem que as indústrias locais beneficiem da liberalização do mercado da energia eléctrica, em especial o poder de mercado dos operadores históricos (ver igualmente as observações da Portovesme no considerando 55). A Eurallumina cita igualmente a inexistência de gás natural como uma desvantagem específica da produção sarda de alumina, na medida em que para obter as grandes quantidades de vapor necessárias para a produção tem de ser utilizado fuelóleo, que é mais caro.
(65)
Segundo a Eurallumina, após a liberalização, o poder de mercado dos produtores de electricidade na Sardenha provocou um aumento dos preços da energia eléctrica: sem a tarifa, a Eurallumina teria pago 65,95 EUR/MWh pelo fornecimento de electricidade, face aos 44 EUR/MWh que pagava normalmente antes da liberalização. A tarifa de 2004 reduziu o preço para 35 EUR/MWh.
(66)
Como a Portovesme, também a Eurallumina afirma que, se fosse obrigada a sair do mercado, não poderia ser substituída por outros produtores europeus de alumina, que já operam no limite máximo da sua capacidade de produção, e o vazio assim criado seria colmatado pelas importações de países terceiros. O encerramento implicaria a perda de 400 postos de trabalho directos e de 250 postos de trabalho indirectos (27). Dado que a Eurallumina é o único fornecedor de alumina do smelter de Alcoa, o encerramento da unidade de produção da alumina poderia prejudicar igualmente a vitalidade económica da Alcoa na Sardenha.
(67)
Por conseguinte, a Eurallumina conclui afirmando que a tarifa introduzida pelo decreto de 2004 é necessária, na pendência do desenvolvimento das novas infra-estruturas que eliminarão os principais factores de desvantagem concorrencial de que sofre a indústria sarda.
4.1.3. Observações de outros terceiros interessados
(68)
Um concorrente da Portovesme (o mesmo que tinha assinalado o caso à Comissão) interveio também após o início do procedimento formal de investigação. Apresentou uma análise da tarifa em que conclui que a tarifa preferencial de 2004 constitui um auxílio estatal ilegal. Em especial, o autor da denúncia observa que o regime tarifário contestado é fundamentalmente diferente da tarifa histórica Alumix concedida à Alcoa e não pode deixar de ser considerado um auxílio. No que se refere à eventual compatibilidade da medida, o autor da denúncia defende que não pode ser aprovada como um auxílio regional ao funcionamento, nem como um auxílio à reestruturação, devendo por conseguinte ser declarada incompatível.
(69)
A Solvay Chimica Italia e a Solvay Chimica Bussi (que exercem actividades no sector do cloro-soda) apresentaram as suas observações sobre as tarifas de 2004 em Julho de 2005, após o termo do prazo de um mês para a apresentação de observações sobre o início do procedimento formal de investigação. Não obstante o atraso, estas empresas pediram para ser consideradas terceiros interessados. Nas suas observações, as empresas concluíram que tanto as tarifas de 2004 como as de 2005 constituem auxílios estatais ilegais e incompatíveis.
4.1.4. Observações da Itália
(70)
A Itália insiste no facto de que o mercado da energia eléctrica da União não é ainda totalmente concorrencial, como a própria Comissão reconheceu na quarto Relatório anual sobre a realização do mercado interno do gás e da electricidade (28). As empresas, nomeadamente as que têm um elevado consumo de energia eléctrica, não podem escolher livremente os seus próprios fornecedores e adquirir electricidade em condições comparáveis nos vários Estados-Membros. Tais dificuldades não estão ligadas às capacidades comerciais de tais empresas, mas resultam das carências estruturais dos mercados da energia. A actual situação no mercado da energia da União produz efeitos negativos sobre a livre concorrência nos mercados do produto dos utilizadores intensivos de energia.
(71)
Em Itália, apesar da liberalização do sector, o mercado regista deficiências estruturais específicas, como, por exemplo, a insuficiência de interligações entre as diferentes partes das redes nacionais e uma estrutura de mercado concentrada. Nesse contexto, a liberalização não se traduziu em preços mais favoráveis para os utilizadores intensivos de energia. Os problemas são particularmente graves na Sardenha, região em que as interligações são limitadas.
(72)
Por conseguinte, a Itália afirma que um regime tarifário especial, tendo em conta o perfil da procura, devia ser considerado uma medida reguladora que se justifica para simular os mecanismos que deveriam actuar num mercado totalmente concorrencial. Este tipo de intervenção restabeleceria a igualdade de condições entre as empresas com elevado consumo de electricidade que exercem a sua actividade nos vários Estados-Membros, eliminado as desvantagens de carácter geográfico que sofrem as empresas situadas na Sardenha. O regime anteciparia os efeitos esperados do processo de liberalização. Segundo a Itália, nos outros Estados-Membros são aplicadas medidas semelhantes, beneficiando os utilizadores intensivos de energia de tarifas de electricidade reguladas.
(73)
De acordo com as autoridades italianas, o decreto de 2004 prossegue dois objectivos: apoiar o emprego na Sardenha, concentrado na indústria metalúrgica, e manter a um nível suficiente a procura do sector da produção de energia eléctrica na Sardenha, que se caracteriza por um excesso de capacidade.
(74)
A Itália afirma que o novo regime tarifário é equivalente, de facto, à tarifa histórica Alumix, que a Comissão tinha considerado não constituir um auxílio estatal. As diferenças entre o antigo e o novo regime devem-se exclusivamente à nova «estrutura tarifária» exigida pelo lançamento do mercado da energia liberalizado.
(75)
A Itália afirma que o regime tarifário não constitui um auxílio estatal. No que diz respeito à utilização de recursos estatais, a Itália alega que o sistema tarifário é comparável ao sistema em causa no processo Preussen-Elektra (29), relativamente ao qual o Tribunal de Justiça declarou que não envolvia fundos públicos. Enquanto «órgão técnico de contabilidade do sistema», a Cassa Conguaglio não pode dispor livremente dos recursos financeiros que gere. O facto de a AEEG e o Ministério das Finanças poderem exercer um certo controlo sobre as suas actividades não significa que, por esse motivo, o Estado possa utilizar os recursos em causa como lhe aprouver. Consequentemente, segundo a Itália, os recursos utilizados para financiar o mecanismo tarifário são inteiramente privados.
(76)
Além disso, a Itália afirma que a tarifa não tem qualquer incidência sobre as trocas comerciais na União e não pode falsear a concorrência devido à existência de um preço mundial dos produtos em questão, que são produtos de base (ver as observações da Portovesme no considerando 55). Por outro lado, a produção da UE e a produção italiana destes metais não aumentaram ao mesmo ritmo que a procura. Por exemplo, em 2005, a produção nacional cobriu apenas 12 %, 55 % e 80 % da procura italiana de alumínio, zinco e chumbo, respectivamente. Por conseguinte, a União e a Itália apresentam um défice de produção crescente destes metais, enquanto uma parte da procura cada vez mais significativa é satisfeita pelas exportações provenientes de países terceiros. Se a indústria metalúrgica italiana desaparecesse, nenhum novo operador da União poderia substituir a capacidade de produção perdida em Itália, uma vez que as unidades de produção da UE já funcionam em plena capacidade e nenhum produtor novo ou já existente seria incentivado a aumentar as suas capacidades, perante a perspectiva de incerteza quanto à disponibilidade a longo prazo de electricidade a preços razoáveis. Por conseguinte, a manutenção destas capacidades de produção em Itália não pode prejudicar a concorrência. Visto que a tarifa preferencial não é inferior aos preços da energia eléctrica pagos em média pelos concorrentes das empresas beneficiárias, não incentiva as exportações da Sardenha para outros Estados-Membros.
(77)
A Itália afirma que, mesmo que a Comissão chegasse à conclusão de que a medida constitui um auxílio estatal, a tarifa poderia ser considerada compatível com o mercado interno a título de auxílio regional ao funcionamento, para o que a Sardenha é elegível com base nas derrogações previstas no artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE.
(78)
Segundo as autoridades italianas, as deficiências do mercado de electricidade sardo (concentração do mercado, interligações escassas, excesso de capacidade de geração de energia eléctrica), assim como a falta de acesso à infra-estrutura de distribuição de gás constituem uma desvantagem regional que a tarifa visa abolir.
(79)
A Itália observa que os preços da energia eléctrica no território nacional são superiores em 38 % à média europeia para os utilizadores intensivos de energia. Este facto cria um problema de concorrência, agravado na Sardenha pelas lacunas do mercado da energia eléctrica local e pela impossibilidade de aceder à rede de distribuição de gás natural.
(80)
A Itália afirma que a medida é favorável ao desenvolvimento regional, porque a indústria metalúrgica contribui significativamente para a economia e os níveis de emprego da Sardenha (com efeito, o sector metalúrgico representa 12 % dos trabalhadores e 12,2 % do PIB regional na indústria transformadora). A tarifa em causa tem repercussões positivas no emprego e na manutenção do tecido social e económico da ilha.
(81)
As autoridades italianas consideram que a tarifa é proporcional às desvantagens que afectam os beneficiários, dado que alinha simplesmente os preços da energia eléctrica pagos pelos produtores sardos aos pagos em média pelos seus concorrentes a nível da União.
(82)
Além disso, a aplicação da tarifa é de curta duração e transitória, visto que permaneceria em vigor apenas até à finalização dos projectos de infra-estruturas destinadas a melhorar a interligação às redes de electricidades e do gás (o novo cabo de interligação SAPEI e o gasoduto GALSI) (30).
(83)
Segundo a Itália, a medida é igualmente degressiva, na medida em que o preço preferencial é indexado com base na variação dos preços dos combustíveis e só pode aumentar ou manter-se inalterado.
4.2. Processo C 13/06
4.2.1. Observações apresentadas pela Portovesme
(84)
A Portovesme considera que as tarifas de 2005 não falseiam a concorrência, são necessárias para garantir a sobrevivência das indústrias em causa e podem considerar-se compatíveis como auxílios regionais. Os argumentos aduzidos pela empresa são equivalentes aos apresentados pela Itália (ver os considerandos 87 a 104), a que faz referência.
4.2.2. Observações apresentadas pela Eurallumina
(85)
Também a Eurallumina considera que as tarifas de 2005 não falseiam a concorrência, são necessárias para garantir a sobrevivência das indústrias em causa e podem considerar-se compatíveis como auxílios regionais. Os argumentos aduzidos pela empresa são equivalentes aos apresentados pela Itália, a que faz referência
4.2.3. Observações de outros terceiros interessados
(86)
Os concorrentes da Portovesme e da Syndial que tinham apresentado observações no âmbito do processo C 38/B/04 intervieram igualmente no âmbito do presente processo. Ambas as empresas sublinham o facto de a medida em causa constituir um auxílio ao funcionamento que deveria ser considerado incompatível com o mercado interno.
4.2.4. Comentários da Itália
(87)
A Itália defende que as tarifas de 2005 são muito diferentes das aplicadas em 2004, na medida em que agora estão em conformidade com os requisitos previstos nas Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional.
(88)
De acordo com a Itália, ainda que uma apreciação superficial possa levar a classificar as tarifas como auxílios ao funcionamento, tais tarifas fazem parte, na realidade, de uma série de medidas destinadas a favorecer o desenvolvimento regional na Sardenha. A Itália sublinha, em especial, a estreita ligação entre as tarifas e o compromisso, solicitado aos beneficiários, de efectuarem investimentos a longo prazo. Além disso, a cláusula suspensiva que subordina a aplicação da medida à autorização por parte da Comissão testemunha, segundo a Itália, o seu carácter de auxílio com finalidade regional.
(89)
O Protocolo de entendimento assinado pela Região da Sardenha e pelos beneficiários é o elemento essencial da referida estratégia. Tal protocolo é constituído pelos seguintes elementos:
a)
Os investimentos produtivos descritos nos planos de actividades apresentados pelos beneficiários;
b)
A autorização rápida da realização de infra-estruturas de interligação energética que permitam aos beneficiários ter acesso a fornecimentos de energia a preços competitivos (o gasoduto GALSI e o cabo de interligação SAPEI);
c)
A atribuição de uma concessão integrada para a exploração da mina de carvão do Sulcis e para a realização/gestão de uma nova central a carvão para o fornecimento de electricidade aos beneficiários; e
d)
As tarifas preferenciais.
(90)
A Itália entende que as tarifas devem ser consideradas um instrumento de política económica destinado a salvaguardar sectores ameaçados pelos preços elevados da energia que, de outra forma, se transfeririam para fora da Itália e da Europa devido à concorrência agressiva de empresas de fora da UE que beneficiam de custos de produção inferiores. As tarifas seriam aplicadas até à finalização das infra-estruturas previstas e até à realização de um mercado interno concorrencial da energia. A medida estaria em consonância com o espírito dos auxílios com finalidade regional, dado que promoveria o crescimento económico e o emprego numa ilha onde as produções de utilização intensiva de energia sofrem uma desvantagem concorrencial devido não só ao nível imperfeito de liberalização do mercado da electricidade, mas também às carências excepcionais da Sardenha em termos de infra-estruturas no que se refere à interligação às redes nacionais da energia eléctrica e de gás.
(91)
Em apoio a esta abordagem integrada, a Itália cita o Primeiro Relatório do Grupo de Alto Nível sobre a competitividade, a energia e o ambiente (31), onde se observa que o processo de liberalização do sector da energia não produziu resultados satisfatórios e que é necessário melhorar a interligação e preconiza a celebração de contratos de fornecimento a longo prazo com preços previsíveis ou parcerias entre utilizadores e fornecedores de energia eléctrica. A este respeito, a Itália sublinha que as intervenções programadas pela Sardenha vão precisamente neste sentido, acrescentando que são ao mesmo tempo necessárias medidas de curto prazo, como as tarifas em apreço, para garantir a competitividade da indústria sarda e a sua sobrevivência até à realização dos investimentos programados destinados a solucionar os problemas estruturais.
(92)
A Itália salienta que não é possível comparar os preços da energia eléctrica pagos pelos beneficiários sardos com os preços médios da energia eléctrica pagos por empresas semelhantes na Itália peninsular, visto que as empresas com elevada intensidade energética adquirem a electricidade através de contratos bilaterais que não são de domínio público. Segundo a Itália, a Comissão comete um erro ao fazer uma comparação com base nos preços registados nas bolsas da energia eléctrica, uma vez que apenas uma pequena parte dos fornecimentos de energia eléctrica dessas empresas é adquirida nas referidas bolsas.
(93)
De acordo com as autoridades italianas, os preços negociados através de contratos bilaterais só podem ser favoráveis aos consumidores se estes tiverem a possibilidade de escolher livremente os seus fornecedores e de adquirir energia eléctrica produzida com tecnologias competitivas. Tal não é possível na Sardenha, onde as centrais eléctricas não podem produzir energia a custos reduzidos dado que não têm acesso ao gás natural. Por outro lado, os novos investimentos em centrais de produção modernas são pouco incentivados em razão da limitada interligação eléctrica que torna impossível exportar electricidade. Outro factor a ter em conta é a concentração do mercado e o papel desempenhado pelos operadores históricos.
(94)
Segundo afirmou a Itália, nestas circunstâncias, pode justificar-se a aplicação de tarifas que estabilizem os preços da energia eléctrica até à existência de uma concorrência mais eficaz neste mercado. Mais uma vez, a Itália defende que as tarifas preferenciais incentivam o funcionamento de um mercado plenamente competitivo.
(95)
No que se refere à situação de excesso de capacidade de produção de energia eléctrica, que levou a Comissão a ter dúvidas quanto ao facto de os preços da electricidade serem mais elevados na Sardenha do que na Itália peninsular (na medida em que a capacidade em excesso deveria, pelo contrário, estimular os produtores a venderem a preços competitivos aos grandes utilizadores - ver considerando 47), a Itália afirma o seguinte: o excesso de capacidade de produção da Sardenha não pode implicar uma redução dos preços ao consumo, visto que, neste caso concreto, o excesso de capacidade se deve a uma interligação limitada, que torna necessário constituir uma reserva de capacidade muito significativa (32), a fim de garantir a continuidade dos fornecimentos de electricidade na ilha. Dado que esta reserva é, de qualquer forma, remunerada através de encargos impostos a todos os utilizadores finais, os fornecedores de energia eléctrica não têm interesse em vender a preços mais concorrenciais a electricidade produzida, recorrendo à referida capacidade inutilizada.
(96)
Segundo a Itália, a medida é proporcional, dado que o preço fixado pela AEEG para 2005 (ver considerando 34) corresponde ao preço médio pago na União pelos concorrentes dos beneficiários, calculado pela entidade reguladora de forma objectiva. Além disso, a Itália recorda que, em 2005, noutros Estados-Membros com tarifas regulamentadas os grandes utilizadores industriais pagaram pelos seus fornecimentos de electricidade preços que chegaram a atingir apenas 25 EUR/MWh.
(97)
À luz do acima exposto, a Itália contesta os dados apresentados pelos autores da denúncia, que, segundo a sua opinião, não são correctos do ponto de vista metodológico, dado que estimam em excesso os preços médios da electricidade pagos pelos concorrentes dos beneficiários na União.
(98)
Segundo a Itália, a duração do regime (seis anos em vez de cinco) é justificada pela exigência de aguardar a finalização da infra-estrutura energética.
(99)
Além disso, a Itália afirma que foi respeitado o critério da degressividade, na medida em que as tarifas são actualizadas com base na média ponderada das variações registadas nas bolsas de Amesterdão e Francoforte e só podem aumentar e não diminuir.
(100)
As tarifas são indexadas às variações dos preços nas bolsas da energia eléctrica porque, segundo a Itália, estas representam uma referência objectiva e globalmente representativa das tendências dos preços da energia. Todavia, a Itália salienta que os aumentos efectivos dos preços cobrados aos utilizadores de elevada intensidade energética da União são, em geral, bastante mais baixos do que os aumentos registados nas bolsas da energia eléctrica (dado que tais utilizadores pagam tarifas fixadas mediante contratos bilaterais ou estabelecidas pelo Estado, no caso das tarifas regulamentadas, portanto menos sujeitas a oscilações).
(101)
A Itália conclui, por conseguinte, que o aumento de 4 % numa base anual aplicado às tarifas sardas está em consonância com os aumentos dos preços da energia aplicados aos seus concorrentes directos da União.
(102)
As autoridades italianas salientam a existência, na União, de medidas com efeitos equivalentes aos produzidos pelas tarifas preferenciais contestadas e consideram que todas deveriam ser apreciadas do mesmo modo, independentemente da sua forma, visto que têm todas o objectivo comum de garantir a sobrevivência de indústrias de utilização intensiva de energia na União e impedir que sejam deslocalizadas para fora do território nacional.
(103)
Segundo a Itália, ainda que desde 2007 a Sardenha tenha deixado de ser elegível para beneficiar de auxílios ao funcionamento com finalidade regional, as Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional contemplam a possibilidade de uma saída gradual dos regimes em vigor no momento em que a região deixa de ser abrangida pela derrogação prevista no artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE. Por conseguinte, a Comissão poderia ainda autorizar a medida ao abrigo das Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional de 2007. De qualquer forma, a Itália defende que a medida contestada não deve ser considerada como um mero auxílio ao funcionamento.
(104)
A Itália sublinha mais uma vez que as tarifas não afectam as trocas comerciais entre os Estados-Membros, pelos motivos já ilustrados no considerando 76 para o alumínio, o zinco e o chumbo. O mesmo raciocínio é válido para a indústria química. A Itália sublinha que, em 2003, as importações de produtos químicos em Itália excederam as exportações e que a produção da União e a produção italiana estão em fase de declínio desde 2001. No que diz respeito especificamente à produção de PVC, que representa a maior aplicação do cloro, em Itália existiria um défice de produção (em 2002, foram produzidas apenas 470 000 toneladas de PVC, face a um consumo de 970 000 toneladas).
5. APRECIAÇÃO DA MEDIDA
5.1. Existência de auxílio estatal na acepção do artigo 107.o, n.o 1, do Tratado CE
(105)
Na acepção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, uma medida constitui um auxílio estatal quando preenche cumulativamente as seguintes condições: a) confere uma vantagem económica ao beneficiário; b) é concedida pelo Estado mediante recursos estatais; c) é selectiva; d) afecta as trocas comerciais entre Estados-Membros e é susceptível de falsear a concorrência na UE.
5.1.1. Existência de uma vantagem
(106)
Com base no regime tarifário de 2004 e de 2005, o Estado interveio para subvencionar o preço da electricidade negociado pelos beneficiários com os seus próprios fornecedores. Por exemplo, em 2004, na ausência dos pagamentos compensatórios, a Portovesme e a Eurallumina teriam pago, respectivamente, 63 EUR/MWh (33) e 65,95 EUR/MWh, com base nos contratos de fornecimento bilaterais em vigor na altura. Estes dados foram fornecidos pela Itália e pelos próprios beneficiários e não são, por conseguinte, objecto de contestação.
(107)
Em 2005, segundo os dados fornecidos pela Itália, o preço da electricidade negociado pela Syndial com o seu fornecedor ultrapassava os 60 EUR/MWh (enquanto a tarifa preferencial teria baixado esse preço para 27 EUR/MWh). A lógica das duas medidas era que o Estado reembolsaria aos beneficiários os custos adicionais incorridos pela aquisição da electricidade na Sardenha em relação aos preços médios pagos pelos seus concorrentes na União.
(108)
A Portovesme alega que o preço preferencial corresponde ao preço que prevaleceria num mercado plenamente competitivo e, por conseguinte, não confere qualquer vantagem. A Comissão já refutou esta argumentação no processo Alcoa, em que se apreciaram tarifas praticamente idênticas. Nem os tribunais da União nem a Comissão tiveram alguma vez em conta, para determinar a eventual existência de uma vantagem, as condições prevalecentes num mercado hipotético mais eficaz. O quadro de referência é sempre constituído pelas condições existentes nos mercados reais em questão (34).
(109)
Além disso, a argumentação acima exposta pressupõe que o funcionamento incorrecto do mercado justificaria a fixação, pelo Estado-Membro, de preços susceptíveis de simular condições de concorrência efectiva (ver o comentário da Itália no considerando 72).
(110)
Tal lógica não é aceitável, visto que é contrária ao princípio, bem estabelecido na jurisprudência da União, segundo o qual «a circunstância de um Estado-Membro procurar aproximar, através de medidas unilaterais, as condições de concorrência de um determinado sector económico das existentes noutros Estados-Membros não retira a estas medidas a natureza de auxílios» (35). A Comissão considera que o princípio acima enunciado também se aplica aos casos em que um Estado-Membro procura aproximar as condições de concorrência das que prevalecem num mercado plenamente concorrencial.
(111)
Por último, caso se seguisse tal proposta, as subvenções concedidas pelos Estados-Membros para compensar a diferença entre um preço livremente negociado no mercado por dois operadores e o preço teórico sobre o qual poderiam ter chegado a acordo em condições de plena concorrência não constituiriam auxílios estatais, o que excluiria o principal objectivo do controlo dos auxílios estatais.
(112)
A Itália alega que estas tarifas são idênticas à tarifa Alumix, que a Comissão não considerou um auxílio (ver considerando 74) e que, por conseguinte, também não devem ser consideradas um auxílio.
(113)
A Comissão recorda que a situação sobre a qual tinha formulado a sua opinião no processo Alumix era muito diferente. No processo Alumix, a tarifa tinha sido concedida pela ENEL, que era então o fornecedor público de electricidade que detinha o monopólio num mercado que ainda não tinha sido liberalizado (36). Neste contexto, a Comissão teve de verificar se a ENEL cobrava um preço artificialmente baixo ou se actuava como um operador de mercado racional. Tendo em conta o monopólio que a ENEL detinha na produção e distribuição de electricidade, a Comissão não dispunha de um preço de mercado como base de referência para apreciar a existência de uma eventual vantagem. Por conseguinte, a Comissão desenvolveu um método capaz de determinar o preço do mercado teórico mais baixo ao qual um fornecedor racional estaria disposto a vender ao seu «melhor cliente».
(114)
Contudo, este método não pode ser aplicado num contexto em que os preços são negociados pelos utilizadores finais com os fornecedores de energia eléctrica num mercado liberalizado e são subvencionados ex post através de pagamentos compensatórios. Por conseguinte, a análise exposta na decisão Alumix e as conclusões da Comissão relativamente a esse processo são manifestamente irrelevantes no presente processo. Este facto decorre do acórdão do Tribunal de Primeira Instância de 25 de Março de 2009 que confirmou a decisão de dar início ao procedimento formal de investigação no caso Alcoa (37) (ver n.o 132 do acórdão).
(115)
Neste caso concreto, o princípio do operador de mercado prudente não é aplicável. Seria necessário apreciar o caso com base nesse princípio se o Estado vendesse electricidade às empresas interessadas, directamente ou através de um organismo para-estatal como no caso Alumix, o que no caso presente não se verifica, dado que são empresas privadas que fornecem a electricidade. Assim, ao contrário do que acontece no processo Alumix, não é necessário examinar se o comportamento do Estado é semelhante ao de um operador de mercado racional.
(116)
Deverá concluir-se, por conseguinte, que os regimes de pagamento compensatório de 2004 e 2005 atenuam os encargos decorrentes dos contratos de fornecimento celebrados pelos beneficiários (encargos que normalmente deveriam estar incluídos na contabilidade das empresas). De acordo com jurisprudência estabelecida (38), as medidas contestadas conferem portanto uma vantagem económica aos beneficiários.
5.1.2. Natureza selectiva
(117)
Dado que as tarifas preferenciais de electricidade em Itália são concedidas exclusivamente às empresas com unidades de produção, situadas na Sardenha e inseridas num grupo restrito de sectores identificados por actos legislativos e regulamentares que constituem a base jurídica de tais medidas, a vantagem que conferem é selectiva.
5.1.3. Recursos públicos e imputabilidade ao Estado
(118)
Segundo jurisprudência estabelecida, uma vantagem só pode ser definida como um auxílio estatal na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE, se for concedida directa ou indirectamente mediante recursos estatais (39) e for imputável ao Estado (40).
(119)
Conforme descrito no considerando 28, os pagamentos compensatórios contestados são financiados mediante uma imposição parafiscal, cobrada pela Cassa Conguaglio através da componente A4 da tarifa da electricidade. Tal imposição é obrigatória na medida em que consta de decisões da AEEG que dão execução a uma lei nacional. A Cassa Conguaglio é uma entidade pública instituída por lei que exerce as suas funções com base em instruções precisas contidas nas decisões da AEEG.
(120)
Ainda segundo jurisprudência estabelecida, os montantes decorrentes de uma imposição obrigatória por força da legislação nacional, pagos por uma entidade pública instituída por lei, constituem um recurso estatal, na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE, quando se destinam ao financiamento de uma medida que preenche os outros critérios do referido artigo (41).
(121)
A Itália invoca o acórdão do Tribunal de Justiça no processo PreussenElektra (42) para apoiar a tese segundo a qual a medida em questão não é financiada mediante recursos estatais. As autoridades italianas afirmam que os fundos necessários para o financiamento da tarifa são transferidos de particulares (os consumidores de energia eléctrica) para particulares (os beneficiários) e que a intervenção do Estado se limita à adopção de uma lei que prevê o pagamento dos montantes necessários, sem que lhe tenha sido conferido qualquer poder discricionário para dispor dos fundos, a não ser para aplicar o regime previsto pela lei. A Itália e alguns dos beneficiários alegam, nomeadamente, que a Cassa Conguaglio não tem qualquer controlo sobre os fundos e que exerce apenas a função de mero intermediário contabilístico.
(122)
No processo PreussenElektra, o Tribunal de Justiça considerou que uma obrigação imposta a distribuidores privados de energia eléctrica, de adquirir a electricidade produzida a partir de fontes de energia renováveis a preços mínimos superiores ao valor económico real deste tipo de electricidade, não constitui um auxílio estatal, uma vez que a medida não comporta uma transferência directa ou indirecta de recursos estatais.
(123)
A Comissão observa que, no processo PreussenElektra, os recursos necessários para o financiamento da medida eram directamente fornecidos pelos distribuidores aos produtores de energias renováveis sem transitarem por uma entidade pública. Em conformidade com este sistema, os montantes a transferir nunca se encontravam efectivamente à disposição das autoridades do Estado-Membro.Em contrapartida, no caso vertente, os montantes transitam pela Cassa Conguaglio, que é uma entidade pública, antes de serem pagos ao beneficiário final. Por conseguinte, a jurisprudência PreussenElektra coloca-se num quadro factual diferente e não é pertinente para efeitos do caso em apreço.
(124)
A jurisprudência Pearle (43) não pode servir de base às posições da Itália ou dos beneficiários. No acórdão Pearle, o Tribunal de Justiça concluiu que, em certas condições específicas, os montantes decorrentes de uma imposição que transita por uma entidade pública não constituem recursos estatais. Neste processo, as medidas eram totalmente financiadas por um sector económico por sua própria iniciativa. Os fundos eram cobrados mediante uma imposição parafiscal que transitava por uma entidade pública que não podia, em momento algum, dispor deles. Além disso, as partes que pagavam a imposição eram as que beneficiavam da medida.
(125)
A Itália sustenta que a Cassa Conguaglio não dispõe de qualquer poder discricionário no que se refere à afectação dos fundos, que se destinam ao financiamento das tarifas e não podem em momento algum entrar «na esfera das finanças públicas». Consequentemente, o Estado não pode dispor livremente destes fundos que, por conseguinte, não constituem recursos estatais.
(126)
Há que assinalar, a título preliminar, que, embora alguns critérios Pearle se possam considerar, objectivamente, mais relevantes do que outros, não se pode considerar que algum deles seja um «critério essencial». As condições enumeradas no acórdão são cumulativas. Também é essa a interpretação dada pelo Tribunal de Primeira Instância no acórdão Earl Salvat (44) quando analisou a imposição fiscal contestada no âmbito daquele processo em relação a cada um dos critérios Pearle.
(127)
Antes de examinar o papel desempenhado pela Cassa Conguaglio, a Comissão verificou se os outros critérios enumerados no processo Pearle se encontravam satisfeitos. É evidente que, contrariamente ao que se verificou no processo Pearle, as tarifas contestadas foram instituídas por iniciativa do Estado e não por iniciativa de um sector económico. Por último, no processo Pearle, os beneficiários da medida eram também os únicos que contribuíam para o seu financiamento, destinando-se a intervenção da entidade pública a não criar uma vantagem susceptível de constituir um ónus suplementar para o Estado. No caso vertente, os beneficiários não suportam o ónus financeiro da imposição, que recai unicamente sobre os consumidores de electricidade. Por conseguinte, a jurisprudência Pearle não pode ser legitimamente invocada, independentemente do eventual fundamento da argumentação apresentada quanto ao papel de mero intermediário contabilístico desempenhado pela Cassa Conguaglio.
(128)
No que diz respeito à Cassa Conguaglio, a Comissão observa que, segundo a jurisprudência estabelecida, «não há razão para estabelecer uma distinção entre os casos em que o auxílio estatal é concedido directamente pelo Estado e aqueles em que é concedido através de uma instituição pública ou privada, designada ou instituída por esse Estado» (45). Consequentemente, o estatuto público ou privado da Cassa Conguaglio não é determinante para efeitos da aplicação das regras em matéria de auxílios estatais. O facto de a Cassa Conguaglio ser uma entidade pública não implica automaticamente a aplicação do artigo 107.o do TFUE (46); de igual modo, a intervenção de uma entidade privada não exclui, em si, a aplicação do referido artigo.
(129)
Todavia, a análise não pode limitar-se aos poderes conferidos à Cassa Conguaglio pelo seu estatuto de entidade pública. Importa determinar, de um modo mais geral, se o Estado, quer directamente, quer através de qualquer outro órgão mediador de outra entidade que designou, pode ou não exercer um controlo sobre os fundos utilizados para financiar a tarifa. Impunha-se a mesma verificação se a Cassa Conguaglio fosse uma entidade privada.
(130)
No acórdão proferido recentemente no processo Essent (47), o Tribunal de Justiça pronunciou-se definitivamente a este respeito. Nesse processo, os Países Baixos tinham introduzido, mediante legislação, um suplemento tarifário sobre as tarifas de electricidade. O referido suplemento era pago pelos consumidores de electricidade aos operadores de rede que, por sua vez, pagavam os montantes correspondentes à empresa designada, a SEP, que não dispunha de uma margem discricionária na gestão dos fundos e estava sujeita ao estrito controlo das autoridades. O Tribunal de Justiça concluiu que os montantes provenientes do suplemento constituíam recursos estatais, na medida em que o suplemento sobre o preço da electricidade era imposto pela legislação nacional, constituindo, por conseguinte, um ónus; a SEP não estava autorizada a utilizar os montantes provenientes desse suplemento para outros fins que não os estabelecidos na lei e, por conseguinte, os recursos permaneciam sob controlo público e as autoridades nacionais podiam dispor desses montantes. O Tribunal de Justiça considerou que estes elementos eram suficientes para declarar que os fundos em causa, pela sua natureza, constituíam recursos públicos.
(131)
As semelhanças com o caso vertente são evidentes. O suplemento tarifário utilizado para financiar as tarifas contestadas foi imposto por lei, tal como no processo Essent. A Cassa Conguaglio desempenha um papel idêntico ao da SEP, uma vez que centraliza e gere os montantes provenientes da imposição parafiscal, e está sujeita às mesmas restrições, já que não pode utilizar os fundos cobrados para outros fins que não os previstos na lei (o financiamento dos regimes tarifários preferenciais). O Estado está em condições de controlar e de orientar a utilização dos recursos: a Cassa Conguaglio exerce as suas funções contabilísticas sob as instruções precisas da AEEG, que actua no âmbito das suas competências estatutárias e/ou em execução do direito nacional. Por conseguinte, os recursos geridos pela Cassa Conguaglio permanecem constantemente sob controlo público.
(132)
Esta análise insere-se numa lógica idêntica à que a Comissão desenvolveu na decisão relativa ao processo italiano dos «custos ociosos no sector da electricidade» (48), em que classificou como recursos públicos os fundos geridos pela Cassa Conguaglio na conta A6.
(133)
O facto de os fundos geridos pela Cassa Conguaglio constituírem recursos públicos foi confirmado por jurisprudência recente do Tribunal de Primeira Instância no processo Iride (49).
(134)
No seu acórdão n.o 11632/03, de 3 de Abril de 2003, o Supremo Tribunal já tinha concluído que a Cassa Conguaglio não tinha personalidade jurídica distinta da do Estado italiano e que este devia ser considerado o proprietário dos montantes transferidos para a Cassa Conguaglio, mesmo que estes montantes proviessem de particulares e se destinassem a empresas privadas. No processo Iride, os requerentes, ou seja, a Iride Spa e a Iride Energia Spa, interpuseram recurso perante o Tribunal de Primeira Instância contra uma decisão da Comissão que qualificava como recursos públicos os fundos geridos pela Cassa Conguaglio na conta A6. Os argumentos apresentados pelas requerentes eram muito semelhantes. As duas empresas contestaram, no essencial, o acórdão do Supremo Tribunal, argumentando que a Cassa Conguaglio desempenhava apenas a função de mero intermediário contabilístico entre os particulares sujeitos à obrigação financeira e os destinatários das quantias cobradas, que não lhe permitia, mesmo por um curto período, utilizar os montantes depositados. As requerentes solicitaram também a aplicabilidade da jurisprudência PreussenElektra.
(135)
Após ter sublinhado que não era competente para pôr em causa a interpretação do direito italiano pelo Supremo Tribunal, o Tribunal de Primeira Instância confirmou que os montantes depositados na conta A6 da Cassa Conguaglio deviam ser considerados recursos de Estado, não só por serem propriedade do Estado, mas também por permanecerem sempre sob controlo público (50).
(136)
Esta conclusão refere-se à conta A6 da Cassa Conguaglio que financia os custos ociosos do sector da electricidade. Contudo, essa conclusão pode logicamente ser alargada à componente A4, que financia a tarifa controvertida. O acórdão do Supremo Tribunal baseava-se numa análise da personalidade jurídica da Cassa Conguaglio e a conclusão de que os montantes em causa eram propriedade do Estado aplica-se, portanto, a todas as quantias depositadas na Cassa. O mesmo se pode dizer da conclusão do Tribunal de Primeira Instância de que o Estado pode controlar os recursos geridos pela Cassa Conguaglio. Não existe qualquer diferença entre a conta A6 e a componente A4, com excepção do destino dos recursos (pagamento dos custos ociosos na conta A6 e das tarifas preferenciais na componente A4). Consequentemente, os montantes transferidos para os beneficiários da componente A4 também devem ser considerados recursos públicos.
(137)
Para além do facto de serem financiadas mediante recursos públicos, as tarifas contestadas também são imputáveis ao Estado (51), uma vez que a base jurídica da medida consiste em disposições legislativas nacionais e em decretos e decisões da AEEG, que é uma entidade pública, no exercício das suas funções de poder público.
5.1.4. Efeito sobre as trocas comerciais e distorção da concorrência
(138)
No tocante ao efeito das medidas sobre as trocas comerciais na União e subsequente distorção da concorrência, é incontestável que os mercados relevantes (chumbo, zinco, prata, alumínio e cloro/soda) estão totalmente abertos à concorrência. Esta consideração seria já por si suficiente para concluir que as tarifas têm uma incidência sobre as trocas comerciais na União.
(139)
Não obstante, a Comissão atendeu à argumentação dos beneficiários e da Itália, segundo a qual as tarifas no sector dos metais (a argumentação não foi explicitamente utilizada para o sector do cloro) não afectam as trocas comerciais e não falseiam a concorrência, uma vez que não existem fluxos comerciais efectivos entre os Estados-Membros; é pouco provável que tais fluxos comerciais se desenvolvam e, atendendo às características do sector em questão, as tarifas não prejudicam os concorrentes dos beneficiários na União.
(140)
Há que lembrar que, segundo a prática decisória da Comissão e a jurisprudência do Tribunal, a inexistência de fluxos comerciais efectivos nunca foi aceite como prova de que uma medida de auxílio não afectava as trocas comerciais na União. Com efeito, o Tribunal afirmou repetidamente que um auxílio a uma empresa pode ser susceptível de afectar as trocas comerciais entre os Estados-Membros e de falsear a concorrência, mesmo que essa empresa não participe nas trocas comerciais a nível da União. Na verdade, quando um Estado-Membro concede um auxílio a uma empresa, a produção interna pode ser mantida ou aumentada, daí resultando uma diminuição da possibilidade de as empresas estabelecidas noutros Estados-Membros exportarem os seus produtos para o mercado desse Estado-Membro (52).
(141)
Além disso, um contexto caracterizado por uma diminuição da produção a nível da União e pelo aumento das importações de países terceiros, com fluxos comerciais reduzidos ou mesmo inexistentes entre Estados-Membros, não é invulgar e é mesmo típico dos sectores que enfrentam problemas estruturais e/ou estão sujeitos a uma forte pressão concorrencial. Estes sectores são particularmente sensíveis às medidas adoptadas pelos Estados-Membros para melhorar a competitividade das suas indústrias nacionais.
(142)
O facto de a baixa produção de zinco, chumbo e prata em Itália não ser suficiente para influenciar os preços de referência é irrelevante. A existência de um preço de referência para esses metais, que não é facilmente influenciado pelas condições de produção de um único Estado-Membro, não exclui a existência de concorrência entre as empresas implantadas no EEE e que escoam a sua produção para o mercado mundial dos metais. É possível que o auxílio a favor dos beneficiários sardos não lhes permita diminuir o preço mundial dos seus produtos e afastar concorrentes do mercado e que os outros produtores da União possam prosseguir as suas actividades desde que consigam vender ao preço mundial com alguma margem de lucro. Todavia, os lucros gerados em Itália graças à tarifa de electricidade preferencial reforçam, de um modo geral, a posição concorrencial das empresas. Assim, estas podem, por exemplo, utilizar as reservas de capital acumulado para adquirir concorrentes e aumentar a sua quota de mercado. Este raciocínio é ainda mais pertinente se se tiver em conta que alguns dos beneficiários fazem parte de empresas multinacionais (53).
(143)
Contrariamente ao que defendem os beneficiários, o facto de o preço pago em Itália nos sectores de referência ser idêntico ao preço médio da energia eléctrica pago na União pelos produtores concorrentes não pode ser considerado como prova de que a tarifa italiana não ameaça os interesses dos outros produtores da União. A jurisprudência no processo C 372/97, Italia/Comissão, estabelece claramente que as medidas unilaterais destinadas a aproximar as condições de concorrência que se verificam num Estado-Membro das que prevalecem noutros Estados-Membros têm um impacto nas trocas comerciais (pelo que não podem escapar à definição de auxílios estatais). Além disso, certos acordos de fornecimento de energia em vigor noutros Estados-Membros podem comportar auxílios estatais e a Comissão realizou investigações aprofundadas sobre diversas medidas deste tipo (54). Embora este argumento de defesa não tenha sido explicitamente invocado nem pela Itália nem pela Alcoa, a Comissão considera útil lembrar o princípio, bem estabelecido na jurisprudência, de que a existência de auxílios estatais em alguns Estados-Membros não justifica a adopção de medidas idênticas por outro Estado-Membro.
(144)
De qualquer forma, as denúncias recebidas dos concorrentes dos beneficiários indicam que as tarifas contestadas colocam efectivamente problemas de concorrência e afectam as trocas comerciais na União.
(145)
Além disso, a Itália não notificou as tarifas de 2004. Segundo jurisprudência constante (55), no caso de um auxílio que não foi notificado, a Comissão não é obrigada a demonstrar as consequências efectivas da medida sobre a concorrência ou sobre as trocas comerciais entre Estados-Membros: com efeito, se a Comissão tivesse de provar, na sua decisão, as consequências práticas dos auxílios já concedidos, isso levaria a favorecer os Estados-Membros que pagam auxílios sem observarem o dever de notificação nos termos do artigo 93.o, n.o 3, do Tratado [CE], em detrimento daqueles que notificam os auxílios na fase de projecto.
(146)
Por conseguinte, deve concluir-se que as tarifas preferenciais de electricidade em questão visam melhorar a posição concorrencial dos beneficiários em relação às empresas concorrentes na União. Segundo jurisprudência consolidada (56), em circunstâncias semelhantes, deve considerar-se que o auxílio teve incidência nas trocas comerciais intracomunitárias e falseou a concorrência.
5.1.5. Conclusões relativas à existência de auxílio
(147)
Face ao exposto, a Comissão chegou à conclusão de que as tarifas contestadas de 2004 e 2005 constituem um auxílio estatal na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do TFUE e só podem ser autorizadas caso beneficiem de uma das derrogações previstas no Tratado. Esta conclusão está em conformidade com a que chegou a Comissão no caso Alcoa, que dizia respeito a tarifas praticamente idênticas.
5.2. Classificação como novo auxílio ou como auxílio existente
(148)
As situações em que uma medida constitui um auxílio existente são enumeradas de forma exaustiva no artigo 1.o do Regulamento (CE) n.o 659/1999 do Conselho, de 22 de Março de 1999, que estabelece as regras de execução do artigo 93.o do Tratado CE (57).
(149)
É incontestável que as medidas em causa não foram postas em prática antes da adesão da Itália à União [subalínea i) do artigo acima referido], que não se pode considerar que tenham sido autorizadas devido à não adopção, pela Comissão, de uma decisão nos prazos previstos no procedimento [subalínea iii)], nem que possam ser consideradas auxílios existentes devido ao termo dos prazos de prescrição [subalínea iv)]. Tais medidas não se transformaram subsequentemente em auxílios devido à evolução do mercado comum e sem terem sido alteradas pelo Estado-Membro [alínea b), subalínea v), primeira frase].
(150)
Face ao exposto, a Comissão considera que as tarifas em causa constituem um novo auxílio.
5.3. Legalidade do auxílio
(151)
Nos termos do artigo 108.o, n.o 3, do TFUE, os Estados-Membros devem informar a Comissão dos projectos relativos à instituição ou alteração de quaisquer auxílios e não podem pôr em execução as medidas projectadas antes de tal procedimento haver sido objecto de uma decisão final.
(152)
Visto que a Itália não notificou o artigo 1.o do decreto de 2004, as tarifas de 2004 constituem um auxílio ilegal.
(153)
Em contrapartida, a Itália notificou o artigo 11.o, n.o 12, da Lei n.o 80/2005 e não pôs em execução a medida. Consequentemente, deu cumprimento às obrigações decorrentes do artigo 108.o, n.o 3, do TFUE.
6. COMPATIBILIDADE DO AUXÍLIO
(154)
Em derrogação à proibição geral de concessão de auxílios estatais prevista no artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, um auxílio pode ser declarado compatível se for abrangido por uma das derrogações previstas no mesmo Tratado.
(155)
As tarifas de 2004 e 2005 constituem auxílios ao funcionamento. A afirmação da Itália de que as tarifas de 2005 não deveriam ser consideradas auxílios ao funcionamento, na medida em que fazem parte de uma estratégia de apoio regional e são subordinadas à realização de investimentos produtivos, não pode ser aceite. Muito embora o Protocolo de entendimento preveja que os beneficiários efectuem determinados investimentos, o elemento de auxílio contido nas tarifas preferenciais de 2005 não é calculado proporcionalmente às despesas elegíveis e não está sujeito a uma intensidade máxima de auxílio. Não existem elementos que levem a pensar que a medida satisfaria os critérios estabelecidos para os auxílios aos investimentos ou que o auxílio seria proporcional. Pelo contrário, a medida está claramente ligada ao consumo de electricidade e destina-se a diminuir os custos relacionados com o fornecimento de electricidade, que constituem custos de funcionamento suportados pelas empresas em causa. Por conseguinte, tal medida não pode ser considerada um auxílio ao investimento.
(156)
Os auxílios ao funcionamento são, em princípio, incompatíveis com o mercado interno. No Processo 86/89 Itália/Comissão, o Tribunal de Justiça estabeleceu que «a ajuda em questão, atribuída sem condições específicas e unicamente em função das quantidades utilizadas, devia ser considerada uma ajuda de funcionamento para as empresas em causa e, enquanto tal, altera as condições das trocas comerciais de maneira a contrariar o interesse comum» (58).
(157)
Também no processo Siemens/Comissão, o Tribunal de Primeira Instância confirmou o princípio de que «os auxílios ao funcionamento, ou seja, os auxílios que visam libertar uma empresa dos custos que ela mesma deveria normalmente suportar no âmbito da sua gestão corrente ou das suas actividades normais não são abrangidos, em princípio, pelo âmbito de aplicação do artigo 92.o, n.o 3, do Tratado CE [actualmente, artigo 107.o, n.o 3, do TFUE] […]; com efeito, segundo a jurisprudência, estes auxílios, em princípio, falseiam as condições de concorrência nos sectores em que são concedidos, sem, apesar disso, serem capazes, pela sua própria natureza, de atingir um dos objectivos fixados pelas disposições derrogatórias já referidas».
(158)
No entanto, existem situações claramente definidas em que é possível conceder auxílios ao funcionamento. Em especial, podem ser concedidos auxílios ao funcionamento com finalidades ambientais em conformidade com o Enquadramento comunitário dos auxílios estatais a favor do ambiente (59). De igual modo, nas regiões assistidas, podem ser autorizados auxílios ao funcionamento enquanto auxílios com finalidade regional. A Comissão apreciou se as tarifas objecto de contestação podem integrar a uma das referidas categorias.
(159)
A Comissão observa que as tarifas não podem ser autorizadas como auxílios a favor do ambiente, dado que não têm uma finalidade ambiental.
6.1. Compatibilidade com as Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional de 1998
(160)
A título excepcional, podem ser concedidos auxílios ao funcionamento nas regiões assistidas elegíveis para auxílios nos termos da derrogação prevista no artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE. A Região da Sardenha foi considerada elegível até ao final de 2006. Por conseguinte, a Comissão apreciou se, durante este período, as tarifas de 2004 e 2005 podiam ser autorizadas ao abrigo das Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional de 2008.
(161)
Em conformidade com o ponto 4.15 das Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional, podem ser concedidos auxílios ao funcionamento, a título excepcional, caso: i) se justifiquem em função do seu contributo para o desenvolvimento regional e da sua natureza; ii) o seu nível seja proporcional às deficiências que pretende corrigir. Compete ao Estado-Membro demonstrar a existência de deficiências e avaliar a sua dimensão. Nos termos do ponto 4.17 das mesmas Orientações, os auxílios ao funcionamento devem ser limitados no tempo e degressivos.
(162)
Nos termos do ponto 2 das referidas Orientações, «um auxílio individual ad hoc concedido a uma única empresa ou auxílios limitados a um único sector de actividade podem ter um impacto importante sobre a concorrência no mercado em causa, enquanto os seus efeitos para o desenvolvimento regional tendem a ser demasiado limitados. […] Por conseguinte, aquelas derrogações [à proibição geral de conceder o auxílio] apenas serão concedidas, em princípio, aos regimes de auxílios plurissectoriais e abertos, numa dada região, ao conjunto das empresas dos sectores em causa.» Uma tarifa de electricidade concedida de maneira selectiva a empresas individuais de alguns sectores não corresponde, manifestamente, ao espírito dos auxílios com finalidade regional, que devem ser plurissectoriais. Todavia, dado que os auxílios com finalidade regional ad hoc não são objecto de uma proibição absoluta, a Comissão apreciou se existem circunstâncias excepcionais susceptíveis de justificar a concessão da tarifa.
(163)
A Comissão examinou mais concretamente as deficiências do sector da energia eléctrica da Sardenha, tal como decorre da documentação apresentada pela Itália e pelos beneficiários, para apreciar se tal situação pode constituir uma desvantagem a nível regional.
6.1.1. O mercado sardo da electricidade no contexto italiano
(164)
De um modo geral, o mercado italiano da electricidade é altamente concentrado, embora o seja menos no Norte do país. O operador dominante em todas as regiões do país é a ENEL, ex-detentora do monopólio, excepto na Sardenha, onde detém um duopólio com a E.ON. A ENEL detém um poder de mercado considerável e em diversas circunstâncias a autoridade da concorrência e do mercado verificou alguns abusos de posição dominante. Os preços da electricidade em Itália são geralmente elevados, devido a uma combinação de produção que assenta, em grande parte, nos combustíveis fósseis (principalmente no gás), à ausência de capacidade nuclear e ao congestionamento das interligações com o resto da Europa.
(165)
Na Sardenha, região que representa 4,1 % da potência instalada em Itália (60), a electricidade é produzida principalmente em centrais termoeléctricas alimentadas por combustíveis fósseis (carvão, fuelóleo, alcatrão de refinaria). A ilha não dispõe de infra-estruturas de distribuição de gás natural.
(166)
A Sardenha sofre de um excesso de capacidade de produção, sobretudo no segmento de custo elevado (centrais alimentadas a fuelóleo), imputável ao plano do Governo, não concretizado, de concentrar na ilha a indústria pesada italiana, que levou a ENEL a investir em centrais eléctricas. Além de serem estruturalmente mais onerosas, estas centrais também se tornam mais rapidamente obsoletas. Durante o período em apreço, as exportações de electricidade da ilha para a península foram limitadas pela modesta capacidade da interligação (61), sujeita a congestionamento.
(167)
Duas companhias de electricidades, a ENEL e a E.ON, detêm conjuntamente uma quota de mercado equivalente a 95 % dos fornecimentos de electricidade na Sardenha (cerca de 58 % para a E.ON e 42 % para a ENEL). De acordo com o inquérito sobre o estado da concorrência no sector da electricidade (62), a Sardenha pode ser considerada, do ponto de vista da concorrência, um duopólio com dominância colectiva. A concentração do mercado é elevada, embora não seja a mais elevada de Itália (63). Dado que controlam quase todas as centrais com rendimento médio elevado (mid-merit) ou de pico, a E.ON e a ENEL determinam o preço de praticamente todas as faixas horárias. No entanto, a situação afigura-se menos crítica na Sardenha do que no Sul da Itália (64), onde a ENEL determina o preço de todas as faixas horárias.
(168)
Os preços grossistas da electricidade em Itália contam-se entre os mais elevados da Europa (65) e os preços na Sardenha entre os mais elevados de Itália. Em 2007, o preço médio nacional (PUN) era de 70,99 EUR/MWh, enquanto o preço médio da Sardenha era de 75 EUR/MWh, ou seja, inferior aos 80 EUR/MWh do ano anterior (66). A tendência para o aumento do preço médio regional sardo verificou-se em 2008 e 2009. No primeiro semestre de 2009, os preços na Sardenha registaram constantemente valores acima da média nacional (com um preço médio de 106,60 EUR/MWh face ao PUN de 60,50 EUR/MWh).
(169)
Os preços pagos na Sardenha pelos beneficiários das tarifas em 2004/2005 (com base nos contratos bilaterais) oscilavam entre 60 e 65 EUR/MWh. Não é possível comparar estes preços com os em vigor na Itália peninsular, dado que a Comissão não dispõe dos dados pertinentes (que a Itália afirmou não poder fornecer - cfr. considerando 92). Todavia, com base na análise das tendências gerais dos preços, que podem ser globalmente representativas das dos preços dos contratos bilaterais, afigura-se possível considerar a hipótese de que, no período em apreço, as empresas com utilização intensiva de electricidade da Sardenha pagassem um preço mais elevado em relação às empresas da Itália peninsular.
(170)
Em conclusão, o mercado da electricidade na Sardenha apresenta uma série de problemas, nomeadamente, preços elevados, forte concentração do mercado, operadores dominantes com grande poder de mercado, capacidade de produção excedentária no segmento de custo elevado, relativa ineficiência das centrais eléctricas que estão a tornar-se obsoletas, falta de acesso a infra-estruturas de gás natural e insuficiência de interligações. Estes problemas poderiam traduzir-se em preços mais elevados da electricidade para os consumidores finais, incluindo as empresas com utilização intensiva de electricidade.
6.1.2. Existência de uma desvantagem regional
(171)
Convém, antes de mais, determinar se estes problemas constituem uma desvantagem regional, isto é, se afectam gravemente o desenvolvimento económico da Sardenha. No processo C 34/02 (67), a Comissão não aceitou a hipótese de a falta de interligações com as fontes energéticas constituir uma desvantagem. Embora seja verdade que as PME são menos afectadas pelos preços elevados da electricidade do que as grandes indústrias de elevada intensidade energética, os interesses de um único sector não podem ser automaticamente equiparados aos interesses de uma região. A Comissão considera que a Itália não forneceu provas suficientes de que a situação do mercado da electricidade sardo constituía uma desvantagem regional.
(172)
No entanto, mesmo que se verifique uma desvantagem regional, devem ainda ser cumpridos os critérios enunciados nas Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional. Consequentemente, a Comissão apreciou se tais critérios estariam satisfeitos.
6.1.3. Contribuição para o desenvolvimento regional
(173)
O auxílio deve contribuir de forma duradoura para o desenvolvimento regional e ser proporcional às desvantagens que procura atenuar. Os auxílios ao funcionamento destinados a uma região assistida não podem ser autorizados em função das dificuldades enfrentadas por um sector. É necessário demonstrar que esse apoio contribui de forma duradoura para o desenvolvimento regional. No caso em apreço, tal facto é improvável. Mesmo admitindo que a manutenção na ilha de algumas unidades industriais contribua para o emprego e a preservação de uma base industrial na Sardenha, esses efeitos não seriam duradouros. Se os custos elevados da electricidade constituem um problema estrutural da Sardenha, come alega a Itália, as dificuldades com que se deparam as indústrias com elevada intensidade energética voltariam a surgir assim que o regime tarifário cessasse.
(174)
As autoridades italianas apresentam as tarifas como uma medida temporária que deve ser abolida com a conclusão, em 2010, dos projectos de infra-estruturas relativos à produção de energia e às interligações (o gasoduto GALSI e o cabo submarino SAPEI) actualmente em curso (68). A tese da Itália é a de que uma melhor interligação reduzirá os preços para estas empresas. A Comissão considera que, ainda que as novas infra-estruturas possam reduzir ou anular as disparidades tarifárias entre a Sardenha e a península, é muito improvável que tais projectos possam reduzir em metade os preços da energia eléctrica, de modo a colocá-los nos níveis considerados necessários para tornar tais actividades industriais rentáveis a longo prazo.
(175)
A Comissão observa, ainda, que a existência de uma contribuição do Estado destinada a reduzir os custos da energia eléctrica dos grandes consumidores não incentiva os fornecedores de electricidade a baixar os preços para evitar a perda dos seus maiores clientes e não impede a deterioração das estruturas dos custos. Em vez disso, a subvenção cria um incentivo para os fornecedores de electricidade utilizarem o seu poder de mercado. Por conseguinte, mesmo que fosse verdade que, dada a situação de excesso de capacidade existente, as empresas com utilização intensiva de energia conseguiriam normalmente obter um preço competitivo, se não fosse o poder de mercado dos fornecedores de energia eléctrica (que, segundo a Itália e os beneficiários, têm interesse em manter preços elevados), a Comissão considera que a tarifa preferencial não seria o instrumento adequado para reduzir esse poder de mercado.
6.1.4. Proporcionalidade
(176)
A subvenção concedida aos beneficiários do regime tarifário não é calculada de forma a compensar a disparidade regional (isto é, o diferencial entre os preços da energia eléctrica na Itália peninsular e os praticados na Sardenha para a mesma categoria de consumidores), sendo, pelo contrário, destinada a alinhar os preços sardos aos pagos pelos concorrentes dos beneficiários na União. Os preços fixados para os beneficiários são especialmente baixos e certamente inferiores aos preços praticados na Itália peninsular, que são dos mais elevados da União. Por conseguinte, as tarifas não são proporcionais às desvantagens regionais que, alegadamente, procuram corrigir.
(177)
O próprio método adoptado para calcular o montante da subvenção indica que a medida prossegue um objectivo de política industrial e não uma finalidade regional. Com efeito, a dimensão de política industrial das tarifas foi várias vezes sublinhada pela Itália nas suas observações.
6.1.5. Degressividade
(178)
O auxílio regional ao funcionamento deve ser degressivo (ver ponto 4.17 das Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional). Dado que o mecanismo utilizado de actualização das tarifas é diferente para 2004 e para 2005, foi realizada uma apreciação separada.
(179)
As tarifas de 2004 são indexadas aos preços dos combustíveis e só podem aumentar ou manter-se inalteradas. Segundo a Itália, esta condição assegura a degressividade do auxílio. A Comissão considera que o requisito da degressividade pode só considerar-se preenchido quando é garantido que os pagamentos compensatórios - que correspondem ao montante efectivo do auxílio - decrescerão ao longo do tempo. Não é suficiente que a tarifa aumente ao longo do tempo, na medida em que uma tarifa mais elevada pode de qualquer forma corresponder a um montante ainda mais elevado de auxílios se, entretanto os preços para os consumidores finais no mercado de referência aumentarem a um ritmo mais elevado do que a tarifa considerada. O método italiano não fornece qualquer garantia a este respeito (69).
(180)
No que se refere às tarifas de 2005, a Comissão apreciou o mecanismo de indexação introduzido pelo artigo n.o 11.o, n.o 13, da Lei n.o 80/2005, com a interpretação que lhe foi dada pela AEEG na decisão n.o 217/05 [ver considerando 33]. Segundo as normas de execução fixadas pela AEEG, a tarifa é aumentada anualmente numa percentagem que reflecte as tendências dos preços da energia eléctrica na União, mas o aumento não pode exceder os 4 %. Segundo a Itália, este mecanismo assegura a degressividade do auxílio.
(181)
Todavia, a Comissão considera que o facto de a tarifa nominal estar sujeita a um aumento anual bastante limitado não implica uma diminuição ao longo do tempo do montante líquido do auxílio, tal como avaliado pelos pagamentos compensatórios.
(182)
Visto que as tendências dos preços nas bolsas da electricidade se podem considerar amplamente representativas das variações dos preços dos contratos bilaterais - como alegou a Itália - as tarifas de 2005 só seriam degressivas no caso de uma queda dos preços médios na União (dado que as tarifas não podem diminuir, mas apenas aumentar). Em todos o outros casos, as tarifas implicariam uma vantagem crescente (70). Visto que desde 2004 até, pelo menos, 2007, os preços médios da electricidade na União registaram uma forte tendência para o aumento (crescendo mais de 4 % por ano) o elemento de auxílio contido nas tarifas de 2005 aumentaria ao longo do tempo.
(183)
Além disso, a Itália defende que, na realidade, os contratos bilaterais estão menos expostos a aumentos de preço do que os preços determinados nas bolsas da electricidade e que, por conseguinte, as tarifas de 2005 são de facto degressivas. A Comissão observa que o método de indexação que lhe foi fornecido para a apreciação se baseia nas variações dos preços nas bolsas da electricidade e que a Itália não apresentou dados relativos à evolução dos preços dos contratos bilaterais. Por conseguinte, a afirmação da Itália não é acompanhada por elementos de prova suficientes.
(184)
Por outro lado, as informações limitadas de que dispõe a Comissão sugerem o contrário, isto é, que os preços dos contratos bilaterais aumentaram consideravelmente na Sardenha (ver, por exemplo, as declarações da Eurallumina, segundo as quais no período 2005/2006 pagou um preço que ascendeu a 80 EUR/MWh no mercado livre, face aos 65 EUR/MWh de 2004). Nestas circunstâncias, se as tarifas tivessem sido aplicadas, os pagamentos compensatórios teriam aumentado ao longo do tempo.
(185)
Consequentemente, nem as tarifas de 2004 nem as de 2005 satisfazem o critério da degressividade.
6.1.6. Conclusões sobre a compatibilidade da medida enquanto auxílio com finalidade regional
(186)
À luz do exposto, a Comissão considera que as tarifas em causa não devem ser consideradas compatíveis a título de auxílios com finalidade regional, ao abrigo das Orientações de 1998. Como a Sardenha já não é uma região assistida na acepção do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), desde Dezembro de 2006, não é necessário examinar a compatibilidade do auxílio à luz das Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional 2007-2013.
(187)
A Comissão adoptou a mesma posição negativa em 2005, relativamente a outra medida destinada a reduzir os custos da energia da Eurallumina na Sardenha. Nessa ocasião, a Comissão considerou que a medida em causa, uma isenção do imposto especial sobre o consumo dos óleos minerais (71), não podia ser autorizada com base nas Orientações relativas aos auxílios estatais com finalidade regional.
6.2. Outras considerações inerentes à compatibilidade
(188)
A Itália e as empresas em causa sustentaram que as tarifas se destinavam a colmatar deficiências no mercado da electricidade que fazem com que os preços não sejam ainda concorrenciais. Na sua opinião, os preços elevados da energia eléctrica representam uma ameaça para a competitividade das indústrias com utilização intensiva de electricidade. O auxílio teria um efeito de incentivo, dado que, caso contrário, ou seja, na ausência do auxílio, as empresas seriam obrigadas a encerrar as suas actividades.
(189)
A Comissão não considera que seja possível aceitar a tese de que um auxílio ao funcionamento reservado a algumas empresas industriais constitui uma resposta adequada à falta de concorrência no mercado local da energia eléctrica, que afecta todos os consumidores de electricidade.
(190)
É igualmente discutível que o auxílio fosse adequado e proporcional em relação ao objectivo de impedir a deslocalização de unidades industriais para fora da União. Não existem precedentes na prática decisória da Comissão, nem na jurisprudência dos tribunais da União, em que este argumento tenha sido aceite como justificação para a concessão de um auxílio estatal. As decisões relativas à deslocalização, total ou parcial, da produção fazem parte da estratégia empresarial das empresas e a Comissão nunca defendeu que este facto possa constituir uma deficiência de mercado. Já no passado, nos processos Terni (72) e Alcoa (73), a Comissão manifestou dúvidas relativamente a argumentos idênticos que relacionavam determinadas medidas de auxílio com o objectivo de impedir a deslocalização de empresas para fora da União.
(191)
Importa, ainda, observar que as conclusões já citadas de instâncias especializadas como o Grupo de Alto Nível sobre a Competitividade, a Energia e o Ambiente (74) não propõem a concessão de auxílios estatais específicos para resolver problemas de competitividade decorrentes dos preços elevados da energia eléctrica, mas defendem a necessidade de cumprir integralmente as regras em matéria de auxílios estatais (75).
(192)
À luz do acima exposto, a Comissão considera que as tarifas contestadas de 2004 e 2005 não podem beneficiar de qualquer das derrogações previstas no artigo 107.o do TFUE. As derrogações previstas no artigo 107.o, n.o 2, do TFUE não são aplicáveis, visto que o auxílio não tem natureza social, não se destina a remediar danos causados por calamidades naturais ou outros acontecimentos extraordinários e não foi concedido para compensar as desvantagens económicas causadas pela divisão da Alemanha. As derrogações previstas no artigo 107.o, n.o 3, alíneas b) e d), do TFUE também não são aplicáveis, já que a medida não se destina a fomentar a realização de um projecto importante de interesse comum europeu, a sanar uma perturbação grave da economia de um Estado-Membro ou a promover a cultura e a conservação do património. No que diz respeito à derrogação prevista no artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE a análise acima exposta nos considerandos 160 a 187 demonstra que a tarifa não pode ser autorizada a título de auxílio destinado a promover o desenvolvimento económico de regiões em que o nível de vida seja anormalmente baixo ou em que exista grave situação de subemprego. Relativamente ao artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE, como indicado nos considerandos 155 e 158, os auxílios ao funcionamento não podem beneficiar, em princípio, dessa derrogação e a Comissão não vê qualquer circunstância especial que possa satisfazer a concessão de um auxílio desse tipo no caso em apreço.
(193)
Por conseguinte, a Comissão considera que tanto a tarifa de 2004 como a de 2005 são incompatíveis com o mercado interno.
(194)
Tendo em conta estas conclusões, a Comissão não deve examinar os eventuais efeitos cumulativos do novo auxílio com os anteriores auxílios incompatíveis referidos no ponto (31) à luz da jurisprudência estabelecida no processo Deggendorf.
7. RECUPERAÇÃO
(195)
Nos termos do artigo 14.o, n.o 1, do Regulamento (CE) n.o 659/1999, em caso de decisões negativas relativas a auxílios ilegais incompatíveis com o mercado interno, há que restabelecer uma concorrência efectiva, salvo se a recuperação for contrária a um princípio geral de direito comunitário.
(196)
No caso em apreço, apenas as tarifas relativas a 2004 (processo C 38/B/04) estão sujeitas a recuperação, uma vez que as tarifas de 2005 (processo C 13/06) não foram postas em execução.
7.1. Confiança legítima e outros princípios gerais do direito da União susceptíveis de impedir a recuperação
(197)
Segundo jurisprudência consolidada, quando um auxílio é concedido sem notificação prévia à Comissão, em conformidade com o artigo 108.o, n.o 3, do TFUE, o beneficiário do auxílio não pode ter, nesse momento, uma confiança legítima quanto à regularidade da sua concessão (76). Uma empresa diligente está geralmente em condições de determinar se o procedimento de notificação foi respeitado e se o auxílio é legal.
(198)
Todavia, não deve excluir-se a possibilidade de um beneficiário de um auxílio ilegal invocar circunstâncias excepcionais, sobre as quais havia fundado expectativas legítimas quanto à regularidade do auxílio, e de se opor, por conseguinte, ao reembolso do mesmo (77).
(199)
Os beneficiários das tarifas de 2004 não apresentaram argumentos a este respeito, nem a Comissão identificou qualquer circunstância excepcional susceptível de induzir os beneficiários a criar uma confiança legítima. Em especial, a existência da Decisão Alumix de 1996 não podia criar qualquer expectativa de que as tarifas não fossem consideradas auxílios estatais. Como indicado na decisão de início do procedimento de 2004 (ver considerando 37) a tarifa que serviu de modelo para as tarifas de 2004 em causa não era o acordo original Alumix que a Comissão tinha, em 1996, esclarecido que não constituía um auxílio estatal, mas uma medida totalmente nova, que tinha sido substancialmente alterada (em especial no que se refere ao seu mecanismo de financiamento (78) e prorrogada pelas autoridades italianas. Nessa situação, um beneficiário diligente deveria certificar-se de que o auxílio era legítimo.
(200)
Além disso, a Comissão considera que a recuperação não é contrária a um princípio geral de direito da União.
7.2. Quantificação dos montantes a recuperar
(201)
Todos os montantes do auxílio incompatível recebidos pelas empresas Portovesme, ILA e Eurallumina desde a entrada em vigor do artigo 1.o do decreto de 2004 devem ser recuperados, acrescidos de juros, em conformidade com o capítulo V do Regulamento (CE) n.o 794/2004 da Comissão, de 21 de Abril de 2004, relativo à aplicação do Regulamento (CE) n.o 659/1999 do Conselho que estabelece as regras de execução do artigo 93.o do Tratado CE (79).
(202)
A recuperação propõe-se restabelecer a situação de concorrência dos beneficiários que prevalecia antes da concessão do auxílio incompatível, suprimindo a vantagem indevida que este conferiu. Neste caso concreto, tal vantagem corresponde à diferença entre a tarifa preferencial e o preço da energia eléctrica que teriam pago os beneficiários no mercado, na ausência das tarifas em apreço.
(203)
No momento em que foram introduzidas as tarifas, todas as empresas em causa adquiriam electricidade com base em contratos bilaterais. O Estado interveio com pagamentos compensatórios para subvencionar o preço fixado contratualmente. Consequentemente, os montantes a recuperar correspondem aos pagamentos compensatórios recebidos pelos beneficiários no período indicado (ver considerando 30).
8. CONCLUSÃO
A Comissão considera que tanto as tarifas de 2004, como as de 2005 constituem um auxílio ao funcionamento que não pode beneficiar de qualquer das derrogações à proibição geral de concessão de auxílios estatais prevista no Tratado CE, sendo, por conseguinte, incompatíveis com o mercado comum.
No que diz respeito às tarifas de 2004, que foram postas em execução ilegalmente em violação do disposto no artigo 108.o, n.o 3, do TFUE, todos os pagamentos futuros devem ser anulados e o auxílio já desembolsado deve ser recuperado. O montante a recuperar corresponde à soma de todas as indemnizações compensatórias pagas pela Cassa Conguaglio às empresas Portovesme, ILA e Eurallumina.
As tarifas de 2005, devidamente notificadas pela Itália nos termos do artigo 108.o, n.o 3, do TFUE, não serão postas em execução,
ADOPTOU A PRESENTE DECISÃO:
Artigo 1.o
1. O auxílio estatal que a Itália prevê conceder com base no artigo 11.o, n.o 12, do Decreto-Lei n.o 35, de 14 de Março de 2005, convertido em Lei n.o 80/2005, de 14 de Maio de 2005, a favor das empresas Portovesme Srl, Eurallumina SpA, ILA SpA e Syndial SpA, é incompatível com o mercado interno.
2. Por este motivo, o auxílio não pode ser concedido.
Artigo 2.o
O auxílio estatal concedido ilegalmente pela Itália em violação do disposto no artigo 108.o, n.o 3, do TFUE, ao abrigo do artigo 1.o do Decreto do Presidente do Conselho de Ministros, de 6 de Fevereiro de 2004, nos montantes de 12 845 892,82 EUR a favor da Portovesme Srl, de 5 208 152,05 EUR a favor da Eurallumina SpA e de 291 120,27 EUR a favor da ILA SpA, é incompatível com o mercado comum
Artigo 3.o
1. A Itália procederá à recuperação do auxílio referido no artigo 2.o pago aos beneficiários.
2. Os montantes a recuperar vencerão juros a partir da data em que o auxílio foi colocado à disposição do beneficiário até à data da sua recuperação efectiva.
3. Os juros são calculados numa base composta, em conformidade com o disposto no capítulo V do Regulamento (CE) n.o 794/2004.
4. A Itália cancelará todos os pagamentos futuros do auxílio referido no artigo 2.o a partir da data da adopção da presente decisão.
Artigo 4.o
1. A recuperação do auxílio referida no artigo 2.o será imediata e efectiva.
2. A Itália assegurará a aplicação da presente decisão no prazo de quatro meses a contar da data da sua notificação.
Artigo 5.o
1. No prazo de dois meses a contar da notificação da presente decisão, a Itália fornecerá as seguintes informações à Comissão:
a)
O montante total (capital e juros de recuperação) a recuperar junto do beneficiário;
b)
Uma descrição pormenorizada das medidas já adoptadas e previstas para dar cumprimento à presente decisão;
c)
Os documentos comprovativos do envio ao beneficiário do pedido de reembolso do auxílio.
2. A Itália manterá a Comissão informada sobre a evolução das medidas nacionais adoptadas para dar execução à presente decisão até que o auxílio referido no artigo 2.o tenha sido integralmente recuperado. A pedido da Comissão, a Itália transmitir-lhe-á de imediato informações sobre as medidas já adoptadas e previstas para dar cumprimento à presente decisão. A Itália fornecerá também informações pormenorizadas sobre os montantes do auxílio e dos juros já recuperados junto dos beneficiários.
Artigo 6.o
A República Italiana é a destinatária da presente decisão.
Feito em Bruxelas, em 23 de Fevereiro de 2011.