ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 24. května 2011
o státní podpoře C 16/10 (ex NN 22/10, ex CP 318/09), kterou Řecko poskytlo některým řeckým kasinům
(oznámeno pod číslem K(2011) 3504)
(Pouze řecké znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/716/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dne 8. července 2009 podalo konsorcium DAET Loutraki AE - Club Hotel Loutraki AE (dále jen „stěžovatel“ nebo „kasino Loutraki“) (2) Komisi stížnost na řecké právní předpisy o vytvoření systému vstupních poplatků kasin a tvrdilo, že systém poskytl státní podporu třem provozovatelům, a to Regency Casino Mont Parnès, kasinu Korfu a Regency Casino Soluň (3). Ve zprávě zaslané e-mailem ze dne 7. října 2009 stěžovatel uvedl, že vůči zveřejnění své totožnosti nemá námitky. Dne 14. října 2009 se uskutečnila schůzka mezi zaměstnanci Komise a zástupci stěžovatele. Dopisem ze dne 26. října 2009 poskytl stěžovatel další údaje k doložení své stížnosti.
(2)
Dne 21. října 2009 předala Komise stížnost Řecku a požádala je, aby dotyčné záležitosti objasnilo. Dopisem ze dne 17. listopadu 2009 požádalo Řecko o prodloužení lhůty pro odpověď, jež Komise schválila ve zprávě zaslané e-mailem ze dne 18. listopadu 2009. Řecko Komisi odpovědělo dne 27. listopadu 2009.
(3)
Dne 15. prosince 2009 předala Komise odpověď Řecka stěžovateli. Stěžovatel podal připomínky k odpovědi Řecka dne 29. prosince 2009.
(4)
Dne 25. února, 4. a 23. března a 13. dubna 2010 si Komise od Řecka vyžádala další informace, které Řecko poskytlo dne 10. března a 1. a 21. dubna 2010.
(5)
Rozhodnutím ze dne 6. července 2010 (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“) Komise Řecko informovala, že s ohledem na opatření, které Řecko zavedlo, tj. účtování nižší sazby daně ze vstupu do některých kasin, zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie. Rozhodnutí o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4) a zúčastněné strany byly vyzvány k podání připomínek.
(6)
Dopisem ze dne 9. srpna 2010 požádalo Řecko o prodloužení lhůty pro odpověď, jež Komise schválila dopisem ze dne 18. srpna 2010. Komise obdržela připomínky Řecka k rozhodnutí o zahájení řízení dne 6. října 2010. Další informace týkající se sporného opatření poskytly řecké orgány dne 12. října 2010.
(7)
Po zahájení vyšetřovacího řízení obdržela Komise připomínky dvou zúčastněných stran: zástupců kasina Mont Parnès, jednoho z příjemců podpory na základě opatření, které byly zaslány v dopise ze dne 4. srpna 2010, a zástupců soukromého kasina Loutraki, jež byly zaslány v dopisech ze dne 8. a 25. října 2010.
(8)
Dopisem ze dne 29. října 2010 předala Komise tyto připomínky řeckým orgánům, aby jim umožnila se k nim vyjádřit. V dopise ze dne 6. prosince 2010 se řecké orgány vyjádřily k připomínkám třetích stran, přičemž se mimo jiné snažily objasnit některé aspekty uplatňování dotyčného režimu a výkladu řeckých právních předpisů, jež jsou důležité pro analýzu tohoto případu.
II. POSUZOVANÉ OPATŘENÍ
II.1 Opatření
(9)
Opatření, jež má být posouzeno, spočívá v daňové diskriminaci ve prospěch některých kasin, kterou řecké orgány zavedly současným uplatňování řady (5) (částečně závazných) předpisů, které:
-
stanoví jednotný odvod ve výši 80 % z ceny vstupenek a
-
stanoví různé regulované ceny pro kasina ve veřejném vlastnictví a kasina v soukromém vlastnictví, a to ve výši 6 EUR v případě kasin ve veřejném vlastnictví a 15 EUR v případě kasin v soukromém vlastnictví,
což pro kasina v soukromém vlastnictví představuje konkurenční nevýhodu.
(10)
Opatření zvýhodňuje veřejná kasina a jedno soukromé kasino (Soluň), jemuž bylo na základě výjimky přiznáno stejné zacházení jako veřejným kasinům, jak je objasněno níže.
II.2 Příjemci
(11)
Příjemci podpory na základě opatření, jež je předmětem analýzy, jsou tato řecká kasina: Mont Parnès (6), Soluň (7), Korfu (8) a Rhodos (9).
(12)
V době vydání rozhodnutí o zahájení řízení se nižší regulovaný vstupní poplatek ve výši 6 EUR vztahoval pouze na tři řecká kasina: Mont Parnès, jehož 49 % akcií bylo privatizováno a 51 % akcií zůstalo pod veřejnou kontrolou; Soluň, které bylo soukromým kasinem, zacházelo se s ním však jako s veřejným kasinem, a Korfu, jež bylo veřejným kasinem. Kasina na Rhodu a Korfu přestala opatření využívat v dubnu 1999 (10) respektive v srpnu 2010 (11), jelikož jakmile byla zcela zprivatizována, přestala účtovat nižší vstupní poplatek.
II.3 Příslušná ustanovení řeckého zákona
(13)
Před liberalizací trhu v roce 1994 působila v Řecku pouze tři kasina, a to Mont Parnès, Korfu a Rhodos. V té době byla kasina veřejnými podniky a jako kluby ve státním vlastnictví je provozoval řecký úřad pro cestovní ruch (EOT) (12). Vstupní poplatek těchto kasin byl stanoven rozhodnutím generálního tajemníka EOT, a to následovně (13):
-
Mont Parnès: v roce 1991 stanovil EOT vstupní poplatek ve výši 2 000 GRD (přibližně 6 EUR) (14);
-
Korfu: v roce 1992 stanovil EOT vstupní poplatek ve výši 1 500 GRD a v roce 1997 jej upravil na 2 000 GRD;
-
Rhodos: v roce 1992 stanovil EOT vstupní poplatek ve výši 1 500 GRD.
(14)
Trh byl na základě zákona č. 2206/1994 liberalizován v roce 1994, kdy se k stávajícím kasinům ve veřejném vlastnictví připojilo šest nově zřízených soukromých kasin (15). Zákon z roku 1994 umožnil udělit celkem čtrnáct licencí, a to pro tři stávající kasina ve veřejném vlastnictví Rhodos, Mont Parnès a Korfu a jedenáct soukromých kasin, jež měla být zřízena (16). Z celkem jedenácti plánovaných nových soukromých kasin však byly licence uděleny pouze šesti kasinům, která posléze začala fungovat, a to kasinům Chalkidiki, Loutraki, Soluň, Rio (Achaia), Xanthi (Thrákie) a Syros (v roce 1995 a 1996); zbývajících pět licencí bylo zrušeno.
(15)
Ustanovení § 2 odst. 10 zákona č. 2206/1994 uvádělo, že vstupní poplatek kasin v určitých oblastech bude stanoven ministerským rozhodnutím; v témže rozhodnutí bude stanoven rovněž procentní podíl poplatku, který představuje příjem řeckého státu. Dne 16. listopadu 1995 rozhodnutí ministra financí (17) stanovilo, že ode dne 15. prosince 1995 jsou všichni provozovatelé kasin, jejichž činnost je upravena zákonem č. 2206/1994 (18), povinni vybírat vstupní poplatek ve výši 5 000 GRD (19) (přibližně 15 EUR) (20). V rozhodnutí se vyžaduje, aby provozovatelé kasin odvedli státu 80 % nominální hodnoty každé vstupenky, zatímco zbývajících 20 %, včetně příslušné DPH, má představovat příjem pro kasino (21). V rozhodnutí je stanoveno, že kasina mohou povolit bezplatný vstup (22). Bez ohledu na částku, kterou skutečně účtují zákazníkům, však musí kasina odvést státu 80 % regulovaného vstupního poplatku (23). Podle rozhodnutí musí kasina odvádět poplatky měsíčně (24). Rozhodnutí rovněž obsahuje ustanovení o zvláštních slevách u vstupenek platných po dobu 15 nebo 30 dnů (25).
(16)
Všechna nová soukromá kasina zřízená podle zákona č. 2206/1994 od roku 1995 uplatňují ministerské rozhodnutí z roku 1995 a účtují (zpravidla, jak bylo objasněno v předchozím bodě) vstupní poplatek ve výši 15 EUR, s výjimkou kasina Soluň, jak bude vysvětleno dále.
(17)
Kasina Mont Parnès, Korfu a Rhodos ve státním vlastnictví však fungovala i nadále jako kluby EOT (26) a až do udělení licencí podle zákona č. 2206/1994 se na ně právní předpisy z let 1994 a 1995 nevztahovaly.
(18)
Z připomínek a vysvětlení vnitrostátních předpisů, které poskytly řecké orgány, Komise vyrozuměla, že systém v praxi fungoval následovně.
(19)
Řecké orgány objasnily, že provozování kasin je v Řecku obecně upraveno zákonem č. 2206/1994. Zvláštní předpisy vztahující se na veřejná kasina, která existovala před přijetím zákona č. 2206/1994, se považují za výjimky, na něž se nevztahují obecná ustanovení zákona (a prováděcí ministerské rozhodnutí z roku 1995), a to až do privatizace těchto kasin a vydání licencí stanovených v zákoně.
(20)
Do doby udělení licencí podle zákona č. 2206/1994 se proto mělo za to, že se na veřejná kasina nevztahuje ministerské rozhodnutí z roku 1995, a to s ohledem na běžný vstupní poplatek ve výši 15 EUR ani s ohledem na požadavek odvést 80 % tohoto poplatku státu. Veřejná kasina začala odvádět 80 % vstupního poplatku teprve po udělení licencí stanovených v zákoně č. 2206/1994 (viz bod 23 a následující body). I pak se však mělo za to, že stávající rozhodnutí EOT, která stanoví výši vstupního poplatku na 6 EUR, představují zvláštní výjimku (stávající lex specialis), která se obecnými ustanoveními zákona č. 2206/1994 a ministerským rozhodnutím z roku 1995 nezměnila, cena vstupního poplatku do veřejných kasin zůstala výjimečně na úrovni 6 EUR a tato kasina odváděla 80 % z poplatku ve výši pouze 6 EUR. Rozhodnutí EOT se považovala za neplatná teprve po privatizaci, kdy již kasina nevlastnil zcela stát. Teprve poté začala kasina účtovat běžný vstupní poplatek ve výši 15 EUR a musela státu odvádět 80 % z částky ve výši 15 EUR.
(21)
Ačkoliv se zdá, že toto mělo být pravidlem, s ohledem na částečnou privatizaci kasina Mont Parnès existovala výjimka, jak potvrdil zákon č. 3139/2003 (který obsahoval rovněž ustanovení o pozdější privatizaci kasina Korfu): v tomto zákoně je výslovně uvedeno, že výše vstupního poplatku do kasina Mont Parnès zůstane ve výši 6 EUR.
(22)
V roce 2000 byl EOT jako provozovatel kasin Korfu a Mont Parnès nahrazen společností Elliniki Etaireia Touristikis Anaptyxis (společnost pro rozvoj řeckého cestovního ruchu, dále jen „ETA“), kterou zcela vlastnil řecký stát, a od konce roku 2000 do roku 2003, kdy byla kasinům provozovaným společností ETA udělena licence podle zákona č. 2206/1994, se začala ETA nejprve dobrovolně a posléze podle § 24 zákona č. 2919/2001 postupně přizpůsobovat požadavkům, která kasinům ukládal zákon č. 2206/1994, s cílem připravit dva kluby, jež byly dříve ve veřejném vlastnictví, na udělení plné licence a privatizaci (27). Během tohoto přechodného období odváděla společnost ETA státu 80 % z ceny vstupenek do kasin Mont Parnès a Korfu ve výši 6 EUR.
(23)
V roce 2003 bylo kasino Mont Parnès ve veřejném vlastnictví přeměněno na společnost s ručením omezeným a 49 % jeho kapitálu bylo odprodáno soukromému sektoru (28). Licence stanovená v zákoně č. 2206/1994 byla kasinu Mont Parnès udělena v roce 2003 podle zákona č. 3139/2003 (§ 1 odst. 1). Tentýž zákon zachoval výši vstupního poplatku kasina Mont Parnès na úrovni 6 EUR (§ 1 odst. 1 bod vii)).
(24)
V případě kasina Korfu byla licence podle zákona č. 2206/1994 společnosti ETA udělena v roce 2003 na základě zákona č. 3139/2003 (§ 1 odst. 3), takže ETA je mohla zahrnout do pozdější privatizace. Ve stejném ustanovení se uvádělo, že výše vstupního poplatku kasina Korfu bude stanovena novým ministerským rozhodnutím, což znamenalo, že neplatí ministerské rozhodnutí z roku 1995. Podle informací, které má Komise k dispozici, však nebylo nové ministerské rozhodnutí vydáno a kasino Korfu nadále účtovalo poplatek ve výši 6 EUR, a to až do své privatizace v srpnu 2010, kdy začalo účtovat poplatek ve výši 15 EUR (29).
(25)
V případě kasina Rhodos byla licence podle zákona č. 2206/1994 vydána v roce 1996 ministerským rozhodnutím č. Τ/633 ze dne 29. května 1996. Kasino však nadále účtovalo nižší vstupní poplatek a na poplatek ve výši 15 EUR přešlo až po své privatizaci v dubnu 1999: do doby privatizace fungovalo pod kontrolou EOT, a uplatňovalo proto rozhodnutí EOT z roku 1992 (30), které stanovilo výši vstupního poplatku kasina Rhodos ve výši 1 500 GRD.
(26)
Kasino Soluň v soukromém vlastnictví bylo zřízeno a licenci podle zákona č. 2206/1994 obdrželo v roce 1995 (31). Vždy účtovalo nižší poplatek ve výši 6 EUR, který uplatňovala kasina ve veřejném vlastnictví (Mont Parnès a Korfu), a to na základě legislativní vyhlášky č. 2687/1953 (32), která stanoví, že podnikům založeným s pomocí zahraničních investic je poskytnuto přinejmenším stejně příznivé zacházení jako v případě jiných podobných podniků v zemi (33). Když byla tato záležitost jednou nadnesena, správce kasina (tj. Hyatt Regency) požádal, aby byl vstupní poplatek kasina Soluň stanoven ve stejné výši jako v případě kasina Mont Parnès, tj. na 6 EUR. Po obdržení stanoviska Právní rady státu (stanovisko č. 631/1997) byla tato žádost schválena. Od doby vydání licence kasinu Soluň v roce 1995 se na toto kasino vztahoval požadavek odvádět státu 80 % nominální hodnoty vstupenek (34).
III. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(27)
Komise zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU, jelikož měla vážné obavy ohledně diskriminačního daňového zacházení s několika konkrétně určenými kasiny v Řecku, která využívala příznivější daňový režim než ostatní kasina v této zemi.
(28)
Komise se domnívala, že se sporné opatření odchyluje od obecných právních předpisů, které stanoví základní úroveň vstupních poplatků kasin, a zlepšilo tudíž konkurenční postavení příjemců.
(29)
Zdálo se, že sporné opatření představuje pro řecký stát ztrátu příjmů a kasinům s nižším vstupním poplatkem poskytuje výhodu. Na tvrzení řeckých orgánů, že přímou výhodu z nižšího vstupního poplatku má zákazník, Komise odpověděla, že příspěvky zákazníkům mohou přestavovat státní podporu pro podnik, pokud jsou tyto příspěvky podmíněny využíváním konkrétního zboží nebo služby od konkrétního podniku (35).
(30)
Komise rovněž podotkla, že se nezdá, že by byla úroveň zdanění stanovena podle situace jednotlivého kasina (36); Komise vyvodila předběžný závěr, že opatření je selektivní (37).
(31)
Komise se domnívala, že sporné opatření může narušit hospodářskou soutěž mezi kasiny v Řecku a na trhu pro nabývání podniků v Evropě. Komise uvedla, že plně respektuje právo členských států regulovat hazardní hry na svém území s výhradou práva EU, nesouhlasí však s tím, že dotyčné opatření nemůže narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy. Provozovateli v tomto odvětví jsou často mezinárodní hotelové skupiny, jejichž investiční rozhodnutí mohla být tímto opatřením ovlivněna, a kasina mohou do Řecka přitahovat turisty. Komise proto vyvodila závěr, že opatření může narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy (38).
(32)
Komise zastávala předběžně názor, že opatření představuje protiprávní podporu, jelikož bylo řeckými orgány zavedeno bez předchozího schválení Komisí, a že může být požadováno navrácení podpory s výhradou článku 15 procesního nařízení (39).
(33)
Komise nezjistila žádné důvody, na jejichž základě by bylo možno sporné opatření považovat za slučitelné s vnitřním trhem; zdálo se, že opatření představuje neoprávněnou provozní podporu pro kasina využívající opatření (40).
(34)
Komise poznamenala, že pokud se potvrdí její obavy, že opatření obsahuje neslučitelnou státní podporu, bude muset podle čl. 14 odst. 1 procesního nařízení nařídit, aby Řecko od příjemců požadovalo navrácení podpory, není-li to v rozporu s obecnými zásadami práva (41).
IV. PŘIPOMÍNKY ŘECKÝCH ORGÁNŮ A ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(35)
V průběhu formálního vyšetřovacího řízení obdržela Komise připomínky Řecka, zástupce společnosti Elliniko Kazino Parnithas AE (dále jen „kasino Mont Parnès“) a zástupců soukromého kasina v Loutraki (dále jen „kasino Loutraki“).
IV.1 Připomínky Řecka a kasina Mont Parnès
(36)
Připomínky, které předložil zástupce kasina Mont Parnès využívajícího opatření, a připomínky obdržené od řeckých orgánů jsou v podstatně totožné a budou v tomto oddíle shrnuty společně.
IV.1.1 Existence podpory
(37)
Řecké orgány i kasino Mont Parnès popírají existenci státní podpory. Tvrdí, že stát nepřišel o žádné příjmy, nebo v případě, že by tomu tak bylo, že kasina nezískala žádnou výhodu.
(38)
Řecké orgány uvedly, že rozdíl v ceně je pouze otázkou regulace cen, jelikož vybíraná daň představuje stejný podíl z příslušné ceny vydaných vstupenek.
(39)
Podle řeckých orgánů není cílem, který sleduje stanovení výše poplatku a požadování odvodu pro stát, zvýšení příjmů státu, nýbrž snaha odradit od hazardních her osoby s nízkými příjmy. Skutečnost, že účtování poplatku vytváří rovněž veřejné příjmy, nemění jeho povahu coby kontrolního opatření. Řecké orgány proto zastávají názor, že požadavek, aby byla zákazníkům vstupujícím do herních oblastí kasin vydána vstupenka se stanovenou cenou, představuje správní kontrolní opatření, které ukládá účtování poplatku, nemá však povahu daně, a nelze je považovat za daňovou zátěž, jak bylo uvedeno v rozhodnutí Rady státu, nejvyššího správního soudu v Řecku, č. 4027/1998 (42).
(40)
Pokud jde o rozdíly v cenách jednotlivých kasin, Řecko uvádí, že se hospodářská a sociální situace jednotlivých kasin liší a není srovnatelná. Řecké orgány tvrdí, že rozdíl mezi poplatky je odůvodněný na základě cílů veřejné politiky: zejména tvrdí, že situace jednotlivých kasin odůvodňuje stanovení jiných cen vstupenek u kasin, která se nacházejí v blízkosti velkých městských center, a u kasin na venkově, kde bydlí převážně venkovské obyvatelstvo, jež má většinou nižší příjmy a nižší úroveň dosaženého vzdělání a je více třeba je odrazovat od hazardních her než obyvatele v městských oblastech, a je zcela v souladu s touto praxí.
(41)
Stěžovatel, kasino Loutraki, poznamenal, že když bylo kasino Korfu v roce 2010 zprivatizováno, vzrostla cena vstupního poplatku z 6 EUR na 15 EUR, což je podle kasina Loutraki v rozporu s tvrzeními týkajícími se veřejné politiky; řecké orgány odpověděly, že odlehlá zeměpisná poloha ostrova Korfu znamená, že toto kasino nesoutěží s ostatními řeckými kasiny, takže nemůže dojít k narušení hospodářské soutěže. Řecké orgány dále tvrdí, že je nezbytné, aby byla výše vstupního poplatku odrazující s cílem ochránit obyvatele Korfu, jelikož změna provozních podmínek kasina po privatizaci nevyhnutelně povede k výraznému zvýšení počtu provozních hodin, celkové úrovně jeho činnosti a jeho přitažlivosti.
(42)
Pokud existuje nějaká výhoda, která byla poskytnuta kasinům s nižším vstupním poplatkem, jelikož přilákají více zákazníků, řecké orgány a kasino Mont Parnès nesouhlasí s názorem, že se musí nutně jednat o ztrátu veřejných příjmů. Není rovněž jisté, zda by v případě, že by byl vstupní poplatek vyšší, tito údajní příjemci podpory vytvořili vyšší příjmy pro stát, takže údajná ztráta příjmů je hypotetická. Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdí, že výhoda v podobě nižšího vstupního poplatku je poskytnuta zákazníkovi a že část poplatku, kterou si ponechává kasino, činí více v případě kasin, která účtují poplatek ve výši 15 EUR, což představuje výhodu pro kasina s vyšším vstupním poplatkem.
(43)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdí, že neexistuje žádný dopad na hospodářskou soutěž ani na obchod, jelikož každé kasino obsluhuje místní trh. Zpochybňují možnost hospodářské soutěže s ostatními formami hazardních her, jak se tvrdí v rozhodnutí o zahájení řízení, a podotýkají, že hazardní hry prostřednictvím internetu jsou v současnosti v Řecku nelegální.
(44)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès uvedly, že i kdyby se uznalo, že nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR mohl ovlivnit nebo dosud ovlivňuje rozhodnutí zahraničních společností investovat do kasin v Řecku, zahraniční společnost může vždy využít legislativní vyhlášku č. 2687/1953, jak to učinila společnost Hyatt Regency Xenodocheiaki kai Touristiki (Thessaloniki) AE v případě kasina Soluň.
(45)
Stěžovatel tvrdí, že příjemci mohou povolit bezplatný vstup, přičemž musí přesto odvést 80 % poplatku, což podle jeho názoru velmi jasně dokládá, že opatření představuje státní podporu; řecké orgány odpověděly, že tato praxe je výjimečná, jelikož kasina tuto možnost využívají k tomu, aby bezplatný vstup nabídly především zákazníkům z řad VIP nebo celebrit, a že tato praxe je v rozporu s daňovým právem (zákon č. 2238/1994), jelikož se odvod státu ve výši 80 % ceny vstupenky z vlastních zdrojů podniku neuznává jako produktivní výdaj a nelze jej odečíst od příjmů společnosti, takže společnost uplatňující tento postup nese značnou daňovou zátěž.
(46)
Orgány a kasino Mont Parnès Komisi upozornily na další rozdíly mezi kasiny na základě různých daňových a regulačních opatření. Uvedly, že tyto rozdíly zvýhodňují stěžovatele, kasino Loutraki, a vyrovnávají výhody, které mají příjemci v důsledku nižšího vstupního poplatku. Každé kasino zejména odvádí státu určitou část hrubého ročního zisku, podle zákona však kasino Loutraki odvádí nižší část než ostatní kasina. Komise především podotýká, že pokud by skutečně existovala jiná opatření, na která odkázaly řecké orgány a kasino Mont Parnès, pak tato opatření mohou představovat zvláštní opatření podpory ve prospěch kasina Loutraki, jsou-li splněny všechny podmínky stanovené v použitelných právních předpisech EU v oblasti státních podpor. Tato opatření se však každopádně liší od posuzovaného opatření a nespadají do oblasti působnosti tohoto rozhodnutí.
(47)
Řecko rovněž uvedlo, že zvažuje možnost změny své cenové politiky u kasin s cílem odstranit diskriminaci mezi nimi. Dosud však Komisi o zavedení takovéto změny neinformovalo.
(48)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès nepředložily žádné připomínky týkající se slučitelnosti a zákonnosti podpory.
IV.1.2. Vyčíslení a vrácení podpory
(49)
Alternativně řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdí, že i pokud by se zjistilo, že posuzované opatření představuje protiprávní a neslučitelnou státní podporu, bylo by vrácení této podpory v rozporu se dvěma zásadami.
-
Bylo by v rozporu se zásadou přiměřených očekávání občana. Otázka vstupního poplatku do kasin, a zejména skutečnost, nakolik vstupní poplatek představuje pro kasina finanční zátěž, byla předložena Radě státu přibližně před patnácti lety (43). Rada státu na základě vnitrostátního práva rozhodla, že vstupní poplatek nemá povahu daně, což nepřímo prokazuje, že pro kasina nepředstavuje ekonomickou zátěž. Kasina využívající opatření mohla proto přiměřeně jednat na základě předpokladu, že rozdíl v poplatcích nevyvolává otázku státní podpory, jelikož podle vnitrostátního práva se tyto poplatky nepovažovaly za ekonomickou zátěž.
-
Bylo by v rozporu se zásadou, že by se právo nemělo uplatňovat zneužívajícím způsobem. Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdí, že vzhledem k tomu, že kasino Loutraki podalo Komisi stížnost až po patnácti letech od přijetí sporného opatření (v roce 1995), zneužívá své právo obrátit se na Komisi při obraně svých zájmů a práv na základě pravidel týkajících se státních podpor, která jsou obsažena v SFEU.
(50)
Pokud jde o výpočet částky, jež má být navrácena, řecké orgány a kasino Mont Parnès zpochybnily výpočet, který navrhlo kasino Loutraki, podle něhož se má rozdíl v dani za zákazníka, kterou vybrala kasina s vyšším vstupním poplatkem a kasina s nižším vstupním poplatkem, vynásobit počtem zákazníků kasin využívajících opatření. Tento výpočet je podle jejich názoru chybný a svévolný, jelikož není jisté, zda by v případě vyšší ceny vstupenky měla kasina Mont Parnès, Soluň a Korfu (44), která jsou údajnými příjemci podpory, stejnou klientelu.
IV.2 Připomínky kasina Loutraki
(51)
Kasino Loutraki tvrdí, že opatření stanovená ve vnitrostátních právních předpisech představují daňovou diskriminaci ve prospěch některých kasin, jelikož se jednotný odvod státu ve výši 80 % vstupního poplatku do kasin vztahuje na různé daňové základy, konkrétně na dvě různé ceny vstupenek stanovené státem. Vstupní poplatek do kasin využívajících opatření je podstatně nižší než vstupní poplatek u ostatních kasin (6 EUR namísto 15 EUR), což pro stát znamená ztrátu příjmů a vzhledem k narušení hospodářské soutěže, které to způsobuje, představuje státní podporu.
(52)
Kasino Loutraki dále uvádí, že opatření není objektivně odůvodněné, jelikož uložení nižšího vstupního poplatku kasinům využívajícím opatření je ve skutečnosti v rozporu se sociálním cílem a s odůvodněním a charakteristikou stanovení výše vstupního poplatku kasin, jímž se zabývalo rozhodnutí Rady státu č. 4027/1998. Kasino Loutraki uvádí, že nelze přiměřeně tvrdit, že účtováním odlišných cen vstupenek lze dosáhnout správní kontroly a sociální ochrany - v případě kasina Mont Parnès, které se nachází přibližně pouze 20 km od centra Atén, činí vstupní poplatek 6 EUR, zatímco v Loutraki, přibližně 85 km od centra Atén, činí vstupní poplatek 15 EUR; v kasinu Soluň, které se nachází přibližně pouze 8 km od centra Soluně, činí vstupní poplatek 6 EUR, zatímco na Chalkidiki, přibližně 120 km od centra Soluně, činí 15 EUR.
(53)
Kasino Loutraki podotýká, že Řecko původně tvrdilo, že nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR je odůvodněn zvláštní situací každého kasina využívajícího opatření, která souvisí zejména s jeho zeměpisnou polohou (určující některé hospodářské, sociální, demografické a jiné zvláštní znaky), avšak po privatizaci v srpnu 2010 začalo kasino Korfu účtovat poplatek ve výši 15 EUR bez jakéhokoli vysvětlení, proč již tyto zvláštní okolnosti neplatí.
(54)
Co se týká vyčíslení částky, jež má být navrácena, kasino Loutraki tvrdí, že dotyčnou částku představuje rozdíl v dani odvedené za zákazníka, který je vynásoben počtem zákazníků kasin využívajících opatření.
(55)
Pokud jde o zvláštní opatření, na něž odkázaly řecké orgány a kasino Mont Parnès a která podle jejich názoru zvýhodňují kasino Loutraki, přičemž hlavním opatřením je to, že kasino Loutraki údajně odvádí státu nižší podíl hrubého ročního zisku než ostatní kasina, kasino Loutraki tvrdí, že v praxi platí stejnou částku jako jeho konkurenti, a to na základě zvláštní dohody s orgány.
V. POSOUZENÍ
(56)
Posuzované opatření spočívá v daňové diskriminaci ve prospěch některých kasin, kterou řecké orgány zavedly současným uplatňováním řady předpisů (45), které stanoví jednotný odvod ve výši 80 % vstupního poplatku kasin a různé regulované ceny pro kasina ve veřejném vlastnictví a kasina v soukromém vlastnictví, a to 6 EUR v případě kasin ve veřejném vlastnictví a 15 EUR v případě kasin v soukromém vlastnictví, což pro soukromá kasina představuje konkurenční nevýhodu (46).
V.1 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
(57)
V zájmu zjištění, zda opatření představuje státní podporu, na niž se vztahuje Smlouva o fungování Evropské unie (SFEU), musí Komise posoudit, zda opatření splňuje podmínky stanovené v čl. 107 odst. 1 této smlouvy. V čl. 107 odst. 1 se uvádí: „Podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak.“
(58)
Komise v souladu s tím posoudí, zda sporné opatření splňuje všechny čtyři podmínky, které se požadují, má-li opatření představovat státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1.
V.1.1 Poskytnutá výhoda
(59)
Aby opatření představovalo státní podporu, musí příjemcům poskytovat výhodu v podobě osvobození od poplatků, které by museli obvykle hradit ze svých rozpočtů.
(60)
Řecké orgány za prvé uvedly, že opatření nespadá do oblasti působnosti pravidel státní podpory, jelikož výše příspěvku, který musí všechna kasina působící v Řecku odvádět státu, je stejná a činí 80 % hodnoty každé vstupenky, přičemž rozdíl v zacházení vyplývá z cenové politiky stanovené v právních předpisech z let 1994 a 1995, které určily výši vstupního poplatku kasin, jimž byla udělena licence podle zákona č. 2206/1994, na 15 EUR.
(61)
Řecké orgány rovněž tvrdí, že vstupní poplatek je pouze správním kontrolním opatřením a nemá povahu daně, jelikož podle rozhodnutí Rady státu č. 4025/1998 má stanovení výše vstupního poplatku do kasin sociální povahu a nepředstavuje daňové opatření.
(62)
Především je třeba uvést, že stanovení výše poplatků zákonem č. 2206/1994 nelze snadno popsat jako typickou cenovou politiku, jelikož se zdá, že všechna kasina mohou zákazníkům účtovat nižší vstupní poplatek či jim dokonce povolit bezplatný vstup, ačkoliv ve všech případech musí státu odvést 80 % hodnoty vydané vstupenky bez ohledu na částku, která byla zákazníkovi skutečně účtována.
(63)
Při uplatňování pravidel EU v oblasti státních podpor není každopádně důležité, zda je posuzované opatření daňovým opatřením nebo opatřením týkajícím se stanovení ceny, jelikož se článek 107 vztahuje na podpory „v jakékoli formě“, které poskytují výhodu. Skutečnost, že prvořadým cílem není vytvoření daňových příjmů, sama o sobě nepostačuje k tomu, aby se toto opatření nepokládalo za státní podporu.
(64)
I pokud se připustí, že stanovení výše vstupního poplatku kasin může mít sociální cíl, je nutno otázku, zda opatření představuje výhodu rovnající se státní podpoře, posoudit z hlediska dopadů na jednotlivé podniky, aby bylo možno určit, zda některé podniky přispívají k veřejným příjmům méně. Vzhledem ke skutečnosti, že výjimka týkající se uplatňování obecného vstupního poplatku ve výši 15 EUR byla konkrétním kasinům udělena jednotlivě, a zejména vzhledem k tomu, že odvod státu ve výši 80 % je nutno platit na základě nižšího vstupního poplatku, který tato kasina požadují (v zásadě viz výše), je těmto kasinům poskytnuta výhoda.
(65)
Komise uznává právo členských států vymezit na základě svého vnitrostátního práva určité opatření jako daňové opatření či jinak. Posouzení ze strany Komise není v žádném případě zaměřeno na výklad vnitrostátního práva. Toto opatření však umožňuje pravidelné průběžné odvody státu ve výši 80 % ceny každé vstupenky vydané každým kasinem. Komise mimoto podotýká, že podle vnitrostátního práva (zejména zákona č. 2206/1994 a ministerského rozhodnutí z roku 1995) musí být splatné částky uloženy u příslušného finančního úřadu odpovědného za daň z příjmu (47). Ačkoliv klasifikace opatření podle vnitrostátního práva zůstává nedotčena, Komise poznamenává, že opatření má účinky podobné účinkům daňového opatření. V souladu s tím bude proto Komise výhradně pro účely tohoto rozhodnutí a posouzení podle práva EU v oblasti státních podpor odkazovat na opatření jako na „daňové opatření“, „daň“ nebo „zdanění“.
(66)
Posuzované opatření, tj. daňová diskriminace způsobená společným účinkem jednotné daně ze vstupu uplatňované na různé regulované vstupní poplatky, znamená pro kasina v Řecku, která vlastní stát, výhodu oproti kasinům v soukromém vlastnictví. Společný účinek těchto dvou opatření státu je ten, že zatímco kasina v soukromém vlastnictví musí státu odvádět daň ze vstupu ve výši 12 EUR za osobu (80 % z 15 EUR), kasina ve vlastnictví státu platí pouze 4,80 EUR (80 % z 6 EUR) (48).
(67)
Tímto opatřením řecký stát zbavuje veřejná kasina zátěže, kterou by musela jinak nést, pokud by zdanění nebylo diskriminační a bylo by z hlediska hospodářské soutěže neutrální. Nediskriminační zdanění, které je z hlediska hospodářské soutěže neutrální, bylo v Řecku v zásadě zavedeno zákonem č. 2206/1994 o zřízení, organizaci a provozování kasin a o dohledu nad nimi, který stanovil vstupní poplatek ve výši 15 EUR a daň odváděnou státu ve výši 80 % z tohoto vstupního poplatku. Řecký stát však tento nediskriminační a z hlediska hospodářské soutěže neutrální systém zdanění neuplatňuje na veřejná kasina (ani na soukromé kasino Soluň, s nímž se zachází stejně) a místo toho jim povolil hradit daň ze vstupu ve výši pouze 4,80 EUR: proto tyto podniky zvýhodnil. Tato kasina hradí ze svého celkového příjmu nižší daň za osobu. Jejich celkové příjmy zahrnují nejen příjmy plynoucí ze vstupních poplatků (výhradně z ceny vstupenek), nýbrž rovněž z jiných zdrojů výnosů, jako jsou hazardní hry, ubytování, služby barů a restaurací, představení atd.
(68)
Podle ustálené judikatury zahrnuje státní podpora nejen pozitivní výhody, nýbrž rovněž opatření, která snižují výdaje, jež jsou obvykle hrazeny z rozpočtu podniku, a která tudíž sice nepředstavují dotace v úzkém slova smyslu, mají však podobný charakter a stejný účinek (49). Tato výhoda může být poskytnuta prostřednictvím různých forem snížení daňové zátěže podniků, včetně snížení daňového základu.
(69)
V tomto případě získala kasina Korfu, Mont Parnès a Soluň (a do roku 1999 rovněž kasino Rhodos) (50) výhodu podobnou snížení daňového základu, jelikož se (jak bylo objasněno výše) na tato kasina vztahují zvláštní ustanovení, podle nichž je daň, kterou odvádějí za osobu, jíž je povolen vstup do kasina, na nižší úrovni, než je úroveň, která je uložena ostatním kasinům.
(70)
Řecké orgány uvedly, že přímou výhodu z nižšího vstupního poplatku má zákazník. I kdyby však bylo možno tvrdit, že výhodu v důsledku nižší daně ze vstupu mají rovněž zákazníci, jelikož platí nižší celkovou cenu, nebrání to tomu, aby opatření poskytovalo výhodu příslušným podnikům, v tomto případě kasinům využívajícím opatření, jelikož tyto podniky platí nižší částku daně z obdrženého poplatku za zákazníka.
(71)
V případech týkajících se daní bylo prokázáno, že osvobození od daně placené jmenovitě zákazníkem, kterou však vybírá dodavatel, může představovat státní podporu stejně jako jiné pobídky pro spotřebitele, aby nakupovali konkrétní zboží a služby (51).
(72)
V souladu s minulou praxí se Komise domnívá, že snížení daní u spotřebitelů může představovat státní podporu pro podniky, je-li toto snížení podmíněno využíváním konkrétního zboží nebo služby konkrétního podniku (52). Tvrzení, že přímou výhodu má spotřebitel, proto nebrání tomu, aby se opatření považovalo za státní podporu.
(73)
Vzhledem k běžné obchodní praxi kasin v Řecku spočívající v upuštění od vstupního poplatku při současném odvodu daně ze vstupu státu (80 % nominální hodnoty vstupenky) je výhoda poskytnutá veřejným kasinům prostřednictvím daňové diskriminace ještě větší, jelikož náklady na vstup zákazníka jsou u soukromých kasin, u nichž splatná daň ze vstupu činí 12 EUR, podstatně vyšší než je tomu u veřejných kasin, která musí z celkových příjmů ze své činnosti financovat pouze částku ve výši 4,80 EUR.
(74)
Řecké orgány uvedly, že praxe spočívající v povolování bezplatného vstupu do kasin využívajících opatření v určitých dnech v týdnu je výjimečná. Ve vnitrostátních právních předpisech (ministerské rozhodnutí z roku 1995) je však toto výslovně umožněno. Řecko tvrdilo, že tato praxe je vyhrazena pro VIP nebo celebrity, Komise však má k dispozici důkazy ve formě veřejně dostupných informací, jako jsou letáky nabízející bezplatný vstup, jež jsou distribuovány v novinách nebo zveřejněny na internetu, prokazující, že v určitých dnech v týdnu (a to každý týden) je všem zákazníkům běžně umožněn bezplatný vstup (kasino Soluň na svých internetových stránkách například uvádí, že od neděle do čtvrtka trvale umožňuje bezplatný vstup) (53). Nezdá se, že by u kasin využívajících opatření byla tato praxe spočívající v bezplatném vstupu výjimečná.
(75)
Řecko tvrdilo, že tato praxe je v rozporu s vnitrostátním daňovým právem; Komise podotýká, že možnost povolit bezplatný vstup je výslovně uvedena ve vnitrostátních právních předpisech týkajících se kasin a že kasina využívající opatření ji zjevně uplatňují.
(76)
Řecko uvedlo, že odvod státu ve výši 80 % ceny vstupenky hrazený z vlastních zdrojů kasina se neuznává jako produktivní výdaj a podle řeckého daňového zákona jej nelze odpočítat od příjmů společnosti, takže se společnost, která uplatňuje tuto praxi, vystavuje značné daňové zátěži. Komise poznamenává, že tato argumentace ve skutečnosti podporuje tvrzení stěžovatele, že kvůli značné daňové zátěži vyplývající z placení daně z vlastních příjmů si soukromé kasino ve skutečnosti nemůže dovolit, aby umožňovalo bezplatný vstup; podporuje tudíž tvrzení, že kasina s nižším vstupním poplatkem jsou zvýhodněna.
(77)
Řecko rovněž tvrdilo, že vzhledem ke skutečnosti, že si kasina ponechávají 20 % z rozdílného vstupního poplatku, je výhoda poskytnuta kasinům účtujícím vyšší cenu, která zajišťuje čistý příjem ve výši 3 EUR v porovnání s částkou ve výši 1, 20 EUR, kterou získají veřejná kasina. Toto tvrzení je zavádějící, jelikož opomíjí dvě skutečnosti, jež mají pro náležité pochopení skutečných účinků opatření narušujících hospodářskou soutěž zásadní význam. Na straně jedné skutečnost, že orgány stanovily ceny vstupenek, včetně daně ze vstupu, u některých kasin na nižší úrovni, což tato kasina činí přitažlivějšími pro zákazníky, a toto i) mění poptávku v porovnání se strukturou, která by existovala, pokud by kasina soutěžila pouze na základě svých vlastních schopností, tj. na základě individuálního rozsahu a kvality poskytovaných služeb, a ii) za jinak stejných podmínek uměle zvyšuje počet vstupů. Příjem ze vstupních poplatků představuje na druhou stranu (jak bylo objasněno výše) pouze omezenou část celkových příjmů, které zákazník, jehož kasino přiláká, vytvoří pro podnik a z nichž musí kasina platit daň ze vstupu.
(78)
Skutečnost, že daňová diskriminace poskytuje výhodu, se uznává v samotných vnitrostátních právních předpisech. Jak uvedly řecké orgány, kasino Soluň může účtovat nižší vstupní poplatek a odvádět nižší daň na základě legislativní vyhlášky z roku 1953, podle níž je podnikům založeným s pomocí zahraničního kapitálu přiznáno nejpříznivější zacházení poskytované domácím podnikům. Ačkoliv řecké orgány trvají na tom, že dotyčný režim není výhodný, uplatňují tento právní předpis na kasino Soluň z toho důvodu, že představuje nejpříznivější zacházení poskytované domácím podnikům na rozdíl od nevýhodnějšího zacházení uplatňovaného na ostatní soukromá kasina.
(79)
Alternativně řecké orgány a kasino Mont Parnès upozorňují na další rozdíly mezi kasiny na základě daňových nebo regulačních opatření, které podle nich zvýhodňují stěžovatele, kasino Loutraki, a vyrovnávají tudíž případné výhody, které mají příjemci v důsledku nižšího vstupního poplatku (54); Komise poznamenává, že tvrzení, že by jedno opatření (rozdíl ve všeobecném zdanění) mělo být vyrovnáno jiným opatřením (rozdíl v cenách vstupenek a zvláštní daň odváděná z těchto vstupenek), nelze uznat jako argument podporující názor, že posuzované opatření nepředstavuje podporu. Tyto aspekty se každopádně liší (jak již bylo zmíněno) od posuzovaného opatření a nespadají do oblasti působnosti tohoto rozhodnutí (viz 46. bod odůvodnění).
(80)
Komise vyvozuje závěr, že posuzované opatření, tj. daňová diskriminace vyplývající ze společného účinku jednotné daně ze vstupu uplatňované na různé regulované ceny, zvýhodňuje kasina s nižším vstupním poplatkem.
V.1.2 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(81)
Výše uvedenou výhodu lze přičíst státu a je financována ze státních prostředků.
(82)
Jak bylo objasněno výše, daňová diskriminace je výsledkem řady správních aktů, vyhlášek a nařízení přijatých řeckým státem, včetně zejména: zákona č. 2206/1994, ministerského rozhodnutí z roku 1995, zákona č. 3139 ze dne 30. dubna 2003, legislativní vyhlášky č. 2687/1953, rozhodnutí generálního tajemníka EOT (spravujícího veřejná kasina) vydaných v souladu se zákonem č. 1624/1951 a vyhláškou č. 4109/1960, konkrétně rozhodnutí EOT č. 535633 ze dne 21. listopadu 1991, které stanoví vstupní poplatek kasina Mont Parnès ve výši 2 000 GRD, a rozhodnutí EOT č. 508049 ze dne 24. března 1992, které stanoví vstupní poplatek kasin Korfu a Rhodos ve výši 1 500 GRD (v případě Korfu byl tento poplatek rozhodnutím č. 532691 ze dne 24. listopadu 1997 později upraven na 2 000 GRD), a licencí udělených každému kasinu podle vnitrostátního práva, které potvrzují příslušný vstupní poplatek a povinnost odvádět 80 % vstupního poplatku platného pro dané kasino.
(83)
Daňová diskriminace je mimoto financována ze státních prostředků. Jestliže stát promine příjmy, které by jinak vybral od podniku, je příslušné opatření financováno ze státních prostředků.
(84)
Z daňového hlediska vyplývá v tomto případě výhoda poskytnutá veřejným kasinům z umělého snížení daňového základu, z něhož se odvádí 80 % daň ze vstupu, tj. z běžné nominální hodnoty vstupenky ve výši 15 EUR na 6 EUR v případě veřejných kasin.
(85)
Soudní dvůr rozhodl (55), že pro účely čl. 107 odst. 1 SFEU vede takovéto diskriminační snížení daňového základu ke ztrátě daňových příjmů státu, která se rovná spotřebě státních prostředků. V posuzovaném případě se řecký stát vzdává daňových příjmů plynoucích z veřejných kasin ve výši 7,20 EUR za vstup, což je rozdíl mezi daní ve výši 12 EUR za vstup, kterou státu odvádějí soukromá kasina, a daní ve výši 4,80 EUR za vstup, kterou státu odvádějí veřejná kasina. Při posuzování výhody poskytnuté každému kasinu využívajícímu opatření však lze přihlédnout k určitým úpravám (jak je blíže objasněno v oddíle V.4 „Vyčíslení a vrácení podpory“: zejména se zdá, že až do roku 2000 neodváděla kasina Mont Parnès a Korfu státu žádnou daň ze vstupu, takže v tomto případě se výhoda rovná dani ve výši 12 EUR za vstup, kterou státu odvádějí soukromá kasina).
(86)
Řecko uvedlo, že vzhledem k tomu, že kasina, která účtují nižší vstupní poplatek, mohou přilákat více zákazníků, není jisté, že se stát vzdal svých příjmů. Řecko tvrdí, že opatření proto nepředstavuje státní podporu.
(87)
Jak již bylo uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, Komise toto tvrzení nemůže přijmout. V souladu se svou předchozí praxí se Komise domnívá, že skutečnost, že snížení daně u určitých daňových poplatníků může vést k zvýšení celkové výše příjmů vybraných prostřednictvím této daně, nutně neznamená, že opatření není financováno ze státních prostředků (56).
(88)
Tvrzení řeckých orgánů je mylné v tom, že srovnávací měřítko, na jehož základě porovnávají dopady daňové diskriminace na státní rozpočet, je zkresleno výhodou obsaženou v opatření. Ve své argumentaci řecké orgány vzaly v úvahu dynamický účinek snížení ceny, jež může vést k zvýšení poptávky a rovněž vybrané daně, jelikož vybraná daň je úměrná počtu vstupů. Toto srovnání je však chybné, jelikož k zvýšení poptávky vede nerovnost způsobená výhodou, konkrétně skutečností, že existuje nižší vstupní poplatek, a tudíž nižší daň ze vstupu.
(89)
Řecké orgány každopádně neposkytly žádné důkazy, že tato struktura rozdílných cen maximalizuje celkové daňové příjmy plynoucí z daně ze vstupu uložené kasinům. Pokud by Komise akceptovala argumentaci, že snížení vstupního poplatku na 6 EUR zvyšuje vybranou daň, byly by daňové příjmy nejvyšší tehdy, pokud by ceny všech vstupenek do všech kasin, veřejných i soukromých, činily 6 EUR, což je v rozporu s tvrzením Řecka, že tohoto bodu je dosaženo v důsledku daňové diskriminace vyplývající z rozdílných cen.
(90)
Sporná výhoda je proto financována ze státních prostředků.
V.1.3 Selektivita
(91)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU musí být opatření specifické nebo selektivní v tom, že zvýhodňuje „určité podniky nebo určitá odvětví výroby“, aby představovalo státní podporu.
(92)
V judikatuře Soudního dvora (57) je uvedeno: „Pokud jde o posouzení podmínky selektivity, která je definičním znakem pojmu státní podpory, z judikatury vyplývá, že čl. 87 odst. 1 ES [nyní čl. 107 odst. 1 SFEU] ukládá povinnost určit, zda v rámci daného právního režimu může vnitrostátní opatření zvýhodňovat ‚určité podniky nebo určitá odvětví výroby‘ vůči ostatním, které se s ohledem na cíl sledovaný uvedeným režimem nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci“ (58). Soudní dvůr v řadě případů rovněž rozhodl, že čl. 107 odst. 1 Smlouvy o ES nerozlišuje podle důvodů nebo cílů státních podpor, nýbrž je definuje podle jejich účinků (59). Podle vlastní praxe Komise a judikatury EU v případech týkajících se daní může dotyčná selektivní výhoda vyplývat z výjimky z daňových ustanovení legislativní, regulační nebo správní povahy nebo z volného uvážení finančních úřadů. Selektivní povaha opatření však může být opodstatněná na základě „povahy nebo vnitřního uspořádání systému“, přičemž v tomto případě lze mít za to, že opatření nepředstavuje státní podporu (60).
(93)
Komise za prvé podotýká, že v posuzovaném případě je obecný daňový systém systémem, jenž se v zásadě vztahuje na všechna kasina a který je stanoven v zákoně č. 2206/1994 a v prováděcím ministerském rozhodnutí z roku 1995 (což řecké orgány potvrdily, viz 19. bod odůvodnění výše).
(94)
Komise za druhé uvádí, že dotyčné opatření představuje odchylku od obecného daňového systému. Jak potvrdily řecké orgány, zvláštní ustanovení vztahující se na veřejná kasina (a soukromé kasino Soluň) se pokládají za výjimky z obecných ustanovení zákona č. 2206/1994 a prováděcího ministerského rozhodnutí z roku 1995 (viz 19. bod odůvodnění a následující body).
(95)
Komise podotýká, že až do roku 2003 se na kasina Mont Parnès a Korfu nevztahoval požadavek týkající se odvodu ve výši 80 % vstupního poplatku. Jak bylo zmíněno výše, tento požadavek začal pro kasina Soluň a Rhodos platit v okamžiku, kdy jim byly uděleny licence podle zákona č. 2206/1994, kasinu Soluň v roce 1995 a kasinu Rhodos v roce 1996. V případě kasin Mont Parnès a Soluň zůstal vstupní poplatek ve výši 6 EUR až do současnosti, v případě kasina Korfu zůstal ve výši 6 EUR do privatizace v srpnu 2010 a v případě kasina Rhodos do privatizace v roce 1999. Požadavek týkající se odvodu ve výši 80 % a vstupního poplatku ve výši 15 EUR však byl pro ostatní kasina od roku 1995 závazný a byl takto uplatňován.
(96)
Komise se proto domnívá, že opatření je selektivní.
(97)
Komise za třetí poznamenává, že selektivní povaha opatření může být opodstatněná na základě „povahy nebo vnitřního uspořádání systému“, tj. tím, nakolik výjimky z daňového systému či rozdíly v rámci systému přímo vyplývají ze základních nebo hlavních zásad systému v dotyčném členském státě (jedná se o třetí krok v analýze selektivity). Komise v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora usuzuje, že opatření zavádějící rozlišení mezi podniky nepředstavují státní podporu, pokud toto rozlišení vyplývá z povahy nebo struktury soustavy poplatků, do níž tato opatření patří (61). Tato opodstatněnost na základě povahy nebo celkového uspořádání daňového systému odráží soulad konkrétního daňového opatření s vnitřní logikou obecného daňového systému. Praxe Komise a judikatura Soudního dvora však zaujímají k takovémuto opodstatnění velmi restriktivní přístup. Důvody, na nichž je toto opodstatnění založeno, musí souviset s daňovým systémem.
(98)
Řecké orgány uvedly, že se individuální situace každého kasina liší a že vstupní poplatky jsou stanoveny na základě této situace, přičemž se přihlíží k tomu, že cílem je stanovit cenu, která odrazuje osoby s nízkými příjmy od hazardních her.
(99)
Komise nemůže tato tvrzení přijmout. Tvrzení, že výše poplatku je stanovena a opodstatněná na základě situace každého kasina s přihlédnutím k tomu, že cílem je odradit osoby s nízkými příjmy od hazardních her, není slučitelná se skutečností, že se kasina Mont Parnès a Soluň, která uplatňují vstupní poplatek ve výši 6 EUR, nacházejí v blízkosti nejlidnatějších oblastí. Je rovněž v rozporu s ustanovením, které výslovně povoluje bezplatný vstup zákazníků, je-li státu přesto odvedeno 80 % vstupního poplatku.
(100)
Komise rovněž podotýká, že není zjevné, proč je tento nižší poplatek nezbytný konkrétně v případě těchto kasin, a nikoli v případě ostatních kasin. Řecké orgány neobjasnily ekonomický výpočet ke stanovení nižšího vstupního poplatku ve výši 6 EUR místo na jiné střední úrovni, nebo za předpokladu, že skutečně existují zvláštní okolnosti, které podle Řecka spočívají především v zeměpisné poloze konkrétního kasina, skutečnost, proč musí všechna kasina využívající opatření (zpravidla, viz výše) účtovat stejný vstupní poplatek místo ceny přizpůsobené jejich individuální situaci. Pokud se například tvrdí, že nižší vstupní poplatek odůvodňují faktory, které souvisí se zeměpisnou polohou každého kasina, toto odůvodnění každopádně neplatí pro kasino Soluň, které (jak se zdá) využívá toto zacházení nikoli kvůli své zeměpisné poloze, nýbrž na základě vnitrostátního předpisu, jenž poskytuje podnikům založeným s pomocí zahraničního kapitálu nejvýhodnější zacházení použitelné na domácí podniky. Při stanovení vstupního poplatku do kasina Soluň nebyla tudíž nikdy (jak se zdá) aspektem jeho zeměpisná poloha. Jako další příklad, po privatizaci v srpnu 2010 začalo kasino Korfu účtovat vstupní poplatek ve výši 15 EUR. Řecké orgány nevysvětlily uspokojivě, proč již nyní výše uvedené zvláštní okolnosti neplatí a proč již není nutná nižší cena vstupenek.
(101)
Komise vyvozuje závěr, že selektivní povaha posuzovaného opatření není opodstatněná na základě povahy nebo obecného uspořádání systému. Komise se domnívá, že sporné opatření obsahuje prvek diskriminace v podobě snížení daňového základu, jež má za následek daňovou úlevu poskytnutou individuálně určeným kasinům, a že tato diskriminace není opodstatněná na základě logiky příslušného obecného daňového systému v Řecku.
(102)
Komise dospěla k závěru, že pro účely čl. 107 odst. 1 SFEU je kritérium selektivity splněno.
V.1.4 Narušení hospodářské soutěže a ovlivnění obchodu
(103)
Aby opatření představovalo státní podporu, musí narušovat hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy. Bez ohledu na právní postavení příjemce nebo zdroje financování toto kritérium předpokládá, že příjemce podpory na základě opatření vykonává hospodářskou činnost.
(104)
V judikatuře Soudního dvora je uvedeno (62): „Za účelem kvalifikace vnitrostátního opatření jako zakázané státní podpory není namístě zjistit skutečný dopad podpory na obchod mezi členskými státy a skutečné narušení hospodářské soutěže, ale pouze přezkoumat, zda může podpora ovlivnit tento obchod a narušit hospodářskou soutěž. Konkrétně, pokud podpora poskytnutá členským státem posiluje postavení podniku vzhledem k jiným konkurenčním podnikům v obchodě v rámci Společenství, musí být tento obchod považován za ovlivněný podporou. […] Krom toho není nezbytné, aby se zvýhodněný podnik sám o sobě podílel na obchodu uvnitř Společenství. Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může zůstat vnitrostátní činnost zachována nebo může být zvýšena s tím důsledkem, že možnosti podniků usazených v jiných členských státech proniknout na trh tohoto členského státu jsou snížené“. Aby bylo možno dojít k závěru, že opatření narušuje hospodářskou soutěž, je navíc podle ustálené judikatury (63) dostačující, že příjemce podpory konkuruje jiným podnikům na trzích otevřených hospodářské soutěži na vnitřním trhu (64). Komise se domnívá, že podmínky uvedené v judikatuře jsou splněny z následujících důvodů.
(105)
Sporné opatření snižuje v porovnání s ostatními kasiny v Řecku daně, které musí příjemci platit, čímž zlepšuje jejich poměrnou finanční situaci a zajišťuje vyšší ziskovost jejich investic, než by tomu bylo v případě, že by toto bylo založeno pouze na jejich vlastních schopnostech.
(106)
Jak již bylo uvedeno, podle ustálené judikatury je kritérium, že podpora musí ovlivnit obchod, splněno, pokud podnik, který je příjemcem podpory, vykonává hospodářskou činnost zahrnující obchod mezi členskými státy. Aby bylo možno vyvodit závěr, že je ovlivněn vnitroevropský obchod, postačuje, že podpora posiluje postavení dotyčného podniku vzhledem k jiným podnikům, které s ním soutěží ve vnitroevropském obchodu. Výše podpory může být relativně nízká, příjemcem může být menší podnik nebo jeho podíl na evropském trhu může být velmi malý a příjemce případně nemusí své výrobky vyvážet, či může vyvážet prakticky veškerou svou výrobu na trh mimo Evropu: nic z toho tento závěr nemění (65).
(107)
Řecko tvrdilo, že poloha kasin a vzdálenosti mezi nimi znamenají, že každé z nich obsluhuje místní trh, a opatření proto nemůže narušit hospodářskou soutěž ani ovlivnit obchod mezi členskými státy. Podle ustálené judikatury (66) však neexistuje žádná prahová hodnota, která určuje skutečný nebo možný dopad na hospodářskou soutěž a obchod mezi členskými státy, a toto kritérium za účelem použitelnosti čl. 107 odst. 1 proto nezávisí na místní nebo regionální povaze poskytnutých služeb nebo významu dotyčné oblasti činnosti.
(108)
Řecko rovněž uvedlo, že trh hazardních her není mezi členskými státy harmonizován, a členské státy mají proto právo regulovat hazardní hry na vnitrostátní úrovni. Řecko cituje judikaturu Soudního dvora, která povoluje omezení jednotného trhu pro služby v odvětví hazardních her s cílem chránit spotřebitele před podvody a trestnou činností (67).
(109)
Komise plně respektuje právo členských států určovat cíle politiky v oblasti hazardních her, pokud jsou případná omezení volného pohybu služeb vhodná k splnění sledovaných cílů, nepřekračují rámec toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů, a jsou uplatňována nediskriminačním způsobem. Komise však nesouhlasí s tím, že z toho vyplývá, že dotyčné opatření nemůže narušit hospodářskou soutěž a neovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(110)
Provozovateli v tomto odvětví jsou často mezinárodní hotelové skupiny (68), které spolu vzájemně soutěží, a jejich rozhodnutí investovat do kasin či jiných hotelových zařízení by mohla být tímto opatřením ovlivněna, jelikož to má dopad na poměrnou ziskovost těchto skupin a jejich investic. Kasina se často nacházejí v turistických oblastech, což naznačuje, že existence kasina může přitahovat do Řecka turisty. Ministerstvem, které v Řecku odpovídá za kasina, je ministerstvo cestovního ruchu. Komise rovněž podotýká, že existuje i určitá přeshraniční mobilita zákazníků. Služby kasin jsou poskytovány na přeshraničním základě - kasina poskytují tyto služby například na výletních lodích spojujících Řecko s Itálií a jinými turistickými oblastmi. Osoby, které chtějí hrát hazardní hry, si mohou vybrat mezi hrou v kasinu a na internetu. On-line hazardní hry představují mezinárodní odvětví podnikání a hráči v Řecku mají přístup k takovýmto službám poskytovaným provozovateli v jiných členských státech. On-line hazardní hry byly předmětem rozsudku, na nějž odkázalo Řecko (viz bod 108). Řecké orgány popřely možnost hospodářské soutěže s jinými formami hazardních her, která byla uvedena v rozhodnutí o zahájení řízení, a poukázaly na to, že hazardní hry prostřednictvím internetu jsou v současnosti v Řecku nelegální. Navzdory současné právní situaci v Řecku samotné řecké orgány připustily, že se hazardní hry prostřednictvím internetu rozrůstají do „nekontrolovatelných rozměrů“ (69). Je třeba odkázat rovněž na rozsudek Soudního dvora ve věci C-65/05 Komise v. Řecko (70), v němž Soudní dvůr rozhodl, že zákon 3037/2002, jenž měl zakázat hazardní hry prostřednictvím internetu v Řecku, představuje neodůvodněnou překážku svobody usazování a volného pohybu služeb.
(111)
Zvyky spotřebitelů a disponibilní příjem, který je k dispozici pro volnočasové činnosti, jako je využívání služeb kasin, mimoto ovlivňuje světová hospodářská krize. V této zvláštní situaci má rozlišení vstupních poplatků ještě rušivější dopad na rozhodnutí spotřebitelů, a tudíž s větší pravděpodobností narušuje hospodářskou soutěž na trhu kasin.
(112)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdily, že i pokud by se uznalo, že nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR mohl nebo dosud může ovlivnit rozhodnutí zahraniční společnosti, zda investovat do kasina v Řecku, či nikoli, může zahraniční společnost vždy využít legislativní vyhlášku č. 2687/1953; Komise podotýká, že se tato vyhláška nepoužívá automaticky a že by ve skutečnosti umožnila, aby bylo výhodnější zacházení poskytnuté kasinům využívajícím opatření (tj. nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR) přiznáno rovněž ostatním podnikům. Toto opatření proto může posuzovanou daňovou diskriminaci dále rozšířit. Komise rovněž podotýká, že ačkoliv legislativní vyhlášku č. 2687/1953 mohla využít i ostatní kasina, pokud by vložila zahraniční kapitál a podala včas příslušnou žádost, její uplatňování podléhá zvláštním svévolným pravidlům, která znamenají, že opatření je selektivní. Jediný další příklad možného použití tohoto právního předpisu, na něž byla Komise upozorněna, se týkal kasina na Syrosu, které podalo žádost, tato však byla zamítnuta, jelikož byla podána až po vložení zahraničního kapitálu, a nikoli předem.
(113)
Při privatizaci kasina Mont Parnès obsahovala kupní smlouva výslovně možnost udělení licence druhému kasinu ve stejném regionu. Pravděpodobnost investice do takovéto transakce jednoznačně závisí na podmínkách hospodářské soutěže se stávajícím provozovatelem. Jelikož nelze vyloučit, že kasina mohou soutěžit s podobnými společnostmi v ostatních členských státech, je nutno mít za to, že tento požadavek stanovený v čl. 107 odst. 1 SFEU je splněn.
(114)
Komise vyvozuje závěr, že sporné opatření může narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy tím, že může zlepšit provozní podmínky příjemců, kteří v Řecku přímo vykonávají hospodářské činnosti a musí odvádět tuto daň ze vstupu do kasin.
V.1.5 Závěr
(115)
Komise vyvozuje závěr, že kritéria pro existenci podpory ve smyslu článku 107 SFEU jsou splněna a že opatření představuje podporu pro kasina s nižším vstupním poplatkem. Těmito kasiny jsou kasina Mont Parnès, Korfu, Soluň a Rhodos. Komise má za to, že kasino Rhodos již není příjemcem podpory, jelikož od privatizace v dubnu 1999 přestalo účtovat nižší vstupní poplatek. Komise se domnívá, že řecké orgány ani kasino Mont Parnès nepředložily dostatečná tvrzení, která by mohla tento závěr změnit.
V.2 Slučitelnost podpory
(116)
Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, Komise zastává názor, že opatření není způsobilé pro žádnou z výjimek stanovených v článcích 106 nebo 107 SFEU.
(117)
Řecko až dosud tvrdilo, že opatření neobsahuje státní podporu, a nepředložilo žádné tvrzení, které by prokazovalo, proč by případnou podporu bylo možno považovat za slučitelnou s vnitřním trhem.
(118)
Jak bylo objasněno výše, Komise uznává právo členských států regulovat hazardní hry na svém území s výhradou práva EU a uznává, že takováto regulace, která má kontrolovat hazardní hry a odrazovat od nich, je legitimním cílem veřejné politiky. I kdyby toto skutečně bylo účelem podpory, Komise se nedomnívá, že by podpora spadala do oblasti působnosti čl. 106 odst. 2 SFEU. Jak však bylo uvedeno výše, tvrzení, že opatření má za cíl odrazovat od hazardních her, není slučitelné se skutečností, že ke kasinům, která účtují vstupní poplatek ve výši 6 EUR, patří kasina, jež jsou nejblíže nejlidnatějších oblastí Řecka. Je rovněž v rozporu s výslovným ustanovením, které kasinům umožňuje povolit zákazníkům bezplatný vstup, pokud státu přesto odvedou 80 % vstupního poplatku.
(119)
Výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU týkající se podpor sociální povahy poskytovaných individuálním spotřebitelům, podpor určených k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a podpor poskytovaných hospodářství určitých oblastí Spolkové republiky Německo se v tomto případě nepoužijí.
(120)
Výjimka stanovená v čl. 107 odst. 3 písm. a), která povoluje podpory, jež mají napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností, se rovněž nepoužije, jelikož posuzované opatření není podmíněno tím, že příjemci vykonávají činnost v oblastech, v nichž existují tyto zvláštní okolnosti (71).
(121)
Sporné opatření nelze stejně tak považovat za podporu, která má napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu nebo napravit vážnou poruchu v hospodářství Řecka, jak je stanoveno v čl. 107 odst. 3 písm. b). Nemá za cíl ani pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, jak je stanoveno v čl. 107 odst. 3 písm. d).
(122)
Sporné opatření je nutno posoudit rovněž na základě ustanovení čl. 107 odst. 3 písm. c), jež povoluje podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem. Je však třeba uvést, že sporné opatření nespadá do žádného z případů, v nichž Komise uznala, že se použije toto ustanovení, ani do žádných pokynů nebo rámců, které stanoví podmínky, za nichž lze určité druhy podpor považovat za slučitelné s vnitřním trhem.
(123)
Sporné opatření představuje provozní podporu, která uměle posiluje konkurenční postavení určitých podniků vzhledem k jiným podobným podnikům a která není podmíněna tím, že příjemci vykonávají určitou zvláštní činnost za účelem dosažení politických cílů společného zájmu.
(124)
Výhoda, kterou sporné opatření poskytuje, nesouvisí s investicemi, tvorbou pracovních míst ani s konkrétními projekty. Jednoduše osvobozuje dotyčné podniky od poplatků, které musí obvykle hradit podobné podniky, a je ji proto nutno považovat za provozní podporu. Provozní podpora zpravidla nesplňuje kritéria stanovená v čl. 107 odst. 3 písm. c), jelikož narušuje hospodářskou soutěž v odvětvích, v nichž je poskytována, a současně nemůže na základě své povahy dosáhnout žádného z cílů uvedených v tomto ustanovení (72). Ačkoliv tuto podporu lze výjimečně poskytnout v oblastech, které jsou způsobilé na základě výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, a ačkoliv určité oblasti Řecka jsou způsobilé pro tuto podporu, Komise má vážné pochybnosti, zda jsou v daném případě splněna kritéria, na jejichž základě by bylo možno takovouto provozní podporu považovat za slučitelnou. Podle běžné praxe Komise nelze tuto podporu považovat za slučitelnou s vnitřním trhem, jelikož neusnadňuje rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, není časově omezená, nepředpokládá se její postupné snižování a není úměrná tomu, co je nezbytné k odstranění zvláštního hospodářského znevýhodnění dotyčných oblastí.
(125)
Je proto nutno vyvodit závěr, že posuzované opatření není slučitelné s vnitřním trhem.
V.3 Zákonnost podpory
(126)
Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, první právní akty, které zavádějí daňovou diskriminaci mezi kasiny, pocházejí z let 1994 a 1995, a Komise proto posuzovala, zda celé opatření představuje „existující podporu“ ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU.
(127)
Daňová diskriminace byla zavedena protiprávně (tj. pro účely práva EU v oblasti státních podpor) v roce 1995, kdy se řecké orgány rozhodly povolit některým kasinům výjimku z obecného pravidla, jež se odchyluje od zákona č. 2206/1994 a ministerského rozhodnutí z roku 1995. Řecké orgány konkrétně veřejným kasinům Mont Parnès, Korfu a Rhodos povolily, aby nadále uplatňovala nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR místo běžného poplatku ve výši 15 EUR, a v roce 1995 toto výhodnější zacházení výslovně přiznaly rovněž kasinu Soluň na základě legislativní vyhlášky z roku 1953 týkající se zahraničního kapitálu. Ostatním pěti soukromým kasinům, která byla od roku 1995 zřízena a byla jim udělena licence podle zákona č. 2206/1994, byl uložen běžný poplatek ve výši 15 EUR a kasina tuto výši poplatku dodržovala. Podle zákona č. 3139/2003 byl u kasin Mont Parnès a Korfu zachován nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR s tím účinkem, že daňová diskriminace byla protiprávně prodloužena a potvrzena. Kasino Soluň má v důsledku diskriminace výhodu, jelikož je mu přiznáno stejné zacházení jako kasinům Mont Parnès a Korfu, což bylo potvrzeno nařízením prezidenta č. 290/1995, které bylo vydáno podle zákona z roku 1953, jak bylo objasněno výše. Opatření vztahující se na kasino Soluň úzce souvisí s opatřeními platnými pro kasina Mont Parnès a Korfu. Řecké orgány sdělily (73), že po roce 1995 byla nadnesena otázka výše vstupního poplatku a správce kasina Soluň požádal, aby byla výše vstupního poplatku v Soluni stanovena na stejné úrovni jako v případě kasina Mont Parnès, tj. 6 EUR; po obdržení stanoviska Právní rady státu (stanovisko č. 631/1997) byla tato žádost schválena. Lze proto předpokládat, že pokud se zacházení s kasiny Mont Parnès a Korfu v roce 2003 změnilo, takže tato kasina musela účtovat poplatek ve výši 15 EUR, pak se mělo změnit rovněž zacházení s kasinem Soluň. K tomu však nedošlo a na základě vnitrostátních předpisů byla daňová diskriminace zachována.
(128)
Žádné z opatření přinášejících prospěch konkrétním kasinům, jež byla popsána výše, nebylo nikdy oznámeno Komisi ani jí schváleno, zcela jistě nikoli podle pravidel EU v oblasti státních podpor.
(129)
V článku 15 procesního nařízení (74) se uvádí, že pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let. Promlčecí lhůta počíná dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci buď jako jednotlivá podpora, nebo v rámci režimu podpory. Jakékoli opatření přijaté Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkající se protiprávní podpory, přerušuje běh promlčecí lhůty. Každým přerušením počíná lhůta běžet znovu. Promlčecí lhůta se zastaví po dobu, kdy je rozhodnutí Komise předmětem jednání před Soudním dvorem. Jakákoliv podpora, jejíž promlčecí lhůta uplynula, je považována za „existující podporu“. Podle čl. 1 písm. c) téhož nařízení však změny „existující podpory“ představují „novou podporu“.
(130)
Komise podotýká, že podle judikatury soudů EU „promlčecí lhůta stanovená v článku 15 nařízení o postupu týkajícím se státních podpor … v žádném případě nevyjadřuje obecnou zásadu, která přeměňuje novou podporu na existující podporu, nýbrž pouze vylučuje navrácení podpor, které byly poskytnuty více než deset let před prvním zásahem Komise“ (75).
(131)
V daném případě Komise ani Řecko na žádost Komise nejednaly až do roku 2009. Komise začala jednat dne 21. října 2009, kdy Řecku předala stížnost a požádala je, aby dotyčné záležitosti objasnilo.
(132)
Veškerá podpora, která byla na základě tohoto opatření poskytnuta ke dni 21. října 1999 nebo posléze (což je deset let přede dnem, kdy Komise předala stížnost řeckému státu a vyžádala si informace), představuje novou a protiprávní podporu, jež byla zavedena bez předchozího oznámení Komisi či rozhodnutí Komise a na niž se vztahuje článek 15 procesního nařízení, pokud jde o její navrácení, jak je podrobněji objasněno níže.
V.4 Vyčíslení a vrácení podpory
(133)
Sporné opatření bylo zavedeno, aniž bylo Komisi předem oznámeno podle čl. 108 odst. 3 SFEU. Opatření proto představuje protiprávní podporu.
(134)
V článku 14 procesního nařízení se uvádí, že je-li v případech protiprávní státní podpory zjištěno, že tato podpora není slučitelná s vnitřním trhem, je nutno vyžadovat od příjemce navrácení podpory, není-li to v rozporu s obecnými zásadami práva. Navrácení podpory má pokud možno obnovit konkurenční postavení, které existovalo před poskytnutím podpory. Tvrzení předložená řeckými orgány či kasinem Mont Parnès neodůvodňují odklon od této základní zásady.
(135)
V čl. 14 odst. 1 procesního nařízení je stanoveno: „Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství“. Podle judikatury Soudního dvora a rozhodovací praxe Komise by příkaz k navrácení podpory porušil obecné zásady práva EU, pokud by Komise svým jednáním vyvolala u příjemce oprávněná očekávání, že podpora byla poskytnuta v souladu s právem EU (76).
(136)
V rozsudku ve věci Forum 187 (77) Soud uvedl, že „právo dovolávat se ochrany legitimního očekávání je otevřeno každému procesnímu subjektu, u kterého vzbudil orgán Společenství podložené naděje. Naopak, nikdo se nemůže dovolávat porušení této zásady, pokud neexistují určité záruky, které mu byly poskytnuty správou … Rovněž, i když je opatrný a obezřetný hospodářský subjekt s to předvídat přijetí opatření Společenství, které se může nepříznivě dotknout jeho zájmů, dovolávat takovéto zásady se nemůže, pokud je toto opatření přijato“.
(137)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdily, že případné navrácení podpory by v daném případě bylo v rozporu se zásadou přiměřené důvěry občana na základě rozhodnutí vydaného podle vnitrostátního práva řeckou Radou státu; Komise podotýká, že se jedná o opatření členského státu přijaté vnitrostátním orgánem, a nikoli opatření přijaté orgánem EU v oblasti působnosti výše uvedené judikatury. Rozhodnutí Rady státu mimoto vycházelo výhradně z vnitrostátního práva a nezabývalo se otázkou státní podpory ani hodnocením opatření jako státní podpory. Komise proto nemůže od navrácení podpory upustit na základě těchto tvrzení.
(138)
Řecko a kasino Mont Parnès tvrdily, že kasino Loutraki před podáním stížnosti Komisi otálelo, a porušilo proto zásadu, že by se právo nemělo uplatňovat zneužívajícím způsobem; Komise podotýká, že prodleva na straně stěžovatele nemůže v žádném případě zabránit navrácení protiprávní podpory s přihlédnutím k desetileté promlčecí lhůtě stanovené v článku 15 procesního nařízení.
(139)
Komise proto nemůže přijmout tvrzení, která s ohledem na výjimečné upuštění od navrácení podpory předložily řecké orgány a kasino Mont Parnès.
(140)
Jak je objasněno v tomto rozhodnutí, vnitrostátní opatření z let 1994 a 1995 ukládala požadavek týkající se jak povinnosti odvádět 80 % hodnoty vstupního poplatku, tak i běžné ceny vstupenky všech kasin ve výši 15 EUR. Pro kasina využívající opatření však požadavek týkající se odvodu ve výši 80 % ani běžné ceny ve výši 15 EUR neplatil, ačkoliv na ostatní kasina se oba tyto požadavky vztahovaly od roku 1995 a od té doby se používaly v praxi (všechna soukromá kasina získala licence v roce 1995 nebo 1996 a v té době začala opatření uplatňovat s jedinou výjimkou kasina Soluň). Jelikož daňová diskriminace, která vyplývá z rozdílných cen vstupenek a souvisí s 80 % odvodem státu, ve skutečnosti začala v roce 1995, lze mít za to, že období poskytování podpory začalo v roce 1995.
(141)
V souladu se závěry uvedenými v oddíle V.3 „Zákonnost podpory“ se Komise domnívá, že promlčecí lhůta deseti let stanovená v článku 15 procesního nařízení znemožňuje navrácení podpory poskytnuté do dne 21. října 1999.
(142)
Výpočet částky, která má být navrácena, musí vycházet ze skutečnosti, že (jak bylo objasněno v tomto rozhodnutí (viz rovněž bod 85)) se řecký stát vzdává daňových příjmů plynoucích z veřejných kasin ve výši 7,20 EUR za vstup, což je rozdíl mezi daní ve výši 12 EUR za vstup, kterou státu odvádějí soukromá kasina, a daní ve výši 4,80 EUR za vstup, kterou státu odvádějí veřejná kasina.
(143)
Při výpočtu částky, kterou mají vrátit jednotlivá kasina, je však nutno přihlédnout k určitým aspektům souvisejícím se situací konkrétního kasina, jak je vysvětleno níže.
-
Jak je objasněno v tomto rozhodnutí, požadavek, aby byla státu odvedena částka ve výši 80 % ceny vstupenek, který byl uložen ministerským rozhodnutím z roku 1995, se vztahoval na kasina Korfu a Mont Parnès ode dne, kdy jim byla udělena licence podle zákona č. 2206/1994, tj. v roce 2003 na základě zákona č. 3139/2003. V období od konce roku 2000 do doby udělení licence v roce 2003 však společnost ETA začala státu dobrovolně odvádět 80 % ceny vstupenek (přičemž cena vstupenky činila 6 EUR) (78). Z této informace, kterou poskytly řecké orgány, a s výhradou dalších připomínek, které řecké orgány případně chtějí podat (a které výše uvedené skutečnosti potvrdí nebo vyvrátí), lze odvodit, že do roku 2000 nebyla odváděna žádná daň ze vstupu, a to ani z nižší částky (80 % z 6 EUR). Během prvního období (od 21. října 1999 do konce roku 2000) by proto částka, jež má být navrácena, měla být vypočítána s použitím částky ve výši 12 EUR, což je daň v plné výši, kterou odváděla soukromá kasina v době, kdy veřejná kasina neplatila žádnou daň, která se vynásobí počtem vstupenek vydaných v daném období.
-
Kasinu Soluň byla licence podle zákona č. 2206/1994 udělena v roce 1995 (79). Požadavek týkající se odvodu státu ve výši 80 % ceny vstupenek se na kasino Soluň vztahoval od doby udělení licence v roce 1995. Kasino Soluň účtovalo nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR, který účtovala i kasina Mont Parnès a Korfu. Částku, kterou má vrátit kasino Soluň, je proto nutno vypočítat tak, že se počet vstupenek vydaných ode dne 21. října 1999 vynásobí částkou 7,20 EUR.
-
Kasinu Rhodos byla licence podle zákona č. 2206/1994 udělena v roce 1996. V té době začalo uplatňovat cenu vstupenek ve výši 6 EUR, po privatizaci v dubnu 1999 však přešlo na cenu ve výši 15 EUR. Z připomínek podaných během formálního vyšetřovacího řízení má Komise za to, že po privatizaci v dubnu 1999 přestalo být kasino Rhodos příjemcem podpory, takže navrácení podpory tímto kasinem brání promlčecí lhůta stanovená v článku 15 procesního nařízení.
(144)
Komise nemá k dispozici dostatečné údaje, aby mohla dospět k přesnému odhadu částek, jež mají vrátit jednotlivá kasina využívající opatření. Žádné ustanovení práva EU však nevyžaduje, aby Komise v případě, že nařídí navrácení podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou se společným trhem, stanovila přesnou částku podpory, jež má být navrácena. Postačuje, aby rozhodnutí Komise obsahovalo informaci, která členskému státu a podniku, který je příjemcem podpory, umožní stanovit tuto částku bez větších potíží. Komise se tedy může platně omezit na konstatování povinnosti vrácení dotyčné podpory a přenechat vnitrostátním orgánům výpočet přesné částky, která má být vrácena, na základě pokynů, jež Komise uvede ve svém rozhodnutí.
(145)
Na základě informací poskytnutých členským státem uvádí Komise níže potřebné pokyny pro navrácení podpory.
(146)
Následující tabulka podává celkový přehled o počtu vstupenek vydaných jednotlivými kasiny každý rok (jak je uvedeno v tabulce, poskytnuté údaje nejsou úplné) a uvádí předběžný odhad částek, jež mají být navráceny jednotlivými kasiny, s výhradou případných dalších připomínek, které může Řecko chtít podat poté, co provedlo výpočty týkající se navrácení podpory.
Odhadovaný počet vstupenek vydaných jednotlivými kasiny
ROK
KASINO
Mont Parnès
Korfu
Soluň
Rhodos
1999
(22.10.1999 - 31.12.1999)
Informace chybí
[…] (80)
(…)
[…] (81)
2000
Informace chybí
(…)
(…)
(…)
2001
Informace chybí
(…)
(…)
(…)
2002
Informace chybí
(…)
(…)
(…)
2003
Informace chybí do 1. května 2003
Ke dni 1. května 2003:
(…)
(…)
(…)
(…)
2004
(…)
(…)
(…)
(…)
2005
(…)
(…)
(…)
(…)
2006
(…)
(…)
(…)
(…)
2007
(…)
(…)
(…)
(…)
2008
(…)
(…)
(…)
(…)
2009 (do 22.10):
(…)
(…)
(…)
(…)
Celkem do dne 22.10.2009
(…)
(…)
(…)
(…)
Vstupenky vydané po dni 22.10.2009
Informace chybí
Informace chybí
Informace chybí
Informace chybí
Předběžný odhad částky, kterou mají vrátit jednotlivá kasina
(v statisících EUR, zaokrouhlené údaje)
Mont Parnès
Korfu
Soluň
Rhodos
Algoritmus a výpočet
Pro období 22.10.1999-2000 (82):
počet vstupenek
(x1) × 12 = A1
Pro období 22.10.1999-2000:
počet vstupenek
([…] vstupenek) × 12 = A2 ([…] EUR)
Pro období 22.10.1999-22.10.2009:
počet vstupenek
([…] vstupenek) × 7,20 = AB3 ([…] EUR)
Nepoužitelné
Pro období 2000-22.10.2009:
počet vstupenek
(y1) × 7,20 = B1
Pro období 2000-22.10.2009:
počet vstupenek
([…] vstupenek) × 7,20 = B2 ([…] EUR)
Pro období 22.10.2009 do současnosti:
počet vstupenek
(z1) × 7,20 = C1
Pro období 22.10.2009 do současnosti:
počet vstupenek
(z2) × 7,20 = C2
Pro období 22.10.2009-30.8.2010 (83):
počet vstupenek
(z3) × 7,20 = C3
Celková částka, která má být navrácena
A1 + B1 + C1
Je třeba vypočítat
A2 + B2 + C2
Je třeba vypočítat
AB3 + C3
Je třeba vypočítat
Nepoužitelné
Celková částka, která má být navrácena
Je třeba vypočítat
(147)
Komise dále podotýká, že čl. 108 odst. 3 Smlouvy má odkladný účinek. Komise neobdržela žádné informace ohledně toho, že sporné opatření bylo od doby vydání rozhodnutí o zahájení řízení pozastaveno. Řecké orgány proto opatření patrně dosud uplatňují (84). Řecko musí od příjemce získat podporu, která byla poskytnuta do dne vydání tohoto rozhodnutí. Komise podotýká, že po privatizaci v srpnu 2010 přestalo kasino Korfu účtovat vstupní poplatek ve výši 6 EUR a přešlo na cenu ve výši 15 EUR. Při výpočtu částky, která má být navrácena, je proto nutno vzít v úvahu pouze období do srpna 2010.
(148)
Na základě výše uvedených tvrzení musí Komise Řecku nařídit navrácení neslučitelné státní podpory, která byla příjemcům poskytnuta protiprávně. Komise podotýká, že Řecko musí s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí zrušit veškeré dosud existující daňové výhody poskytované na základě posuzovaného opatření.
(149)
Co se týká budoucnosti, Řecko uvedlo, že zkoumá možnou změnu cenové politiky kasin, která by měla odstranit diskriminaci mezi kasiny. Podle Řecka tento nový právní předpis ukončí uplatňování posuzovaného opatření. Řecko však Komisi dosud neinformovalo o případném pokroku v tomto směru ani o žádných změnách, které byly skutečně provedeny. Komise se domnívá, že přijetí nového právního předpisu je zásadní pro vyřešení otázek diskriminace mezi kasiny v Řecku, a vybízí Řecko, aby neprodleně přijalo potřebná opatření.
VI. ZÁVĚR
(150)
Na základě výše uvedených úvah, příslušné judikatury a zvláštních znaků tohoto případu má Komise za to, že sporné opatření spočívající v daňové diskriminaci ve prospěch některých kasin, kterou řecké orgány zavedly současným uplatňováním řady předpisů, které:
-
stanoví jednotný odvod ve výši 80 % z ceny vstupenek a
-
stanoví různé regulované ceny pro kasina ve veřejném vlastnictví a kasina v soukromém vlastnictví, a to 6 EUR v případě kasin ve veřejném vlastnictví a 15 EUR v případě kasin v soukromém vlastnictví,
představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Komise rovněž konstatuje, že sporné opatření bylo zavedeno v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, a představuje proto protiprávní podporu.
(151)
Komise uvádí, že podle článku 14 procesního nařízení může být od příjemce vyžadováno navrácení protiprávní podpory, a nařídí, aby Řecko zajistilo navrácení protiprávní podpory, kterou obdrželo každé z kasin využívajících opatření. Komise podotýká, že promlčecí lhůta deseti let stanovená v článku 15 procesního nařízení znemožňuje navrácení případné podpory poskytnuté do dne 21. října 1999. Řecko by s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí mělo zrušit všechny dosud existující daňové výhody poskytované na základě opatření, jež je předmětem tohoto rozhodnutí,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora spočívající v daňové diskriminaci ve prospěch některých kasin, kterou Řecko zavedlo současným uplatňováním řady (částečně závazných) předpisů, které:
-
stanoví jednotný odvod ve výši 80 % ceny vstupenek a
-
stanoví různé regulované ceny pro kasina ve veřejném vlastnictví a kasina v soukromém vlastnictví ve výši 6 EUR respektive 15 EUR,
byla zavedena protiprávně v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie a není slučitelná s vnitřním trhem, jelikož kasinům Regency Casino Mont Parnès, Regency Casino Soluň a Korfu využívajícím opatření (za předpokladu, že kasino Rhodos přestalo být příjemcem podpory v dubnu 1999) poskytla neoprávněnou konkurenční výhodu.
Článek 2
1. Řecko získá od kasin využívajících opatření neslučitelnou podporu uvedenou v článku 1, která byla poskytnuta ode dne 21. října 1999.
2. Částky, které mají být navráceny, jsou úročeny ode dne, kdy byly pro příjemce uvolněny, do dne jejich skutečného navrácení.
3. Úroky se vypočtou jako složený úrok podle kapitoly V nařízení (ES) č. 794/2004 (85).
4. Řecko zruší s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí veškerou dosud existující daňovou diskriminaci, která byla způsobena podporou uvedenou v článku 1.
Článek 3
1. Navrácení podpory uvedené v článku 1 se provede s okamžitým účinkem.
2. Řecko zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí.
Článek 4
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Řecko Komisi tyto informace:
a)
seznam příjemců, kteří získali podporu v rámci režimu uvedeného v článku 1, a celkovou částku podpory, kterou každý z nich v rámci sporného opatření získal a která je vypočtena podle pokynů obsažených v tomto rozhodnutí;
b)
celkovou částku (jistinu a úroky), kterou má každý příjemce navrátit;
c)
podrobný popis opatření již přijatých a plánovaných k dosažení souladu s tímto rozhodnutím;
d)
doklady prokazující, že příjemcům bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Řecko Komisi průběžně informuje o pokroku při provádění vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, dokud není podpora uvedená v článku 1 zcela navrácena. Na žádost Komise předloží Řecko okamžitě informace o již přijatých a plánovaných opatřeních k dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Poskytne rovněž podrobné informace o částkách podpory a úrocích z podpory, které již příjemci vrátili.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Řecké republice.
V Bruselu dne 24. května 2011.
DECISÃO DA COMISSÃO
de 24 de Maio de 2011
relativa ao auxílio estatal concedido pela Grécia a certos casinos gregos [Medida de auxílio estatal C 16/10 (ex NN 22/10, ex CP 318/09)]
[notificada com o número C(2011) 3504]
(Apenas faz fé o texto em língua grega)
(Texto relevante para efeitos do EEE)
(2011/716/UE)
A COMISSÃO EUROPEIA,
Tendo em conta o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia, nomeadamente o artigo 108.o, n.o 2, primeiro parágrafo,
Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, nomeadamente o artigo 62.o, n.o 1, alínea a),
Após ter convidado os interessados a apresentarem as suas observações, nos termos das disposições referidas (1), e tendo em conta essas observações,
Considerando o seguinte:
I. PROCEDIMENTO
(1)
Em 8 de Julho de 2009 o consórcio DAET Loutraki AE - Club Hotel Loutraki AE (2) («autor da denúncia» ou «Loutraki») apresentou uma denúncia à Comissão Europeia (a «Comissão») relativa à legislação grega sobre o sistema de preços de entrada nos casinos (3). O autor da denúncia indicou, numa mensagem de correio electrónico de 7 de Outubro de 2009, que não se opunha à divulgação da sua identidade. Em 14 de Outubro de 2009, realizou-se uma reunião entre funcionários da Comissão e representantes do autor da denúncia. Por carta de 26 de Outubro de 2009, o autor da denúncia apresentou mais pormenores para sustentar a sua denúncia.
(2)
Em 21 de Outubro de 2009, a Comissão transmitiu a denúncia à Grécia, solicitando a clarificação das questões apresentadas. Por carta de 17 de Novembro de 2009, a Grécia solicitou prolongamento do prazo de resposta, o qual foi concedido pela Comissão através de mensagem de correio electrónico de 18 de Novembro de 2009. A Grécia respondeu à Comissão em 27 de Novembro de 2009.
(3)
Em 15 de Dezembro de 2009, a Comissão transmitiu a resposta da Grécia ao autor da denúncia. Este apresentou observações relativas à resposta da Grécia em 29 de Dezembro de 2009.
(4)
Em 25 de Fevereiro,4 e 23 de Março e 13 de Abril de 2010, a Comissão solicitou informações adicionais à Grécia, cuja resposta foi apresentada a 10 de Março e a 1 e 21 de Abril de 2010.
(5)
Por decisão de 6 de Julho de 2010 («decisão de início do procedimento»), a Comissão informou a Grécia que iria dar início ao procedimento de investigação formal previsto no artigo 108.o, n.o 2, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia relativamente a uma medida que a Grécia implementou, nomeadamente, a cobrança de uma taxa de entrada mais baixa em certos casinos. A decisão de início do procedimento foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia e foi solicitado às partes interessadas que apresentassem as suas observações (4).
(6)
Por carta de 9 de Agosto de 2010, a Grécia solicitou o prolongamento do prazo de resposta, o qual foi concedido pela Comissão através de carta de 18 de Agosto de 2010. A Comissão recebeu as observações da Grécia relativamente à decisão de início do procedimento em 6 de Outubro de 2010. As autoridades gregas apresentaram informações adicionais relativamente à medida objecto de apreciação em 12 de Outubro de 2010.
(7)
Na sequência do início da investigação, a Comissão recebeu observações de duas partes interessadas: os representantes do casino de Mont Parnès, um dos beneficiários da medida, por carta de 4 de Agosto de 2010, e os representantes do casino privado Loutraki, através de cartas de 8 e 25 de Outubro.
(8)
Por carta de 29 de Outubro de 2010, a Comissão enviou essas observações às autoridades gregas, para que tivessem a oportunidade de responder. Por carta de 6 de Dezembro de 2010, as autoridades gregas pronunciaram-se sobre as observações das partes interessadas, procurando, nomeadamente, esclarecer determinados aspectos da aplicação do regime em causa e a interpretação da legislação grega pertinente à análise do processo.
II. A MEDIDA OBJECTO DE APRECIAÇÃO
II.1 A medida
(9)
A medida objecto de apreciação consiste numa discriminação fiscal a favor de certos casinos implementada pelas autoridades gregas através da aplicação de um número de disposições, parcialmente obrigatórias, as quais:
-
estabelecem uma taxa uniforme de 80 % sobre o preço dos bilhetes de entrada e
-
estabelecem preços regulamentados diferentes para casinos públicos e privados, nomeadamente 6 EUR para casinos públicos e 15 EUR para casinos privados,
colocando por conseguinte os casinos privados em desvantagem concorrencial (5).
(10)
A medida beneficia os casinos públicos e um casino privado, o Thessaloniki, ao qual, a título excepcional, foi concedido o mesmo tratamento que aos casinos públicos, como explicado infra.
II.2 Os beneficiários
(11)
Os casinos gregos beneficiários da medida objecto de apreciação são os seguintes: Mont Parnès (6), Thessaloniki (7), Corfu (8) e Rhodes (9).
(12)
À data da decisão de início do procedimento, o preço de entrada regulamentado mais baixo, de 6 EUR, apenas era aplicado a três casinos gregos: o Mont Parnès, 49 % o qual tinha sido privatizado, permanecendo 51 % propriedade do Estado; o Thessaloniki, que era privado, mas tratado como casino público; e o Corfu, que era um casino público. Os casinos em Rhodes e Corfu deixaram de beneficiar da medida em Abril de 1999 (10) e em Agosto de 2010 (11) respectivamente, porque quando foram totalmente privatizados deixaram de cobrar o preço de entrada mais baixo.
II.3 As disposições relevantes da legislação grega
(13)
Antes da liberalização do mercado em 1994, apenas três casinos estavam em funcionamento, a saber, os de Mont Parnès, Corfu, e Rhodes. Nessa altura os casinos eram empresas públicas geridas pela Organização Nacional do Turismo Grego (EOT) como clubes detidos pelo Estado (12). O preço de entrada nesses casinos era fixado por decisão do Secretário-Geral da EOT da seguinte forma (13):
-
Mont Parnès: em 1991 a EOT fixou o preço de entrada em 2 000 GRD (cerca de 6 EUR) (14);
-
Corfu: em 1992 a EOT fixou o preço de entrada em 1 500 GRD e em 1997 ajustou o mesmo para 2 000 GRD;
-
Rhodes: em 1992 a EOT fixou o preço de entrada em 1 500 GRD.
(14)
O mercado foi liberalizado em 1994, ao abrigo da Lei 2206/1994, altura em que seis novos casinos privados se vieram juntar aos casinos públicos existentes (15). A Lei de 1994 previa a concessão de um total de 14 licenças, para os três casinos públicos existentes de Rhodes, Mont Parnès e Corfu e para 11 casinos privados a serem estabelecidos (16). Todavia, dos 11 novos casinos privados previstos, apenas seis foram licenciados e começaram a funcionar, nomeadamente os casinos em Chalkidiki, Loutraki, Salónica, Rio (Achaia), Xanthi (Trácia) e Syros (em 1995 e 1996), tendo as restantes cinco licenças sido canceladas.
(15)
O n.o 10 do artigo 2.o da Lei 2206/1994 dispunha que o preço de entrada dos casinos em certas áreas seria determinado por decisão ministerial, devendo esta estabelecer também a percentagem do preço que constituiria receita a reverter a favor do Estado grego. Em 16 de Novembro de 1995, uma decisão do Ministro das Finanças (17) definiu que a partir de 15 de Dezembro de 1995 todos os casinos abrangidos pela Lei 2206/1994 deviam cobrar um preço de entrada (18) no valor de 5 000 GRD (19) (cerca de 15 EUR) (20). A decisão obriga os operadores de casino a pagar 80 % do valor nominal de cada bilhete como taxa a favor do Estado, enquanto os restantes 20 %, incluindo o IVA aplicável, constituiriam receita do casino (21). A decisão estabelece que os casinos podem conceder a entrada gratuitamente (22). Não obstante o valor que efectivamente cobrem aos clientes, os casinos devem pagar ao Estado 80 % do valor regulamentado (23). A decisão estabelece uma periodicidade mensal para o pagamento das taxas (24). Prevê igualmente descontos específicos sobre os bilhetes com validade de 15 ou 30 dias (25)
(16)
Todos os novos casinos privados, constituídos a partir de 1995 ao abrigo da Lei 2206/1994, aplicaram a decisão ministerial de 1995 e cobraram os 15 EUR de preço de entrada - como regra geral, tal como explicado no ponto anterior - com excepção do Thessaloniki, como explicado adiante.
(17)
Contudo, os casinos públicos de Mont Parnès, Corfu e Rhodes continuaram a funcionar como clubes da EOT (26) e não aplicaram a legislação de 1994 e de 1995 até à concessão das licenças previstas na Lei 2206/1994.
(18)
Com base nas observações e explicações sobre as normas nacionais apresentadas pelas autoridades gregas, a Comissão considera que, na prática, o sistema funcionava da forma a seguir descrita.
(19)
As autoridades gregas explicaram que o funcionamento dos casinos na Grécia se rege, em geral, pela Lei 2206/1994. As disposições especiais aplicáveis aos casinos públicos que existiam antes da publicação da Lei 2206/1994 são consideradas excepções à aplicação das disposições gerais da Lei (e à decisão ministerial de execução de 1995) até à privatização destes casinos e emissão das licenças previstas na lei.
(20)
Por conseguinte, a decisão ministerial de 1995 não foi considerada aplicável aos casinos públicos até à data em que lhes foi concedida licença ao abrigo da Lei 2206/1994, quer no que respeita ao preço de entrada fixado em 15 EUR, quer no que respeita à obrigação de reverter 80 % desse preço a favor do Estado. Os casinos públicos só começaram a pagar esses 80 % quando as licenças previstas na Lei 2206/1994 foram concedidas (ver ponto 23 e seg. infra). Mesmo então, todavia, como as decisões anteriores da EOT que fixavam o preço de entrada em 6 EUR eram consideradas uma excepção específica (uma lex specialis anterior), que não foram alteradas pelas normas gerais da Lei 2206/1994 e pela decisão ministerial de 1995, o preço de entrada nos casinos públicos permaneceu excepcionalmente nos 6 EUR e estes casinos pagavam apenas 80 % desse valor. As decisões da EOT só foram consideradas inaplicáveis após a privatização, quando os casinos deixaram de ser totalmente propriedade do Estado. Apenas nessa altura os casinos começaram a cobrar o preço de entrada fixado em 15 EUR e ficaram obrigados a pagar 80 % desse valor, a título de taxa a favor do Estado.
(21)
Apesar de parecer que esta deveria ter sido a regra, houve uma excepção na privatização parcial do casino Mont Parnès, confirmada pela Lei 3139/2003 (a qual também previa a privatização do Corfu em data posterior): essa lei declarava expressamente que o preço de entrada no Mont Parnès continuaria a ser de 6 EUR.
(22)
Em 2000, a EOT foi substituída na qualidade de operadora dos casinos Corfu e Mont Parnès pela Elliniki Etaireia Touristikis Anaptyxis (Empresa de desenvolvimento do turismo helénico, «ETA»), detida na totalidade pelo Estado grego e, desde o final de 2000 até 2003, quando foi concedida licença aos seus casinos ao abrigo da Lei 2206/1994, a ETA começou, primeiro voluntariamente e depois nos termos do artigo 24.o da Lei 2919/2001, a adaptar-se gradualmente aos requisitos definidos para os casinos pela Lei 2206/1994, de forma a preparar dois clubes anteriormente detidos pelo Estado para a concessão da licença e privatização (27). Durante este período de transição a ETA transferiu para o Estado 80 % dos 6 EUR relativos ao preço dos bilhetes de entrada no Mont Parnès e Corfu.
(23)
Em 2003, o casino público de Mont Parnès foi convertido em sociedade anónima, tendo 49 % do seu valor sido vendido ao sector privado (28). A licença do casino Mont Parnès, ao abrigo da Lei 2206/1994, foi finalmente concedida em 2003 ao abrigo da Lei 3139/2003 (Artigo 1.o, n.o 1), a qual manteve o preço de entrada no Mont Parnès em 6 EUR (Artigo 1.o, n.o 1, vii).
(24)
No caso do casino Corfu, a licença prevista na Lei 2206/1994 foi de início concedida à ETA em 2003, ao abrigo da Lei 3139/2003 (Artigo 1.o, n.o 3), para que a ETA o incluísse numa privatização posterior. A mesma disposição declarava que o preço de entrada no casino Corfu seria definido através de nova decisão ministerial, ficando implícito que a decisão ministerial de 1995 não seria aplicável. De acordo com a informação ao dispor da Comissão, não foi adoptada qualquer decisão ministerial e o casino Corfu continuou a cobrar 6 EUR até à sua privatização em Agosto de 2010, altura em que começou a aplicar o preço de 15 EUR (29).
(25)
No caso do casino Rhodes, a licença prevista na Lei 2206/1994 foi emitida em 1996 pela Decisão Ministerial Τ/633 de 29 de Maio de 1996. Todavia, o casino continuou a cobrar o preço reduzido de entrada e só o alterou para 15 EUR após a sua privatização em Abril de 1999: até à sua privatização funcionou sob o controlo da EOT e, por conseguinte, aplicou a decisão da EOT de 1992, que fixava o preço de entrada do casino Rhodes em 1 500 GRD (30).
(26)
O casino privado Thessaloniki foi estabelecido e licenciado em 1995 ao abrigo da Lei 2206/1994 (31). Cobrou sempre o preço reduzido de entrada de 6 EUR aplicado pelos casinos públicos (Mont Parnès e Corfu) com base no Decreto Legislativo 2687/1953 (32), que prevê que as empresas constituídas com investimento estrangeiro possam beneficiar de tratamento, pelo menos, tão favorável como o aplicável a outras empresas semelhantes no país (33). Quando a determinada altura a questão foi suscitada, a entidade gestora do casino (ou seja, o Hyatt Regency) solicitou que o preço de entrada no Thessaloniki fosse fixado ao mesmo nível que o do Mont Parnès, ou seja, 6 EUR. Após obtenção de parecer do Conselho Jurídico do Estado (parecer 631/1997), este pedido foi aceite. Desde que a sua licença foi emitida em 1995, o casino Thessaloniki está obrigado ao requisito de reverter 80 % do valor nominal dos bilhetes de entrada a favor do Estado (34).
III. FUNDAMENTOS PARA INICIAR A INVESTIGAÇÃO
(27)
A Comissão deu início a uma investigação formal ao abrigo do artigo 108.o, n.o 2, do TFEU por ter sérias dúvidas quanto à possibilidade de existência de tratamento fiscal discriminatório de vários casinos especificamente identificados na Grécia, que beneficiaram de regimes fiscais mais favoráveis que outros casinos no país.
(28)
A Comissão considerou que a medida contestada teve origem nas normas jurídicas gerais que estabelecem o nível normal das taxas de entrada em casinos e, dessa maneira, melhorou a posição concorrencial dos beneficiários.
(29)
A medida contestada pareceu constituir uma perda de receita pública a favor do Estado grego e conferiu uma vantagem aos casinos com preços mais baixos. Ao argumento apresentado pelo Governo grego de que o beneficiário directo do preço de entrada mais baixo seria o cliente, a Comissão respondeu que um subsídio aos consumidores poderia constituir um auxílio estatal a uma empresa se o mesmo estivesse condicionado à utilização de um bem ou serviço em especial que fosse disponibilizado por aquela empresa (35).
(30)
A Comissão observou ainda que o nível de tributação não parecia ser fixado em função das circunstâncias individuais do casino (36), tendo concluído preliminarmente que a medida era selectiva. (37)
(31)
A Comissão considerou que a medida contestada era susceptível de distorcer a concorrência entre casinos na Grécia e no mercado de aquisição de empresas na Europa. A Comissão declarou o seu total respeito pelo direito dos Estados-Membros procederem à regulamentação da actividade de jogo a dinheiro no seu território, nos termos do direito comunitário, mas discorda que daí resulte que a medida em apreço não poderia distorcer a concorrência e não ter efeitos sobre as trocas comerciais entre Estados-Membros. É frequente os operadores da indústria serem grupos hoteleiros internacionais, cuja decisão de investir pode ser afectada pela medida, e os casinos podem constituir uma atracção para o turismo na Grécia. Por conseguinte, a Comissão concluiu que a medida era capaz de distorcer a concorrência e afectar as trocas comerciais entre Estados-Membros (38).
(32)
Preliminarmente, a Comissão considerou que a medida constituía um auxílio ilegal, dado ter sido implementada pelas autoridades gregas sem a aprovação prévia da Comissão e que o auxílio poderia ter de ser recuperado, nos termos do artigo 15.o do Regulamento (CE) n.o 659/1999 do Conselho, de 22 de Março de 1999, que estabelece as regras de execução do artigo 93.o do Tratado CE (o «Regulamento processual») (39).
(33)
A Comissão não identificou fundamentos para considerar a medida contestada compatível com o mercado interno, constituindo aparentemente um auxílio ao funcionamento injustificado aos casinos beneficiários (40).
(34)
A Comissão constatou que, a confirmarem-se as suas dúvidas de que a medida incluía um auxílio estatal incompatível, seria obrigada a, nos termos do artigo 14.o, n.o 1, do Regulamento processual, ordenar que a Grécia recuperasse o auxílio junto dos beneficiários, salvo se tal fosse contrário a um princípio geral de direito (41).
IV. OBSERVAÇÕES RECEBIDOS DAS AUTORIDADES GREGAS E DAS PARTES INTERESSADAS
(35)
No decurso da investigação formal, a Comissão recebeu observações da Grécia, do representante da Elliniko Kazino Parnithas AE («Mont Parnès») e dos representantes do casino privado em Loutraki («Loutraki»).
IV.1. Observações da Grécia e do Mont Parnès
(36)
As observações apresentadas pelo representante do casino beneficiário, Mont Parnès, e as recebidas das autoridades gregas são essencialmente idênticas e serão resumidas em conjunto na presente secção.
IV.1.1 Existência de auxílio
(37)
Tanto as autoridades gregas como o Mont Parnès negam a existência de auxílio estatal. Argumentam que o Estado não renuncia a qualquer receita ou, caso o faça, os casinos não obtêm qualquer vantagem.
(38)
As autoridades gregas alegam que a diferenciação de preços é apenas uma questão de regulamentação de preço, uma vez que o imposto colectado é uma proporção uniforme do respectivo preço dos bilhetes de entrada emitidos.
(39)
De acordo com as autoridades gregas, o objectivo pretendido com o estabelecimento de um preço de entrada e a imposição de um pagamento ao Estado não é o de obter receita a favor do Estado, mas de desencorajar os particulares de baixo rendimento de jogar a dinheiro. O facto de a cobrança de entrada também produzir receita pública não altera a sua natureza de medida de controlo. Nessa medida, as autoridades gregas entendem que o requisito de emissão do bilhete de entrada por um preço específico para os clientes que entram nas áreas de jogo dos casinos é uma medida de controlo administrativo, que impõe um ónus mas não tem natureza de imposto e não pode ser considerado um encargo fiscal, tal como foi decidido no acórdão No 4027/1998 do Conselho de Estado, o supremo tribunal administrativo grego (42).
(40)
Relativamente às diferenças entre os preços dos diferentes casinos, a Grécia alega que as circunstâncias económicas e sociais dos vários casinos são diferentes e não podem ser comparadas. As autoridades gregas defendem que a distinção entre os valores cobrados se justifica com fundamento em políticas públicas: alegam, em especial, que as circunstâncias dos diferentes casinos justificam e são consistentes com a prática de estabelecer preços de bilhete diferentes para casinos localizados perto de grandes centros urbanos e para casinos na província, habitada sobretudo por populações rurais que - na sua maioria - possuem níveis de rendimento e educação mais baixos e têm maior necessidade de serem dissuadidos de jogar jogos de azar que os habitantes de áreas urbanas.
(41)
O autor da denúncia, o casino Loutraki, observou que, quando o casino Corfu foi privatizado em 2010, o preço da entrada subiu de 6 EUR para 15 EUR, o que no seu entendimento contraria os argumentos da política pública. As autoridades gregas respondem que a localização geográfica remota da ilha de Corfu significa que não está em concorrência com qualquer outro dos casinos gregos, pelo que a concorrência não pode ser distorcida. As autoridades gregas alegam ainda que é imperativo que o preço de entrada seja dissuasor, de forma a proteger os habitantes de Corfu, pois a alteração nas condições de funcionamento do casino, na sequência da privatização, conduzirá inevitavelmente a um aumento dramático das horas de funcionamento, do seu nível geral de actividade e da sua atractividade.
(42)
A existir alguma vantagem conferida aos casinos de preço mais baixo, por atraírem mais clientes, as autoridades gregas e o Mont Parnès contestam a opinião de que haverá necessariamente uma perda de receita pública. Entendem também que não é garantido que, com um preço de entrada mais elevado, os alegados beneficiários gerariam mais receita a favor do Estado, pelo que a alegada perda de receita é hipotética. As autoridades gregas e o Mont Parnès alegam que quem beneficia do preço de entrada mais baixo é o cliente e que a parte arrecadada pelo casino perfaz um montante superior nos casinos que cobram 15 EUR de entrada, o que constitui um benefício para os casinos com preço mais elevado.
(43)
As autoridades gregas e o Mont Parnès sustentam não existir qualquer efeito sobre a concorrência ou sobre as trocas comerciais, uma vez que cada casino serve um mercado local. Contestam a possibilidade de concorrência com outras formas de jogos a dinheiro, que é alegada na decisão de início do procedimento, e salientam que o jogo na internet é actualmente ilegal na Grécia.
(44)
As autoridades gregas e o Mont Parnès argumentam que mesmo que fosse aceitável que o valor reduzido de entrada de 6 EUR tivesse tido ou possa ainda ter influência na decisão de uma empresa estrangeira investir num casino na Grécia, a empresa estrangeira poderia sempre invocar o Decreto Legislativo 2687/1953, como o fez o consórcio Hyatt Regency Xenodocheiaki kai Touristiki (Thessaloniki) AE no caso do casino de Thessaloniki.
(45)
O autor da denúncia alega que os beneficiários podem conceder a entrada gratuitamente, devendo mesmo assim pagar a taxa de 80 %, o que na sua opinião ilustra claramente que a medida constitui um auxílio estatal. As autoridades gregas respondem que esta prática é excepcional, pois os casinos utilizam-na para oferecer entradas grátis a clientes VIP ou celebridades e que a prática é contrária à legislação fiscal (Lei 2238/1994), porque o pagamento de 80 % do valor do bilhete ao Estado através dos recursos próprios da empresa não é reconhecido como despesas produtivas e não pode ser deduzido às suas receitas, pelo que uma empresa abrangida por esta prática incorre num encargo fiscal substancial.
(46)
As autoridades e o Mont Parnès chamam ainda a atenção da Comissão para outras diferenças ao nível de várias medidas fiscais e regulamentares. Afirmam que as diferenças favorecem o autor da denúncia, o casino Loutraki, e compensam as vantagens de que os beneficiários gozam por disporem de um preço de entrada mais baixo. Nomeadamente, cada casino paga uma proporção de rendimento bruto ao Estado, mas de acordo com a Lei, o Loutraki paga uma proporção mais baixa que os outros. A Comissão salienta, em primeiro lugar, que a existirem as outras medidas referidas pelas autoridades gregas e pelo Mont Parnès, poderão constituir uma medida de auxílio distinta em benefício do casino Loutraki, desde que estejam preenchidas todas as condições previstas na legislação da UE aplicável em matéria de auxílios estatais. De qualquer forma, contudo, são distintas da medida objecto de apreciação e não integram o âmbito da presente Decisão.
(47)
Por fim, a Grécia indicou que está a considerar a possibilidade de alterar a sua política de preços para casinos, de forma a eliminar a discriminação entre os mesmos. Todavia, ainda não informou a Comissão se tal alteração está a ser implementada.
(48)
As autoridades gregas e o Mont Parnès não apresentaram observações relativas à compatibilidade e legalidade de qualquer auxílio.
IV.1.2. Quantificação e recuperação do auxílio
(49)
Em alternativa, as autoridades gregas e o Mont Parnès argumentam que, mesmo que se considerasse que a medida objecto de apreciação constitui um auxílio estatal ilegal e incompatível, a sua recuperação seria contrária a dois princípios.
-
Seria contrária ao princípio das expectativas razoáveis do cidadão. A questão do preço de entrada nos casinos e, mais especificamente, em que medida constituiria o preço de entrada um encargo financeiro para os casinos, foi apresentada ao Conselho de Estado há cerca de 15 anos (43). O Conselho de Estado decidiu, o abrigo da legislação nacional, que o preço de entrada não teria a natureza de imposto, o que de forma indirecta demonstrou não se tratar de um encargo económico para os casinos. Os casinos beneficiários poderiam, razoavelmente, presumir que não seria suscitada a questão de um auxílio estatal devido à diferenciação dos preços, que não eram considerados um encargo económico ao abrigo da legislação nacional.
-
Seria contrária ao princípio de que um direito não deve ser exercido de forma abusiva. As autoridades gregas e o Mont Parnès argumentam que, uma vez que o casino Loutraki só apresentou a denúncia quinze anos após a medida objecto de apreciação ter sido adoptada (1995), seria um abuso de direito recorrer à Comissão para a defesa dos seus interesses e direitos ao abrigo das regras relativas aos auxílios estatais constantes do TFUE.
(50)
Quanto à forma de cálculo do montante a ser recuperado, as autoridades gregas e o Mont Parnès contestam o cálculo proposto pelo casino Loutraki, que sugere que a diferença no imposto por cliente, cobrada pelos casinos de preços elevados e preços reduzidos, seja multiplicada pelo número de clientes que entram nos casinos beneficiários. Segundo afirmam, essa forma de cálculo é imperfeita e arbitrária, dado não ser garantido que com um bilhete de entrada mais elevado os casinos beneficiários de Mont Parnès, de Salónica e de Corfu (44) tivessem a mesma clientela.
IV.2. Observações recebidas do casino Loutraki
(51)
O casino Loutraki alega que as medidas previstas na legislação nacional configuram uma discriminação fiscal a favor de certos casinos, na medida em que a taxa uniforme de 80 %, que deve ser remetida ao Estado sobre a entrada nos casinos, se aplica a diferentes bases tributárias, nomeadamente, aos dois preços de entrada diferentes fixados pelo Estado. O preço de entrada dos casinos beneficiários é significativamente inferior ao preço nos outros casinos (6 EUR em vez de 15 EUR), o que representa uma perda de receita a favor do Estado e, dada a distorção da concorrência que causa, constitui auxílio estatal.
(52)
O casino Loutraki argumenta ainda que a medida não tem justificação objectiva, já que a imposição de um preço inferior de entrada aos casinos beneficiários é, na verdade, contrária ao objectivo social e à justificação e características do estabelecimento de um preço de entrada nos casinos, que foi discutida no acórdão No 4027/1998 do Conselho de Estado. O casino Loutraki defende que não é razoável argumentar que o controlo administrativo e a protecção social podem ser alcançados através da cobrança de preços de bilhetes de entrada diferentes - no casino Mont Parnès, apenas a cerca de 20 km do centro da cidade de Atenas, a entrada custa 6 EUR, ao passo que no Loutraki, a cerca de 85 km do centro da cidade de Atenas, a entrada custa 15 EUR; já no caso do casino Thessaloniki, apenas a cerca de 8 km do centro da cidade de Salónica, a entrada custa 6 EUR, enquanto no Chalkidiki, a cerca de 120 km do centro da cidade de Salónica, custa 15 EUR.
(53)
O casino Loutraki observa que a Grécia já havia argumentado que o preço de entrada reduzido de 6 EUR se justificava pelas circunstâncias especiais de cada casino beneficiário, relacionadas principalmente com a localização geográfica (que determinava certas características económicas, sociais, demográficas e outras); no entanto, depois da privatização do casino Corfu em Agosto de 2010 começou a cobrar 15 EUR sem qualquer explicação sobre a razão da inaplicabilidade das tais circunstâncias especiais.
(54)
Quanto à quantificação do montante a ser recuperado, o casino Loutraki defende que a soma envolvida é a diferença entre o imposto cobrado por cliente multiplicado pelo número de clientes que entram nos casinos beneficiários.
(55)
No que respeita às medidas distintas que foram referidas pela Grécia e pelo Mont Parnès, que na sua opinião favorecem o Loutraki (sendo a principal que o Loutraki alegadamente paga uma proporção inferior do seu rendimento bruto anual ao Estado), o casino Loutraki contra-argumenta que, na prática, tem pago o mesmo montante que os seus concorrentes, ao abrigo de um acordo separado com as autoridades.
V. APRECIAÇÃO
(56)
A medida que será objecto de apreciação consiste na discriminação fiscal a favor de certos casinos aplicada pelas autoridades gregas através de certo um número de disposições (45) que definem uma taxa uniforme de 80 % sobre o preço de entrada nos casinos e fixando preços regulamentados diferentes para casinos públicos e privados, a saber, de 6 EUR para os casinos públicos e de 15 EUR para os casinos privados, colocando os casinos privados em situação de desvantagem concorrencial (46).
V.1. Existência de auxílio estatal à luz do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE
(57)
De forma a determinar se uma medida constitui um auxílio estatal, como previsto no Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia (TFUE), a Comissão tem de analisar se a mesma preenche as condições previstas no artigo 107.o, n.o 2, do mesmo. O artigo 107.o, n.o 1, prevê que «Salvo disposição em contrário dos tratados, são incompatíveis com o mercado interno, na medida em que afectem as trocas comerciais entre os Estados-Membros, os auxílios concedidos pelos Estados ou provenientes de recursos estatais, independentemente da forma que assumam, que falseiem ou ameacem distorcer a concorrência, favorecendo certas empresas ou certas produções.»
(58)
Por conseguinte, a Comissão analisará se a medida contestada preenche as quatro condições exigidas para se considerada um auxílio estatal na acepção do artigo 107.o, n.o 1.
V.1.1. Vantagem conferida
(59)
Para que constitua um auxílio estatal, a medida deve conferir aos beneficiários uma vantagem que os exonera dos encargos que normalmente suportariam através dos seus orçamentos.
(60)
As autoridades gregas argumentaram inicialmente que a medida não é abrangida pelas regras relativas aos auxílios estatais porque o nível da contribuição que todos os casinos em funcionamento na Grécia devem pagar ao Estado é uniforme, ou seja, 80 % do valor de cada bilhete de entrada, decorrendo o elemento de diferença de tratamento da política de preços definida em 1994 e em 1995 pela legislação, que fixou em 15 EUR o preço de entrada de nos casinos licenciados ao abrigo da Lei 2206/1994.
(61)
As autoridades gregas também defendem que a cobrança da entrada é apenas uma medida de controlo administrativo e não tem a natureza de imposto, pois de acordo com o acórdão n.o 4025/1998 do Conselho de Estado a fixação de um preço de entrada nos casinos tem carácter social e não é uma medida fiscal.
(62)
Deve ser salientado, em primeiro lugar, que a fixação de preços pela Lei 2206/1994 não parece ser uma política de fixação de preços típica, dado que todos os casinos parecem ter a liberdade para cobrar aos consumidores preços de entrada inferiores ou para conceder a entrada gratuitamente, apesar de em todos os casos permanecerem sujeitos à obrigação de pagar ao Estado 80 % do valor do bilhete de entrada emitido, independentemente do que foi efectivamente cobrado ao consumidor.
(63)
Em todo o caso, o facto de a medida em apreciação ser um imposto ou uma medida de fixação de preços é irrelevante para efeitos da aplicação da legislação da UE relativa aos auxílios estatais, dado que o artigo 107.o se aplica aos auxílios que conferem uma vantagem «independentemente da forma que assumam». Assumindo que o seu objectivo primário não é a geração de receita fiscal, isso não é, por si só, suficiente para que tal medida não seja considerada um auxílio estatal.
(64)
Mesmo que se aceite que a fixação de um preço de entrada nos casinos possa ter um objectivo social, é necessário avaliar, em termos de efeitos em empresas individuais, se constitui uma vantagem que corresponde a um auxílio estatal, de forma a determinar se algumas empresas contribuem menos para a receita pública. Dado que a excepção da aplicação do preço geral de entrada de 15 EUR foi concedida individualmente a casinos específicos e, nomeadamente, que a taxa de 80 % seja paga ao Estado com base no preço inferior praticado por esses casinos (em princípio, ver supra) existe uma vantagem conferida a esses casinos.
(65)
A Comissão reconhece o direito de os Estados-Membros definirem uma medida como medida fiscal, ou sob outra forma, ao abrigo do direito nacional. A avaliação da Comissão não pretende, de forma alguma, fazer uma interpretação contra legem do direito nacional. Contudo, esta medida tem o efeito de possibilitar um pagamento contínuo e regular ao Estado de 80 % do preço de cada bilhete de entrada emitido por cada casino. Adicionalmente, a Comissão salienta que, de acordo com o direito nacional (em especial, a Lei 2206/1994 e a decisão ministerial de 1995) os montantes devidos devem ser depositados na respectiva repartição de finanças (47). Embora a classificação da medida ao abrigo do direito nacional permaneça inalterada, a Comissão verifica que a medida tem efeitos similares aos de uma medida fiscal. Por conseguinte, apenas para efeitos da presente decisão e da apreciação ao abrigo da legislação da UE em matéria de auxílios estatais, a Comissão referir-se-á à medida como «medida fiscal», «imposto» ou «tributação».
(66)
A medida objecto de apreciação, a saber, a discriminação fiscal produzida pelo efeito conjunto de um imposto uniforme sobre a entrada aplicada a diferentes preços de entrada regulamentados, coloca os casinos públicos em vantagem em relação aos casinos privados. O efeito conjunto das duas medidas estatais é o de os casinos privados deverem pagar ao Estado um imposto de entrada de 12 EUR (80 % × 15) e os casinos públicos deverem pagar apenas 4,80 EUR (80 % × 6) (48).
(67)
Através desta medida o Estado Grego exonera os casinos públicos de um encargo que teriam de suportar caso a tributação fosse não discriminatória e neutra a nível concorrencial. O princípio da tributação não discriminatória e neutra a nível concorrencial foi estabelecida na Grécia pela Lei 2204/1996 sobre o estabelecimento, organização, funcionamento e supervisão dos casinos, que fixou o preço de entrada em 15 EUR e o imposto devido ao Estado em 80 % desse montante. Contudo, o Estado Grego não aplicou este sistema fiscal não discriminatório e neutro a nível concorrencial aos casinos públicos (ou ao casino privado Thessaloniki que beneficia do mesmo tratamento) tendo, ao invés, permitido que estes paguem apenas 4,80 EUR de imposto de entrada, favorecendo assim estas empresas. Estes casinos têm suportado um encargo fiscal mais leve por pessoa, relativamente ao total das suas receitas. O total das receitas inclui não só as entradas (resultantes apenas do preço dos bilhetes de entrada) mas também das suas outras fontes de rendimento, tal como o jogo a dinheiro, serviços de alojamento e bar e restaurante, espectáculos, etc.
(68)
É jurisprudência assente que o conceito de auxílio abrange não só benefícios positivos, mas também medidas que, sob várias formas, mitigam os encargos que normalmente estão incluídos no orçamento de uma empresa e que, por conseguinte, não constituindo subsídios em sentido estrito, possuem características similares e têm o mesmo efeito (49). Essa vantagem pode ser conferida através de várias formas de redução da carga fiscal da empresa, incluindo a redução da base tributária.
(69)
Neste caso, os casinos Corfu, Mont Parnès e Thessaloniki (e até 1999 também o Casino Rhodes) (50) receberam uma vantagem similar a uma redução da base tributária, dado que, conforme explicado anteriormente, beneficiam de disposições específicas, ao abrigo das quais o imposto que pagam por cada particular que entra está definido a um nível inferior ao que incide sobre os outros casinos.
(70)
As autoridades gregas fizeram notar que o beneficiário directo da carga fiscal mais baixa é o cliente. Contudo, mesmo que pudesse ser argumentado que também os clientes beneficiam em resultado da redução da carga fiscal por entrada, uma vez que pagam um preço total mais baixo, isso não impede que a medida confira uma vantagem às empresas em questão, neste caso aos casinos beneficiários, dado que pagam um valor inferior em encargos fiscais por cliente recebido.
(71)
Tem sido demonstrado em processos fiscais que as isenções dos impostos pagos nominalmente pelo consumidor mas cobrados pelo fornecedor podem, potencialmente, constituir um auxílio estatal, como outros incentivos aos consumidores para a compra de determinados bens e serviços (51).
(72)
Na linha da prática anterior, a Comissão entende que as reduções de impostos sobre os consumidores podem constituir auxílios estatais a favor de empresas quando a redução é condicionada à utilização de um determinado bem ou serviço disponibilizado por determinada empresa, pelo que o argumento de que o beneficiário directo é o cliente não obsta a que a medida seja considerada um auxílio estatal (52)
(73)
Para além disso, dada a habitual prática comercial seguida pelos casinos na Grécia de prescindir do preço do bilhete de entrada pagando o imposto de entrada ao Estado (80 % do valor nominal do bilhete), é ainda maior a vantagem conferida aos casinos públicos por via da discriminação fiscal, uma vez que o custo de entrada de um cliente é substancialmente mais elevado para os casinos privados, onde o imposto de entrada devido é de 12 EUR, do que para os públicos, que têm de financiar apenas 4,80 EUR da receita total da sua actividade.
(74)
As autoridades gregas sustentam que a prática de conceder entrada livre aos casinos beneficiários em certos dias da semana é excepcional. Contudo, está especificamente prevista na legislação nacional (decisão ministerial de 1995). A Grécia tem afirmado que a prática se encontra reservada a VIP ou celebridades, mas a Comissão tem provas, provenientes de informações disponíveis publicamente, tais como panfletos que oferecem entrada livre e são distribuídos em jornais ou colocados na internet, demonstrando que esse tipo de entrada gratuita é concedido a todo e qualquer cliente em determinados dias da semana, todas as semanas, como prática habitual (por exemplo, o casino Thessaloniki publicita na sua página da internet que concede de forma contínua a entrada livre de domingo a quinta-feira) (53). Entre os casinos beneficiários, a prática da entrada gratuita não parece portanto revestir um carácter excepcional.
(75)
A Grécia tem argumentado que a prática é contrária ao direito fiscal nacional. A Comissão salienta que a autorização para a concessão da entrada gratuita está expressamente prevista na legislação nacional relativa a casinos e que os casinos beneficiários recorrem a ela.
(76)
A Grécia alega que 80 % do preço do bilhete pago ao Estado proveniente dos recursos do próprio casino não é reconhecido como despesa produtiva e, ao abrigo do direito fiscal grego, não pode ser deduzido das receitas da empresa, pelo que uma empresa abrangida por esta prática fica exposta a uma carga fiscal substancial. A Comissão observa que esta linha de raciocínio favorece efectivamente a tese sustentada pelo autor da denúncia, segundo a qual, devido à carga fiscal significativa resultante do pagamento do imposto através dos seus próprios recursos, um casino privado não pode suportar conceder entrada gratuita, reforçando o argumento de que é conferida uma vantagem aos casinos que praticam preços reduzidos.
(77)
A Grécia também defende que, em virtude de os casinos reterem 20 % de um preço de entrada desigual, a vantagem é conferida aos casinos que cobram um preço mais elevado, o que garante uma receita líquida de 3 EUR, em comparação com os 1,20 EUR obtidos pelos casinos públicos. Este argumento induz em erro, já que ignora dois factos vitais para um entendimento adequado dos verdadeiros efeitos anticoncorrenciais da medida. Por um lado, o facto de as autoridades terem estabelecido o preço dos bilhetes, incluindo o imposto de entrada, a um nível inferior para determinados casinos, torna esses casinos mais atractivos para os clientes, o que i) desvia a procura do preço normal que prevaleceria se os casinos entrassem em concorrência pelos seus próprios méritos, com base no âmbito e qualidade individual dos serviços oferecidos e ii) sendo todas as outras coisas iguais, isso aumenta artificialmente o seu número de entradas. Por outro lado, como explicado anteriormente, a receita das entradas é apenas uma parte limitada das receitas totais que um cliente atraído por um casino gera à empresa e através das quais os casinos têm de pagar o imposto de entrada.
(78)
Finalmente, o facto de a discriminação fiscal conferir uma vantagem é reconhecido pelas próprias disposições nacionais aplicáveis. Tal como referido pelas autoridades gregas, é permitido ao casino Thessaloniki cobrar o preço de entrada mais baixo e pagar o imposto inferior, com base no Decreto Legislativo de 1953, ao abrigo do qual empresas constituídas com capital estrangeiro podem beneficiar do tratamento mais favorável concedido às empresas nacionais. Apesar de as autoridades gregas defenderem que o regime em apreço não é vantajoso, ainda assim aplicam esta legislação ao casino Thessaloniki com o fundamento de que representa o tratamento mais favorável concedido às empresas nacionais, por oposição ao mais oneroso aplicado a outros casinos privados.
(79)
Em alternativa, as autoridades gregas e o Mont Parnès salientam outras diferenças entre casinos em ternos de medidas fiscais ou regulamentares, que dizem favorecer o autor da denúncia, o casino Loutraki, e, por conseguinte, compensam quaisquer vantagens de que gozem os beneficiários em resultado do preço de entrada mais baixo (54); a Comissão observa que a tese de que uma medida (a diferença na tributação geral) deve ser compensada por outra (a diferença no preço dos bilhetes de entrada e o imposto específico sobre os mesmos) não pode ser aceite como argumento a favor da alegação de que a medida objecto de apreciação não constitui um auxílio. Em todo o caso, como já mencionado, estes aspectos são distintos da medida objecto de apreciação e não integra o âmbito da presente decisão (ver ponto 46).
(80)
A Comissão conclui que a medida objecto de apreciação, a saber, a discriminação fiscal gerada pelo efeito conjunto de um imposto uniforme sobre a entrada aplicado a diferentes preços regulamentados, confere uma vantagem aos casinos que praticam um preço inferior.
V.1.2. Recursos estatais e imputabilidade ao Estado
(81)
A vantagem acima referida é imputável ao Estado e é financiada por recursos estatais.
(82)
Como explicado anteriormente, a discriminação fiscal é o resultado de uma série de actos, decretos e regulamentos administrativos adoptados pelo Estado grego, a saber, a Lei 2206/1994, a decisão ministerial de 1995; Lei 3139 de 30 de Abril de 2003; Decreto Legislativo 2687/1953; as decisões do Secretário-Geral do EOT (na gestão dos casinos públicos) emitida de acordo com a Lei 1624/1951 e Decreto 4109/1960, designadamente a decisão EOT 535633 de 21 de Novembro de 1991, que estabeleceu o preço de entrada para o casino Mont Parnès em 2 000 GRD e a decisão EOT 508049 de 24 de Março de 1992 que estabeleceu o preço de entrada nos casinos de Corfu e Rhodes em 1 500 GRD (que no caso do Corfu foi depois ajustado para 2 000 GRD pela decisão EOT 532691 de 24 de Novembro de 1997) e as licenças concedidas ao abrigo do direito nacional, confirmando os respectivos preços dos bilhetes de entrada e a obrigação de pagamento de 80 % do preço aplicável a cada casino.
(83)
Além disso, a discriminação fiscal é financiada através de recursos estatais. Se o Estado renuncia a receitas que teria de cobrar a uma empresa em circunstâncias normais, a medida é financiada através de recursos estatais.
(84)
Em termos fiscais, a vantagem conferida aos casinos públicos resulta, neste caso, da redução artificial da base tributária sobre a qual incidem os 80 % do imposto de entrada de um valor nominal geral de 15 EUR para 6 EUR nos casinos públicos.
(85)
O Tribunal de Justiça considerou que uma redução discriminatória na base tributária desta natureza resulta numa perda de receita para o Estado, que é equivalente ao consumo de recursos estatais para efeitos do artigo 107.o, n.o 1 do TFUE (55). Em termos gerais, no processo objecto de apreciação o Estado grego prescinde de receita fiscal dos casinos públicos no montante de 7,20 EUR por entrada, ou seja, a diferença entre o imposto de 12 EUR por entrada remetido ao Estado pelos casinos privados e o imposto de 4,80 EUR por entrada remetido pelos casinos públicos. Contudo, ao avaliar a vantagem recebida por cada casino beneficiário, devem ser tidos em conta determinados ajustamentos (explicados adiante na Secção V.4, «Quantificação e recuperação». Em especial, parece que até 2000 o Mont Parnès e o Corfu não pagaram qualquer imposto de entrada ao Estado pelo que, nesse caso, a vantagem é igual ao imposto de 12 EUR por entrada remetido ao Estado pelos casinos privados).
(86)
A Grécia defende que, uma vez que os casinos que cobram um valor inferior podem por essa razão atrair mais clientes, não é certo que o Estado prescinda de receita. A Grécia sustenta que, consequentemente, a medida não constitui um auxílio estatal.
(87)
Tal como já mencionado na decisão de início do procedimento, a Comissão não aceita este argumento. Em linha com práticas anteriores, a Comissão considera que o facto de uma redução fiscal, relativamente a determinados contribuintes, poder gerar um aumento do nível geral de receitas cobradas através desse imposto, não significa necessariamente que a medida não é financiada através de recursos estatais (56).
(88)
O argumento das autoridades gregas é erróneo quando afirma que a referência a que recorre para testar os efeitos da discriminação fiscal no orçamento estatal é influenciada pela vantagem inserida na medida. No seu raciocínio, as autoridades gregas consideraram o efeito dinâmico de uma redução no preço, que pode aumentar a procura e, eventualmente, o imposto cobrado, uma vez que o imposto cobrado é proporcional ao número de entradas. Mas esta comparação não é isenta de defeitos, pois é a própria desigualdade criada pela vantagem, nomeadamente o facto de haver um preço inferior e, por consequência, uma carga fiscal por entrada mais baixa, que provoca o aumento da procura.
(89)
Em todo o caso, as autoridades gregas não demonstraram que a receita fiscal total proveniente dos bilhetes de entrada nos casinos é maximizada pelo padrão de preços desiguais. Se a Comissão seguisse a linha de raciocínio de que uma redução do preço da entrada para 6 EUR produziria um aumento no imposto cobrado, a receita fiscal seria maximizada se todos os bilhetes de entrada fossem fixados em 6 EUR em todos os casinos, tanto públicos como privados, o que contraria a tese grega de que isso acontece em resultado da discriminação fiscal derivada de preços desiguais.
(90)
Por conseguinte, a vantagem contestada é financiada através de recursos estatais.
V.1.3 Selectividade
(91)
Nos termos artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, para que uma medida constitua auxílio estatal a medida deve ser específica ou selectiva, no sentido de favorecer «certas empresas ou certas produções».
(92)
Nos termos da jurisprudência assente do Tribunal de Justiça (57), «No que respeita à apreciação da condição de selectividade, constitutiva do conceito de auxílio de Estado, é jurisprudência assente que o artigo 87.o, n.o 1, CE [actual artigo 107.o, n.o 1, do TFUE] impõe que se determine se, no quadro de um dado regime jurídico, uma medida estatal é susceptível de favorecer “certas empresas ou certas produções” relativamente a outras que, à luz do objectivo prosseguido pelo referido regime, se encontrem numa situação factual e jurídica comparável» (58). O Tribunal também decidiu em numerosas ocasiões que o artigo 107.o, n.o 1, do TFUE não faz distinção entre as causas ou os objectivos dos auxílios estatais, mas define os mesmos em função dos seus efeitos (59). De acordo com a prática da Comissão e da jurisprudência da UE em matéria de processos fiscais, a vantagem selectiva envolvida pode resultar de uma excepção às disposições fiscais de natureza legislativa, regulamentar ou administrativa ou de uma prática discricionária da parte das autoridades fiscais. Contudo, a natureza selectiva de uma medida pode ser justificada pela «natureza ou pela economia geral do sistema», caso em que se pode considerar que a medida não um constitui auxílio estatal (60).
(93)
Primeiro, a Comissão constata que, no processo objecto de apreciação o sistema fiscal geral, em princípio, é aplicável a todos os casinos e que constam da Lei 2206/1994 e da decisão ministerial de 1995 que a implementou (confirmado pelas autoridades gregas, ver ponto 19).
(94)
Segundo, a Comissão constata que a medida objecto de apreciação constitui um desvio do sistema fiscal geral. Como confirmado pelas autoridades gregas, as disposições especiais aplicáveis aos casinos públicos (e ao casino privado Thessaloniki) são consideradas excepções às disposições gerais da Lei 2206/1994 e à implementação da decisão ministerial de 1995 (ver ponto 19 supra) que as aplica.
(95)
A Comissão salienta que o requisito de remeter 80 % do preço da entrada não era aplicável aos casinos Mont Parnès e Corfu até 2003. Tal como apontado anteriormente, o requisito começou a aplicar-se aos casinos Thessaloniki e Rhodes quando foram licenciados ao abrigo da Lei 2206/1994: o Thessaloniki em 1995 e o Rhodes em 1996. No entanto, tanto o requisito de remeter 80 % como o preço de entrada de 15 EUR eram vinculativos nos outros casinos desde 1995 e têm sido aplicados dessa forma.
(96)
Nesse sentido, a Comissão considera que a medida é selectiva.
(97)
Terceiro, a Comissão constata que o carácter selectivo de uma medida pode ser justificado pela «natureza ou economia geral do regime», ou seja, pela medida em que as excepções ao sistema fiscal ou diferenciações dentro do sistema derivem directamente dos princípios básicos ou orientadores do sistema no Estado-Membro em questão (sendo este o terceiro passo da análise da selectividade). A Comissão, em conformidade com a jurisprudência assente do Tribunal, considera que as medidas que introduzam uma diferenciação entre empresas não constituem um auxílio estatal quando essa diferenciação resulta da natureza e regime geral do sistema de encargos ao qual pertencem (61). Esta justificação, com base na natureza ou estrutura geral do sistema fiscal, reflecte a consistência de uma medida fiscal específica com a lógica interna do sistema fiscal em geral. Todavia, a prática da Comissão e a jurisprudência do Tribunal têm adoptado uma abordagem muito restritiva para uma justificação deste género. Os fundamentos em que se baseia devem ser inerentes ao sistema fiscal.
(98)
As autoridades gregas declararam que as circunstâncias individuais de cada casino são diferentes e que os preços de entrada são estabelecidos à luz dessas circunstâncias, tendo em consideração que o objectivo é estabelecer um preço que desencoraje as pessoas de baixo rendimento de jogar a dinheiro.
(99)
A Comissão não pode aceitar estes argumentos. O argumento de que o nível do preço é calculado e justificado à luz das circunstâncias individuais de cada casino, tendo em consideração que o objectivo é desencorajar pessoas de baixo rendimento de jogar a dinheiro, não é conciliável com o facto de os casinos Mont Parnès e Thessaloniki, que aplicam um preço de 6 EUR, se encontrarem ambos perto de grandes centros populacionais. Nem é conciliável com a disposição que prevê expressamente a entrada livre de clientes, desde que ainda assim 80 % do preço seja remetido ao Estado.
(100)
Igualmente, a Comissão constata que não é clara a razão pela qual o preço mais baixo é considerado necessário para esses casinos especificamente e não o é para os outros. As autoridades gregas não explicaram a forma de cálculo económico para o estabelecimento de um preço de entrada mais baixo de 6 EUR ao invés de a qualquer outro nível intermédio ou, presumindo que existem, de facto, circunstâncias especiais - as quais, de acordo com a Grécia, consistem sobretudo na localização geográfica do casino em especial - nos termos das quais todos os casinos beneficiários são obrigados a cobrar o mesmo preço de entrada (como regra geral, ver supra) em vez de um preço que corresponde à sua situação individual. Por exemplo, se é argumentado que o preço de entrada mais baixo se justifica em virtude de factores específicos relativos à situação geográfica de cada um dos casinos, esse raciocínio não será aplicável, em todo o caso, ao Thessaloniki, o qual parece beneficiar deste tratamento não em razão da sua situação geográfica, mas em razão de uma disposição nacional que permite que as empresas constituídas com capital estrangeiro obtenham um tratamento mais favorável, correspondente ao aplicável às empresas nacionais. Logo, a situação geográfica do casino Thessaloniki não parece ter sido tida em consideração aquando da fixação do preço de entrada. Como exemplo adicional, o casino Corfu começou a cobrar 15 EUR de entrada após a sua privatização em Agosto de 2010. As autoridades gregas não explicaram de forma satisfatória por que as circunstâncias especiais referidas supra não são aqui aplicáveis e por que razão o bilhete de entrada mais baixo deixou, consequentemente, de ser necessário.
(101)
A Comissão conclui que o carácter selectivo da medida objecto de apreciação não tem justificação em razão da natureza ou do regime geral do sistema. A Comissão considera que a medida contestada inclui um elemento de discriminação sob a forma de uma redução na base tributária, resultando numa vantagem fiscal que beneficia individualmente certos casinos e que esta discriminação não se justifica pela lógica do sistema tributário geral na Grécia.
(102)
A Comissão conclui que o critério de selectividade para efeitos do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE está preenchido.
V.1.4. Distorção da concorrência e efeito sobre as trocas comerciais
(103)
Para constituir um auxílio estatal, a medida deve afectar a concorrência e o comércio entre Estados-Membros. Independentemente do estatuto legal ou das fontes de financiamento, este critério pressupõe que o beneficiário da medida prossiga uma actividade económica.
(104)
De acordo com a jurisprudência do Tribunal de Justiça, «Para efeitos da qualificação de uma medida como auxílio de Estado proibido, não é necessário demonstrar uma incidência real do auxílio sobre as trocas comerciais entre Estados-Membros e uma distorção efectiva da concorrência, mas apenas examinar se o auxílio é susceptível de afectar essas trocas e de falsear a concorrência. Em especial, quando um auxílio concedido por um Estado-Membro reforça a posição de uma empresa relativamente às demais empresas concorrentes nas trocas comerciais intracomunitárias, deve entender-se que tais trocas comerciais são influenciadas pelo auxílio. […] não é necessário que a própria empresa beneficiária participe nas trocas comerciais intracomunitárias. De facto, quando um Estado-Membro concede um auxílio a uma empresa, a produção interna pode ser mantida ou aumentada, daí resultando que as hipóteses de as empresas estabelecidas noutros Estados-Membros penetrarem no mercado deste Estado-Membro são diminuídas» (62). Além disso, segundo jurisprudência assente (63), para que medida distorça a concorrência e afecte as trocas comerciais entre Estados-Membros basta que o destinatário do auxílio concorra com outras empresas em mercados abertos à concorrência no mercado interno (64). A Comissão considera que as condições constantes da jurisprudência estão preenchidas no processo em apreciação, pelas razões apresentadas seguidamente.
(105)
A medida contestada reduz os impostos que os beneficiários devem pagar, em comparação com os outros casinos na Grécia, reforçando assim a sua posição financeira relativa e aumentando a rentabilidade dos seus investimentos, face ao que sucederia com base somente nos seus méritos.
(106)
Tal como mencionado anteriormente, é jurisprudência assente que o critério de que o auxílio deve ser susceptível de afectar as trocas comerciais é preenchido se o destinatário prosseguir uma actividade económica que envolva trocas comerciais entre Estados-Membros. Por forma a chegar á conclusão de que as trocas comerciais intra-europeias são afectadas, basta que o auxílio fortaleça a posição da empresa comparativamente à posição de outras empresas que concorram nas trocas comerciais intra-europeias. O auxílio pode ser relativamente reduzido em valor, o destinatário pode ter uma dimensão modesta ou a sua quota no mercado europeu ser muito pequena e pode acontecer que o destinatário não faça exportações ou que exporte praticamente toda a sua produção para fora do mercado europeu: nenhuma destas circunstâncias contribui para alterar a conclusão (65).
(107)
A Grécia alegou que a localização dos casinos e as distâncias entre eles significam que cada um deles serve um mercado local e, por conseguinte, a medida não pode distorcer a concorrência ou afectar as trocas comerciais entre Estados-Membros. Contudo, de acordo com a jurisprudência, não há um limiar que determine o efeito efectivo ou potencial sobre a concorrência e as trocas comerciais entre Estados-Membros e, consequentemente, este critério para a aplicabilidade do artigo 107.o, n.o 1, não depende do carácter local ou regional dos serviços fornecidos ou da dimensão da área de actividade respectiva (66).
(108)
A Grécia também argumentou que o mercado do jogo a dinheiro não está harmonizado entre os Estados-Membros, os quais, por conseguinte, têm a liberdade de o regular a nível nacional. A Grécia cita a jurisprudência do Tribunal de Justiça que permite a restrição do mercado único para serviços de jogo a dinheiro, de forma a proteger os consumidores da fraude e da criminalidade (67).
(109)
A Comissão respeita totalmente o direito de os Estados-Membros determinarem os objectivos da sua política na área do jogo a dinheiro, desde que todas as restrições à liberdade de prestação de serviços sejam adequadas para alcançar os objectivos propostos e não excedam o necessário para os atingir, sendo aplicadas de uma forma não discriminatória. Todavia, a Comissão discorda que daí possa resultar que a medida em apreciação não pode distorcer a concorrência e não tem qualquer efeito nas trocas comerciais entre Estados-Membros.
(110)
Os operadores do sector são com frequência grupos hoteleiros internacionais (68), em concorrência mútua, cuja decisão de investir em casinos ou em outras instalações hoteleiras pode ser afectada pela medida, dado que a mesma tem impacto na rentabilidade comparada dos grupos e dos seus investimentos. Normalmente, os casinos estão localizados em destinos turísticos, o que indicaria que a presença de um casino pode funcionar como atracção para os turistas que visitam a Grécia. O Ministério responsável pelos casinos na Grécia é o Ministério do Turismo. A Comissão verifica igualmente que existe alguma mobilidade transfronteiriça entre os clientes e os serviços de casino funcionam num ambiente transfronteiriço - por exemplo, os casinos disponibilizam esses serviços em navios cruzeiro que fazem a ligação entre a Grécia e a Itália e outros destinos. De uma forma mais geral, os particulares que desejem jogar a dinheiro devem poder escolher entre jogar num casino ou jogar em linha. O jogo a dinheiro em linha é uma actividade internacional e na Grécia os jogadores podem aceder a serviços deste género disponibilizados por operadores noutros Estados-Membros. Com efeito, o jogo a dinheiro em linha foi objecto de um pedido de decisão prejudicial apresentado pela Grécia (ver ponto 108). As autoridades gregas discutiam a possibilidade de concorrência com outras formas de jogo a dinheiro citadas na decisão de dar início ao procedimento, salientando que o jogo a dinheiro na Internet é actualmente ilegal na Grécia. Todavia, apesar da actual situação jurídica na Grécia, as autoridades gregas reconheceram que o jogo a dinheiro na Internet assumiu «proporções incontroláveis» (69). Também deve ser feita referência ao acórdão do Tribunal de Justiça no Processo C-65/05 Comissão contra Grécia, no qual o Tribunal considerou que a Lei 3037/2002, que pretendia banir o jogo a dinheiro na Internet na Grécia, constituía uma restrição injustificada à liberdade de estabelecimento e à liberdade de prestação de serviços (70).
(111)
Além disso, a crise económica global afecta os hábitos dos consumidores e o rendimento disponível para lazer, tal como a utilização de serviços de casino. Neste contexto particular, a diferenciação nos preços de entrada tem ainda um maior impacto de distorção das escolhas feitas pelos consumidores e é, por conseguinte, ainda mais susceptível de distorcer a concorrência no mercado dos casinos.
(112)
As autoridades gregas e o casino de Mont Parnès argumentaram que mesmo que fosse aceitável que o valor reduzido de entrada de 6 EUR tivesse tido, ou possa ainda ter, influência na decisão de uma empresa estrangeira de investir ou não num casino na Grécia, a empresa estrangeira poderia sempre invocar o Decreto Legislativo 2687/1953. A Comissão constata que a aplicação do Decreto não é automática e que, na verdade, permitiria que o tratamento mais favorável oferecido aos casinos beneficiários (ou seja, o preço mais baixo de entrada de 6 EUR) fosse também concedido às outras empresas. Por conseguinte, esta medida é susceptível de alargar ainda mais a o âmbito da discriminação fiscal em apreciação. Além disso, a Comissão constata que, apesar de haver a possibilidade de outros casinos invocarem o Decreto Legislativo 2687/1953, se os mesmos integrarem capital estrangeiro e tiverem submetido o pedido de forma atempada, a sua aplicação ficaria condicionada a regras arbitrárias específicas que fazem dela uma medida selectiva. O único outro exemplo de aplicação potencial da lei de que a Comissão tem conhecimento diz respeito ao casino em Syros, que apresentou um pedido, mas que foi recusado por ter sido submetido após a importação do capital estrangeiro e não antes.
(113)
Além disso, quando o casino de Mont Parnès foi privatizado, o contrato de venda previa especificamente a possibilidade de uma licença para um segundo casino na mesma região. Resulta claramente que a susceptibilidade de um investimento em tal operação ficaria dependente das condições de concorrência com o operador existente. Dado que não é possível excluir que os casinos possam concorrer com empresas similares noutros Estados-Membros, será de considerar que este requisito do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE está preenchido.
(114)
A Comissão conclui que a medida contestada pode distorcer a concorrência e afectar as trocas comerciais entre Estados-Membros ao melhorar potencialmente as condições de exploração dos beneficiários, que prosseguem directamente actividades económicas e são responsáveis pelo pagamento deste imposto sobre as entradas nos casinos na Grécia.
V.1.5. Conclusão
(115)
A Comissão conclui que os critérios para a existência de um auxílio na acepção do artigo 107.o do TFUE estão preenchidos e que a medida constitui um auxílio estatal a favor dos casinos que aplicam um preço de entrada mais baixo. Estes casinos são os de Mont Parnès, Corfu, Thessaloniki e Rhodes. A Comissão está ciente de que o casino de Rhodes deixou de ser beneficiário da medida, dado que deixou de cobrar o preço mais baixo de entrada aquando da sua privatização em Abril de 1999. A Comissão considera que nem as autoridades gregas nem o casino de Mont Parnès apresentaram argumentos suficientes para alterar esta conclusão.
V.2. Compatibilidade do auxílio
(116)
Tal como foi afirmado na decisão de início do procedimento, a Comissão entende que a medida não se enquadra em nenhuma das excepções previstas nos artigos 106.o ou 107.o do TFUE.
(117)
Até ao momento, a Grécia tem defendido a não existência de auxílio estatal e não apresentou qualquer argumento que demonstre a razão pela qual qualquer auxílio seria compatível.
(118)
Como explicado anteriormente, a Comissão reconhece o direito que assiste aos Estados-Membros de regulamentarem o jogo a dinheiro no seu território, sem prejuízo do disposto no direito da UE, e aceita que uma regulamentação deste tipo, destinada a controlar e a desencorajar o jogo a dinheiro, constitui um objectivo legítimo de política pública. Contudo, ainda que fosse esse o propósito do auxílio, a Comissão não crê que tal facto possa levar à integração da medida no âmbito do artigo 106.o, n.o 2, do TFUE. Mas, em todo o caso, e como salientado supra, o argumento de que a medida tem o objectivo de desencorajar o jogo a dinheiro não pode ser conciliado com o facto de haver casinos próximos dos maiores centros populacionais da Grécia que cobram 6 EUR de entrada. Nem é conciliável com a disposição que permite expressamente a entrada livre de clientes, desde que, 80 % do preço seja entregue ao Estado.
(119)
As isenções previstas no artigo 107.o, n.o 2 do TFUE para os auxílios de natureza social atribuídos a consumidores individuais, auxílios destinados a remediar os danos causados por calamidades naturais ou acontecimentos extraordinários e auxílios atribuídos a certas regiões da República Federal da Alemanha, não são aplicáveis a este processo.
(120)
A isenção prevista no artigo 107.o, n.o 3, que autoriza o auxílio destinado a promover o desenvolvimento económico de regiões em que o nível de vida seja anormalmente baixo ou em que exista grave situação de subemprego, também não é aplicável, uma vez que a medida objecto de apreciação não está condicionada ao facto de os seus destinatários desenvolverem qualquer tipo de actividade em regiões que estão em circunstâncias especiais (71).
(121)
Da mesma forma, não podemos considerar que a medida contestada fomenta a realização de um projecto de interesse europeu comum ou contribui para sanar uma perturbação grave da economia da Grécia, como disposto no artigo 107.o, n.o 3, alínea b). Nem tem por objecto a promoção da cultura e a conservação do património, como prevê o artigo 107.o, n.o 3, alínea d).
(122)
Finalmente, a medida contestada deve ser analisada à luz do artigo 107.o, n.o 3, alínea c), que prevê a autorização de auxílios destinados a facilitar o desenvolvimento de certas actividades ou regiões económicas, quando não alterem as condições das trocas comerciais de maneira contrária ao interesse comum. Todavia, deve ser salientado que a medida contestada não é abrangida por nenhum dos casos previstos pela alínea e aceites pela Comissão, nem por nenhuma das orientações ou enquadramentos que definem as circunstâncias em que determinados tipos de auxílio podem ser considerados compatíveis com o mercado interno.
(123)
A medida contestada constitui um auxílio ao funcionamento, que reforça artificialmente a posição concorrencial de certas empresas em relação a outras empresas similares e não está subordinada a qualquer acção específica por parte dos beneficiários para atingir objectivos de política de interesse comum.
(124)
Mais concretamente, a vantagem conferida pela medida contestada não está relacionada com o investimento, a criação de emprego ou projectos específicos. Pelo contrário, limita-se a isentar as empresas em questão dos encargos normalmente suportados por empresas similares, devendo, por conseguinte, ser considerada um auxílio ao funcionamento. Regra geral, os auxílios ao funcionamento não preenchem os requisitos do artigo 107.o, n.o 3, alínea c), dado que distorcem a concorrência nos sectores em que são concedidos e, em simultâneo, são incapazes, pela sua natureza, de alcançar qualquer um dos objectivos previstos nessa disposição (72). Apesar de um tal auxílio poder ser concedido a título excepcional em regiões elegíveis ao abrigo da isenção estabelecida no artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE e não obstante o facto de certas regiões na Grécia serem elegíveis, a Comissão tem sérias dúvidas de que os requisitos, que permitem que esse auxílio ao funcionamento seja considerado compatível, estejam preenchidos no presente processo. De acordo com prática comum da Comissão, os auxílios deste tipo não podem ser considerados compatíveis com o mercado interno porque não facilitam o desenvolvimento de quaisquer actividades ou áreas económicas, não estão limitados no tempo, não está prevista uma redução gradual e não são proporcionados face ao que seria necessário para sanar uma desvantagem económica específica das áreas envolvidas.
(125)
Deve-se concluir que a medida objecto de apreciação é incompatível com o mercado interno.
V.3. Legalidade do auxílio
(126)
Tal como referido na decisão de início do procedimento, os primeiros actos que originaram a discriminação fiscal entre casinos datam de 1994 e 1995 e, por conseguinte, a Comissão considerou a possibilidade de a totalidade da medida constituir um «auxílio existente» na acepção do artigo 108.o do TFUE.
(127)
A discriminação fiscal foi introduzida ilegalmente - ou seja, para efeitos da legislação comunitária em matéria de auxílios estatais - em 1995, quando as autoridades gregas optaram por conceder a determinados casinos uma isenção à regra geral da Lei 2006/1994 e da Decisão ministerial de 1995. Em especial, as autoridades gregas permitiram que os casinos públicos de Mont Parnès, Corfu e Rhodes continuassem a aplicar o preço de entrada mais baixo de 6 EUR, ao invés do preço normal de 15 EUR e, em 1995, também concederam especificamente ao casino de Thessaloniki este tratamento mais vantajoso, ao abrigo do Decreto Legislativo de 1953 relativo ao capital estrangeiro. O nível normal de 15 EUR tinha sido imposto e era cumprido pelos outros cinco casinos que tinham sido estabelecidos e licenciados ao abrigo da Lei 2206/1994 desde 1995. Além disso, nos termos da Lei 3139/2003, o preço de entrada mais baixo de 6 EUR foi especificamente mantido para os casinos de Mont Parnès e Corfu, com o efeito de prolongar e confirmar ilegalmente a discriminação fiscal. O casino de Thessaloniki beneficia dessa discriminação porque lhe foi conferido o mesmo tratamento que aos casinos de Mont Parnès e Corfu, confirmado pelo Decreto Presidencial 290/1995, emitido abrigo da Lei de 1953, tal como explicado anteriormente. As disposições aplicáveis ao casino de Thessaloniki têm uma ligação muito próxima às aplicáveis aos de Mont Parnès e Corfu. As autoridades gregas referiram que a questão do preço de entrada surgiu depois de 1995 e o gerente do casino de Thessaloniki apresentou uma solicitação para que o seu preço de entrada fosse fixado ao mesmo nível que o do casino de Mont Parnès, designadamente 6 EUR. Após obtenção de parecer do Conselho Jurídico do Estado (parecer 631/1997), a solicitação foi aceite (73). Por conseguinte, pode-se assumir que, se o tratamento dos casinos de Mont Parnès e Corfu tivesse sido alterado em 2003, para que passassem a cobrar um preço de 15 EUR, o tratamento conferido ao casino de Thessaloniki também devia ter sido alterado. Mas isso não aconteceu e, ao abrigo das disposições nacionais, a discriminação fiscal manteve-se.
(128)
Nenhuma das medidas que beneficiavam determinados casinos, descritas anteriormente, foi sequer notificada à Comissão ou aprovada por esta ao abrigo de quaisquer regras da UE em matéria de auxílios estatais.
(129)
O artigo 15.o do Regulamento processual (74) estabelece que os poderes da Comissão para recuperar auxílios ficam sujeitos a um prazo de prescrição de dez anos. O prazo de prescrição começa a contar na data em que o auxílio ilegal tenha sido concedido ao beneficiário, quer como auxílio individual, quer ao abrigo de um regime de auxílios. O prazo de prescrição é interrompido por quaisquer medidas relativas a um auxílio ilegal tomadas pela Comissão, ou por um Estado-Membro a pedido desta. Cada interrupção determina o início de uma nova contagem do prazo. O prazo de prescrição será suspenso enquanto a decisão da Comissão for objecto de um processo no Tribunal de Justiça. Qualquer auxílio cujo prazo de prescrição tenha caducado será considerado um «auxílio existente». Contudo, ao abrigo do artigo 1.o, alínea c) do mesmo Regulamento, quaisquer alterações a «auxílios existentes» constituem «novos auxílios».
(130)
A Comissão constata que, de acordo com a jurisprudência dos tribunais da UE «o prazo de prescrição previsto no artigo 15.o do regulamento sobre o procedimento de auxílios estatais […] longe de ser a expressão de um princípio geral que transforma um novo auxílio num auxílio existente, exclui unicamente o reembolso dos auxílios instituídos mais de dez anos antes da primeira intervenção da Comissão» (75).
(131)
No processo objecto de apreciação, a Comissão não tomou qualquer acção, nem a Grécia actuou a pedido da Comissão até 2009. A Comissão actuou em 21 de Outubro de 2009, quando transmitiu a denúncia à Grécia e lhe solicitou que clarificasse as questões apresentadas.
(132)
Consequentemente, qualquer auxílio concedido ao abrigo desta medida em, ou após, 21 de Outubro de 1999 (dez anos antes da data em que a Comissão enviou a denúncia ao Estado Grego e solicitou informação) é considerado auxílio novo e ilegal, que entrou em vigor sem notificação ou decisão prévia da Comissão, ficando sujeito à aplicação do artigo 15.o do Regulamento processual no que respeita à recuperação, conforme explanado em maior detalhe infra.
V.4. Quantificação e recuperação
(133)
A medida contestada foi implementada sem ter sido previamente notificada à Comissão, nos termos do artigo 108.o, n.o 3, do TFUE. Por conseguinte, a medida constitui um auxílio ilegal.
(134)
O artigo 14.o do Regulamento processual estabelece que quando o auxílio estatal ilegal concedido for considerado incompatível com o mercado interno, o auxílio deve ser recuperado junto do beneficiário, salvo quando tal for contrário a um princípio geral de direito. Pretende-se que a recuperação do auxílio restabeleça, na medida do possível, a situação concorrencial existente antes da concessão do auxílio. Nenhum dos argumentos apresentados pelas autoridades gregas ou pelo casino de Mont Parnès justificam um desvio geral a este princípio básico.
(135)
O artigo 14.o, n.o 1 do Regulamento processual estabelece que «A Comissão não deve exigir a recuperação do auxílio se tal for contrário a um princípio geral de direito comunitário». A jurisprudência do Tribunal de Justiça e a prática decisória da Comissão estabeleceram, nomeadamente, que uma ordem para recuperar o auxílio violaria um princípio geral de direito comunitário se, através das suas acções, a Comissão tivesse criado uma expectativa legítima no destinatário de que o auxílio fora concedido em conformidade com o direito comunitário (76).
(136)
No acórdão proferido no processo Fórum 187, o Tribunal declarou que «o Tribunal tem decidido reiteradamente que o direito de fazer valer o princípio da protecção da confiança legítima se estende a todo o particular em cuja esfera jurídica uma instituição comunitária fez nascer esperanças fundadas. Além disso, não se pode invocar uma violação deste princípio na falta de garantias precisas que lhe tenham sido fornecidas pela Administração […]. Do mesmo modo, quando um operador económico prudente e avisado estiver em condições de prever a adopção de uma medida comunitária susceptível de afectar os seus interesses, não pode, quando essa medida for tomada, invocar esse princípio» (77).
(137)
As autoridades gregas e o casino de Mont Parnès defenderam que toda a recuperação do auxílio no processo seria contrária ao princípio da protecção da confiança legítima do cidadão à luz de uma decisão proferida pelo Conselho de Estado grego, ao abrigo do direito nacional. A Comissão constata que se trata de um acto adoptado por uma autoridade nacional e não por uma autoridade da UE, na acepção da jurisprudência citada supra. Além disso, o acórdão do Conselho de Estado baseou-se apenas no direito nacional e não abordou qualquer questão relativa ao auxílio estatal ou à classificação de qualquer medida como auxílio estatal. Por conseguinte, a Comissão não pode dispensar a recuperação com base nesses argumentos.
(138)
A Grécia e o casino de Mont Parnès alegaram que o casino Loutraki protelou a apresentação da denúncia perante a Comissão, tendo infringido o princípio da proibição do abuso de direito. A Comissão constata que o protelamento do autor da denúncia não pode, em caso algum, impedir a recuperação do auxílio ilegal, tendo em consideração o prazo de prescrição de dez anos previsto no artigo 15.o do Regulamento processual.
(139)
Por conseguinte, a Comissão não pode aceitar os argumentos apresentados pelas autoridades gregas e pelo casino de Mont Parnès para uma renúncia excepcional à recuperação.
(140)
Como explicado na presente decisão, ambas as medidas nacionais de 1994 e de 1995 impunham tanto a obrigação de transferir para o Estado 80 % do valor das entradas, bem como o de cobrar o preço normal de 15 EUR para os bilhetes de entrada de todos os casinos. Todavia, nem a obrigação de transferir 80 % nem a fixação do preço normal em 15 EUR eram aplicáveis ao casinos beneficiários, apesar de ambos os requisitos serem aplicáveis aos outros casinos a partir de 1995 e vigorarem desde essa data (todos os casinos privados foram licenciados em 1995 ou 1996 e começaram a implementar a medida nessa altura, com excepção do de Thessaloniki). Dado que a discriminação fiscal resultante da diferenciação dos preços dos bilhetes de entrada e das respectivas transferências de 80 % para o Estado tiveram, de facto, início em 1995, podemos considerar que o período no qual se iniciou a concessão do auxílio ocorreu em 1995.
(141)
Em consonância com a conclusão a que chegou na secção V.3, «Legalidade do auxílio», a Comissão considera que o prazo de prescrição de dez anos, estabelecido no artigo 15.o do Regulamento processual, impede a recuperação de qualquer auxílio concedido antes de 21 de Outubro de 1999.
(142)
A forma de cálculo do montante a ser recuperado deve basear-se no facto de, tal como explanado na presente decisão (ver também o ponto 85), o Estado grego ter prescindido de receita fiscal dos casinos públicos no montante de 7,20 EUR por entrada, que é a diferença entre o imposto de 12 EUR por entrada remetido ao Estado pelos casinos privados e o imposto de 4,80 EUR por entrada remetido ao Estado pelos casinos públicos.
(143)
Contudo, no cálculo do montante a recuperar de cada casino devem ser tidos em consideração determinados aspectos relacionados com a situação particular de cada casino, conforme explicado seguidamente.
-
Como referido na presente decisão, a obrigação de remeter 80 % do preço dos bilhetes de entrada, imposta pela Decisão ministerial de 1995, aplicava-se aos casinos de Mont Parnès e Corfu a partir do dia em que foram licenciados, em conformidade com a Lei 2206/1994, ou seja, em 2003, ao abrigo da Lei 3139/2003. Todavia, a partir do final de 2000 e até serem licenciados em 2003, a empresa ETA começou, voluntariamente, a entregar ao Estado 80 % do preço dos bilhetes de entrada (sendo o preço 6 EUR) (78). Desta informação, disponibilizada pelas autoridades gregas e sem prejuízo de outras observações que as autoridades gregas queiram apresentar (confirmando ou contestando o mesmo), pode presumir-se que até 2000 não foi pago qualquer imposto sobre as entradas, nem mesmo pelo valor reduzido (80 % de 6 EUR). Por conseguinte, durante o primeiro período (de Outubro de 1999 até ao final de 2000), o montante a recuperar deve ser calculado usando o valor de 12 EUR, que é o valor total do imposto pago pelos casinos privados na altura em que os casinos públicos não pagavam qualquer imposto, e multiplicando-o pelo número de bilhetes emitidos durante esse período.
-
O casino de Thessaloniki foi licenciado em 1995 ao abrigo da Lei 2206/1994 (79). A obrigação de remeter ao Estado 80 % do preço dos bilhetes de entrada foi aplicada ao casino Thessaloniki a partir do seu licenciamento em 1995. Este casino tem cobrado o preço reduzido de entrada de 6 EUR que é igualmente aplicado pelos de Mont Parnès e Corfu. O montante a recuperar junto do casino de Thessaloniki deverá, por conseguinte, ser calculado multiplicando o número de bilhetes emitidos desde 21 de Outubro de 1999 por 7,20 EUR.
-
O casino de Rhodes foi licenciado ao abrigo da Lei 2206/1994 em 1996. Na altura começou a aplicar o preço de entrada de 6 EUR, mas alterou o valor para 15 EUR quando foi privatizado em Abril de 1999. Das observações apresentadas durante a investigação formal, a Comissão conclui que o casino de Rhodes deixou de ser beneficiário aquando da sua privatização em Abril de 1999, pelo que a recuperação relativa a este casino é impedida pela prescrição estabelecida no artigo 15.o do Regulamento processual.
(144)
A Comissão não está na posse de dados suficientes para chegar a uma estimativa precisa dos montantes a recuperar junto de cada casino beneficiário. Contudo, nenhuma disposição do Direito comunitário obriga a Comissão a fixar o montante exacto do auxílio a ser recuperado quando ordena a recuperação de um auxílio considerado incompatível com o mercado interno. É suficiente que a decisão da Comissão inclua informação que permita ao Estado-Membro e à empresa destinatária, sem grande dificuldade, calcularem por si mesmos o montante em questão. Por isso, a Comissão pode, legitimamente, limitar-se a declarar que existe uma obrigação de reembolsar o auxílio em causa e deixar que as autoridades nacionais façam o cálculo do montante exacto a ser reembolsado, com base nas orientações fornecidas pela Comissão.
(145)
Com base nas informações apresentadas pelo Estado-Membro, a Comissão disponibiliza infra as orientações necessárias para a recuperação.
(146)
O quadro seguinte apresenta uma visão global do número de bilhetes emitidos anualmente por cada casino (tal como indicado no quadro, a informação apresentada não está completa) e uma estimativa preliminar dos montantes a recuperar junto de cada casino, sem prejuízo de outras observações que a Grécia pretenda apresentar após ter feito os seus cálculos relativos à recuperação.
Número estimado de bilhetes emitidos por cada casino
ANO
CASINO
Mont Parnès
Corfu
Thessaloniki
Rhodes
1999
(22.10.1999 - 31.12. 1999)
Informação em falta
[…] (80)
[…]
[…] (81)
2000
Informação em falta
[…]
[…]
[…]
2001
Informação em falta
[…]
[…]
[…]
2002
Informação em falta
[…]
[…]
[…]
2003
Informação em falta até 1 de Maio de 2003
Em Maio de 2003:
[…]
[…]
[…]
[…]
2004
[…]
[…]
[…]
[…]
2005
[…]
[…]
[…]
[…]
2006
[…]
[…]
[…]
[…]
2007
[…]
[…]
[…]
[…]
2008
[…]
[…]
[…]
[…]
2009 (até 22.10)
[…]
[…]
[…]
[…]
Total até 22.10.2009
[…]
[…]
[…]
[…]
Bilhetes emitidos após 22.10.2009
Informação em falta
Informação em falta
Informação em falta
Informação em falta
Estimativa preliminar do montante a recuperar por casino
(em milhões arredondados)
Mont Parnès
Corfu
Thessaloniki
Rhodes
Algoritmo e cálculo
De 22.10.1999 a 2000 (82):
Número de bilhetes
(x1) × 12 = A1
De 22.10.1999 a 2000:
Número de bilhetes
([…]bilhetes) × 12 = A2 ([…]EUR)
De 22.10.1999 a 2000:
Número de bilhetes
([…]bilhetes) × 7,20 = AB3 ([…]EUR)
N/A
De 2000 a 22.10.2009:
Número de bilhetes
(y1) × 7,20 = B1
De 2000 a 22.10.2009:
Número de bilhetes
([…]bilhetes) × 7,20 = B2 ([…]EUR)
De 22.10.1999 até à presente data:
Número de bilhetes
(z1) × 7,20 = C1
De 22.10.2009 até à presente data:
Número de bilhetes
(z2) × 7,20 = C2
De 22.10.2009 a 30.08.2010 (83):
Número de bilhetes
(z1) × 7,20 = C3
Montante total a recuperar
A1 + B1 + C1
A ser calculado
A2 + B2 + C2
A ser calculado
AB3 + C3
A ser calculado
N/A
Montante total a recuperar
A ser calculado
(147)
A Comissão observa ainda que o artigo 108.o, n.o 3 do TFUE tem efeitos suspensivos. A Comissão não recebeu qualquer informação no sentido de a medida contestada ter sido suspensa desde a decisão de início do procedimento. Portanto, é de presumir que a medida tem sido implementada continuadamente pelas autoridades gregas até à presente data (84). Qualquer auxílio concedido até à adopção da presente decisão deve ser recuperado junto do beneficiário pela Grécia. A Comissão constata que o casino de Corfu deixou de cobrar os 6 EUR do preço de entrada e alterou o valor para 15 EUR quando este foi privatizado em Agosto de 2010. Por conseguinte, no cálculo do montante a recuperar só deve ser considerado o período até Agosto de 2010.
(148)
À luz de todos os argumentos precedentes, a Comissão deve ordenar a recuperação pela Grécia do auxílio estatal incompatível, ilegalmente concedido aos beneficiários. A Comissão salienta que a Grécia deve anular todas as vantagens fiscais remanescentes, previstas ao abrigo da medida objecto de apreciação, com efeitos a partir da data da adopção da presente decisão.
(149)
No que diz respeito ao futuro, a Grécia indicou que está a analisar uma eventual alteração da política de fixação de preços dos casinos, que procurará eliminar a discriminação entre casinos. De acordo com a Grécia, esta nova legislação porá fim à medida objecto de apreciação. Contudo, a Grécia ainda não informou a Comissão de eventuais progressos neste sentido ou de alterações efectivamente introduzidas. A Comissão considera que a adopção de nova legislação desta natureza é fundamental para a resolução dos problemas de discriminação entre casinos na Grécia e incentiva a Grécia a tomar os passos necessários sem demora.
VI. CONCLUSÃO
(150)
À luz dos considerandos precedentes, da jurisprudência relevante e das características específicas do processo, a Comissão considera que a medida contestada, que consiste na discriminação a favor de certos casinos, implementada pelas autoridades gregas através da aplicação simultânea de várias disposições, que:
-
estabelecem uma taxa uniforme de 80 % sobre o preço dos bilhetes de entrada, e
-
estabelecem preços regulamentados diferentes para casinos públicos e privados, nomeadamente 6 EUR para casinos públicos e 15 EUR para casinos privados,
constitui um auxílio estatal na acepção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE. A Comissão considera igualmente que a medida contestada foi implementada em violação do artigo 108.o, n.o 3, do TFUE constituindo, por conseguinte, um auxílio ilegal.
(151)
A Comissão observa que, ao abrigo do artigo 14.o do Regulamento processual, qualquer auxílio ilegal deve ser recuperado junto do destinatário e ordena a recuperação pela Grécia do auxílio ilegal recebido por cada um dos casinos beneficiários. A Comissão salienta que o prazo de prescrição de dez anos, previsto no artigo 15.o do Regulamento processual, impede a recuperação de qualquer auxílio concedido antes de 21 de Outubro de 1999. A Grécia deve anular as vantagens fiscais remanescentes, conferidas ao abrigo da medida que é objecto da presente decisão, com efeito a partir da data da mesma.
ADOPTOU A PRESENTE DECISÃO:
Artigo 1.o
O auxílio estatal, que consiste num tratamento fiscal discriminatório a favor de certos casinos e que a Grécia implementou através da aplicação simultânea de várias disposições, em parte imperativas, nos termos das quais:
-
é estabelecida uma taxa uniforme de 80 % sobre o preço dos bilhetes de entrada; e
-
são estabelecidos preços regulamentados diferentes para casinos públicos e privados, respectivamente de 6 EUR e de 15 EUR,
foi executado ilegalmente, em violação do artigo 108.o, n.o 3, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia e é incompatível com o mercado interno, uma vez que colocou os casinos beneficiários, o Regency Casino Mont Parnès, o Regency Casino Thessaloniki e o casino de Corfu (dado que o casino de Rhodes deixou de ser beneficiário em Abril de 1999) numa posição de vantagem concorrencial indevida.
Artigo 2.o
1. A Grécia procederá à recuperação junto dos casinos beneficiários do auxílio incompatível referido no artigo 1.o que lhes foi concedido desde 21 de Outubro de 1999.
2. Os montantes a recuperar vencem juros a partir da data em que foram colocadas à disposição do beneficiário e até à data da sua recuperação efectiva.
3. Os juros serão calculados numa base composta, conforme disposto no capítulo V do Regulamento (CE) n.o 794/2004 da Comissão (85).
4. A Grécia anulará as discriminações fiscais remanescentes, resultantes do auxílio referido no artigo 1.o, com efeitos a partir da data de adopção da presente decisão.
Artigo 3.o
1. A recuperação do auxílio referido no artigo 1.o é imediata e efectiva.
2. A Grécia assegura que a presente decisão é implementada no prazo de quatro meses após a data da notificação da mesma.
Artigo 4.o
1. No prazo de dois meses a contar da notificação da presente decisão, a Grécia submete à Comissão as seguintes informações:
a)
A lista dos beneficiários que receberam auxílio ao abrigo do regime referido no artigo 1.o e o montante total do auxílio recebido por cada um deles ao abrigo da medida contestada, calculado em conformidade com as orientações contidas na presente decisão.
b)
O montante total (capital e juros de recuperação) a recuperar junto de cada beneficiário;
c)
Uma descrição detalhada das medidas já tomadas e projectadas para dar cumprimento à presente decisão;
d)
Documentos comprovativos de que o beneficiário foi ordenado a proceder à devolução do auxílio.
2. A Grécia manterá a Comissão informada do progresso das medidas nacionais tomadas para implementar a presente Decisão até à finalização da recuperação do auxílio referido no artigo 1.o. A pedido da Comissão, a Grécia apresentará de imediato informações relativas às medidas já tomadas e projectadas para dar cumprimento à presente decisão. A Grécia disponibilizará igualmente informações detalhadas sobre os montantes do auxílio e dos juros já recuperados junto do beneficiário.
Artigo 5.o
A destinatária da presente decisão é a República Helénica.
Feito em Bruxelas, em 24 de Maio de 2011.