31980L0154
L 033/1
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА НА СЪВЕТА
от 21 януари 1980 година
относно взаимното признаване на дипломи, удостоверения и други официални документи за акушерки, включваща мерки за улесняване на действителното упражняване на правото на установяване и на свободното предоставяне на услуги
(80/154/ЕИО)
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската икономическа общност, и по-специално членове 49, 57 и 66 от него,
като взе предвид предложението на Комисията (1),
като взе предвид становището на Асамблеята (2),
като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет (3),
като има предвид, че съгласно Договора, след приключване на преходния период не се допуска каквото и да е дискриминационно третиране, основано на националността в областта на установяването и предоставянето на услуги; като има предвид, че така осъщественият принцип на национално третиране се прилага по-специално за издаването на евентуално изисквано разрешение за достъп до акушерските дейности, както и за регистрирането или членството в професионални организации или сдружения;
като има предвид, че все пак е уместно да се предвидят разпоредби за улесняване на действителното упражняване на правото на установяване и свободното предоставяне на услуги от акушерките;
като има предвид, че по силата на Договора, държавите-членки се задължават да не оказват никакво съдействие, чието естество би накърнило условията на установяване;
като има предвид, че член 57, параграф 1 от Договора предвижда приемането на директиви за взаимното признаване на дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация;
като има предвид, че е целесъобразно, освен взаимното признаване на дипломите, да се предвиди и координиране на изискванията за обучение за акушерка; като има предвид, че това координиране е предмет на Директива 80/155/ЕИО (4);
като има предвид, че придобиването на диплома за акушерка представлява законово изискване в държавите-членки за достъп до акушерската професия и упражняването ѝ;
като има предвид, че по отношение на използването на придобитата образователно-квалификационна степен, предвид факта, че една директива за взаимно признаване на дипломите не включва непременно формално приравняване на образователно-квалификационните степени, за които се отнасят тези дипломи, следва да се разреши използването на тази степен само на езика на държавата-членка по произход или на държавата-членка, от която идва чуждестранното лице;
като има предвид, че за улесняване прилагането на настоящата директива от националните администрации, държавите-членки могат да изискат лицата, за които тя се отнася и които отговарят на поставените в нея изисквания за образование, да представят, заедно с документа за професионална квалификация, и свидетелство от компетентните органи на страната по произход или на страната, от която идва чуждестранното лице, удостоверяващо, че тези документи са посочените в настоящата директива;
като има предвид, че в случай на предоставяне на услуги, изискването за регистриране или членство в професионални организации или сдружения, свързано с трайния и постоянен характер на дейността, извършвана в приемащата страна, безспорно би представлявало неудобство за предоставящия услугите поради временния характер на неговата дейност; като има предвид, че следва това изискване да отпадне; като има предвид, че в този случай е целесъобразно да се осигури контрол върху професионалната дисциплина, което е от компетенцията на тези професионални организации или сдружения; като има предвид, че за тази цел и ако член 62 от Договора не предвижда друго, следва да се предвиди възможността лицето да се задължи да уведоми за предоставянето на услугите компетентния орган в приемащата държава-членка;
като има предвид, че с оглед на изискванията за нравственост и почтеност следва да се направи разграничение по отношение на първоначалния достъп до професията от една страна и упражняването ѝ, от друга;
като има предвид, че с оглед дейността на акушерките като заети лица, Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 г. за свободното движение на работници в Общността (5) не съдържа специални разпоредби за професиите, нормативно уредени по отношение на нравствеността и почтеността, професионалната дисциплина и използването на официален документ за професионална квалификация; като има предвид, че според държавите-членки тази нормативна уредба е или може да бъде приложима както за заетите лица, така и за свободно заетите лица; като има предвид, че във всички държави-членки за акушерските дейности се изисква диплома, удостоверение или друг официален документ за акушерка; като има предвид, че тази професия се упражнява както от свободно заети лица, така и от заети лица или от едно и също лице последователно и в двете качества по време на цялостната му професионалната дейност; като има предвид, че за да се улесни напълно свободното движение на тези специалисти на територията на Общността, следователно е необходимо прилагането на настоящата директива да обхване и акушерките, работещи като заети лица,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
ГЛАВА I
ПРИЛОЖНО ПОЛЕ
Член 1
1. Настоящата директива се прилага за акушерските дейности, така както са определени във всяка една държава-членка, без да се засягат разпоредбите на член 4 от Директива 80/155/ЕИО, упражнявани под професионални звания, както следва:
във Федерална република Германия:
-
„Hebamme“;
в Белгия:
-
„accoucheuse“/„vroedvrouw“;
в Дания:
-
„jordemoder“;
във Франция:
-
„sage-femme“;
в Ирландия:
-
„midwife“;
в Италия:
-
„ostetrica“;
в Люксембург:
-
„sage-femme“;
в Нидерландия:
-
„verloskundige“;
в Обединеното кралство:
-
„midwife“.
ГЛАВА II
ДИПЛОМИ, УДОСТОВЕРЕНИЯ И ДРУГИ ОФИЦИАЛНИ ДОКУМЕНТИ ЗА АКУШЕРКИ
Член 2
1. Всяка държава-членка признава издадените на гражданите на държавите-членки от другите държави-членки дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация, изброени в член 3 по-долу, в съответствие с разпоредбите на член 1, параграфи 1, 3 и 4 от Директива 80/155/ЕИО и отговарящи на едно от следните условия:
-
завършено образование при редовна форма на обучение за акушерка за не по-малко от три години:
-
за което се изисква диплома, удостоверение или друг документ за професионална квалификация, който дава право да се продължи образованието в университет или висше учебно заведение или, ако случаят не е такъв, който да гарантира равностойно ниво на образование,
-
или е последвано от професионален стаж, за който е издадена атестация, посочена в член 4 от настоящата директива;
-
редовно обучение за акушерка за не по-малко от две години или 3 600 учебни часа, за което се изисква диплома, удостоверение или друг официален документ за медицинска сестра с общ профил, посочен в член 3 от Директива 77/452/ЕИО (6);
-
редовно обучение за акушерка за не по-малко от осемнадесет месеца или 3 000 учебни часа, за което се изисква диплома, удостоверение или друг официален документ за медицинска сестра с общ профил, посочен в член 3 от Директива 77/452/ЕИО и последвано от професионален стаж, за който е издадена атестация, посочена в член 4 от настоящата директива.
2. По отношение на достъпа и упражняването на дейностите на акушерките като лица на свободна практика, всяка държава-членка, на своя територия, придава на признатите от нея дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация, същата сила както и на издаваните от нея.
Член 3
Посочените в член 2 дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация са както следва:
a)
във Федерална република Германия:
-
„Hebammenprüfungszeugnis“ - документ, издаден от назначена от държавата изпитна комисия,
-
атестации от компетентните органи във Федерална република Германия, утвърждаващи приравняването на официалните документи за обучение, издадени след 8 май 1945 г. от компетентните органи в Германската демократична република с изброените в първото тире документи за обучение;
б)
в Белгия:
„diplôme d'accoucheuse“/„vroedvrouwdiploma“- диплома, издадена от държавно или от акредитирано от държавата учебно заведение или от централната комисия;
в)
в Дания:
„bevis for bestået jordemodereksamen“- документ, издаден от „DANMARKS JORDEMODERSKOLE“;
г)
във Франция:
„diplôme de sage-femme“ - диплома, издадена от държавата;
д)
в Ирландия:
„certificate in midwifery“ - свидетелство, издадено от „An Bord Altranais“;
е)
в Италия:
„diploma d'ostetrica“ - диплома, издадена от акредитирано от държавата учебно заведение;
ж)
в Люксембург:
„diplôme de sage-femme“ - диплома, издадена от министъра на здравеопазването по решение на изпитната комисия;
з)
в Нидерландия:
„vroedvrouwdiploma“ - диплома, издадена от назначена от държавата изпитна комисия;
и)
в Обединеното кралство:
„certificate of admission to the Roll of Midwives“ - свидетелство, издадено в Англия или в Уелс от „Central Midwives Board for England and Wales“, в Шотландия от „Central Midwives Board for Scotland“ и в Северна Ирландия от „Northern Ireland Council for Nurses and Midwives“.
Член 4
Предвидената в член 2 атестация се издава от компетентните органи в държавата-членка по произход или в държавата-членка, от която идва чуждестранното лице. Тя удостоверява, че след придобиване на диплома за акушерка, лицето е упражнявало по задоволителен начин в болница или специализирано акредитирано здравно заведение всички дейности на акушерската професия за следните периоди:
-
две години за случая, предвиден в член 2, параграф 1, първо тире, второ подтире,
-
една година за случая, предвиден в член 2, параграф 1, трето тире.
ГЛАВА III
ПРИДОБИТИ ПРАВА
Член 5
1. Всяка държава-членка приема като достатъчно доказателство, по отношение на гражданите на държавите-членки, чиито дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация не отговарят на съвкупността от минимални изисквания за обучение, предвидени в член 1 от Директива 80/155/ЕИО, дипломите, други официални документи за акушерки, издадени от тези държави-членки не по-късно от шест години от обявяването на настоящата директива, придружени от атестация, издадена в уверение на това, че тези граждани действително и законно са извършвали съответната дейност в продължение на не по-малко от три години през петте години, предхождащи издаването на атестацията.
2. Всяка държава-членка приема като достатъчно доказателство, по отношение на гражданите на държавите-членки, чиито дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация не отговарят на съвкупността от минимални образователни изисквания, предвидени в член 1 от Директива 80/155/ЕИО, но които по силата на член 2 от настоящата директива следва да се признават само, ако са придружени от атестация за професионален стаж, посочен в член 4, дипломите, удостоверенията и другите официални документи за акушерки, издадени от тези държави-членки преди прилагането на настоящата директива, придружени от удостоверение, издадено в уверение на това, че тези граждани действително и законно са извършвали съответната дейност в продължение на не по-малко от две години през петте години, предшествали издаването на атестацията.
ГЛАВА IV
ИЗПОЛЗВАНЕ НА ОБРАЗОВАТЕЛНО-КВАЛИФИКАЦИОННАТА СТЕПЕН
Член 6
1. Без да се засяга член 15, приемащите държави-членки се грижат за признаване правото на гражданите на държавите-членки, отговарящи на условията, предвидени в членове 2 и 5, да използват законно придобитата от тях образователно-квалификационна степен, доколкото тя не съвпада с професионалната им квалификация и евентуално, съкратената форма на тази степен, възприета в държавата-членка по произход или в държавата-членка, от която идва чуждестранното лице, на езика на тази държава. Приемащите държави-членки могат да изискат тази образователно-квалификационна степен да бъде последвана от името и мястото на учебното заведение или комисията, които са издали документ за нея.
2. Когато образователно-квалификационната степен на държавата-членка по произход или на държавата-членка, от която идва чуждестранното лице може да бъде сбъркана в приемащата държава-членка със степен, за която в тази държава се изисква допълнително образование, което лицето не е придобило, приемащата държава-членка може да изиска лицето да използва образователно-квалификационната степен, придобита в държавата-членка по произход или от която то идва в подходяща форма, посочена от приемащата държава-членка.
ГЛАВА V
РАЗПОРЕДБИ ЗА УЛЕСНЯВАНЕ ДЕЙСТВИТЕЛНОТО УПРАЖНЯВАНЕ НА ПРАВОТО НА УСТАНОВЯВАНЕ И СВОБОДНО ПРЕДОСТАВЯНЕ НА УСЛУГИ ОТ АКУШЕРКИТЕ
A. Специални разпоредби за правото на установяване
Член 7
1. Приемащата държава-членка, която, за първоначален достъп до една от дейностите, посочени в член 1, изисква от своите граждани доказателство за нравственост или почтеност, приема като достатъчно доказателство по отношение на гражданите на другите държави-членки атестация, издадена от компетентния орган в държавата-членка по произход или в държавата-членка, от която идва чуждестранното лице, в уверение на това, че са изпълнени изискванията за нравственост и почтеност относно достъпа до съответната дейност, в сила в тази държава-членка.
2. Когато държава-членка по произход или държава-членка, от която идва чуждестранното лице, не изисква доказателство за нравственост или почтеност за първоначален достъп до съответната дейност, приемащата държава-членка може да изиска от гражданите на държавата-членка по произход или от която те идват, свидетелство за съдимост или, при липса на такова, равностоен документ, издаден от компетентния орган на държавата-членка по произход или на държавата-членка, от която идва чуждестранното лице.
3. Приемащата държава-членка може, ако разполага със сериозни и конкретни факти, настъпили преди установяването на заинтересованото лице в тази държава извън нейната територия и които биха могли да имат на нейна територия последствия за достъпа до съответната дейност, да уведоми за това държавата-членка по произход или държавата-членка, от която идва чуждестранното лице.
Държавата-членка по произход или държавата-членка, от която идва чуждестранното лице проверява достоверността на фактите, доколкото те биха имали в тази държава-членка последствия за достъпа до съответната дейност. Органите на тази държава сами вземат решение за естеството и обхвата на разследванията, които трябва да се предприемат и съобщават на приемащата държава-членка произтичащите от това последствия по отношение на издадените от тях удостоверения или документи.
4. Държавите-членки гарантират тайната на предадената информация.
Член 8
1. Когато в приемащата държава-членка са в сила законови, подзаконови и административни разпоредби относно изискванията за нравственост или почтеност, включително и разпоредби, предвиждащи дисциплинарни наказания при груба професионална грешка или осъждане за престъпление, свързани с упражняване на някоя от дейностите, посочени в член 1, държавата-членка по произход или държавата-членка, от която идва чуждестранното лице предава на приемащата държава-членка необходимата информация, свързана с мерките или наказанията от професионален или административен характер, наложени на заинтересованото лице, както и за наказателните санкции относно упражняването на професията в държавата-членка по произход или в държавата-членка, от която идва чуждестранното лице.
2. Приемащата държава-членка може, ако разполага със сериозни и конкретни факти, настъпили преди установяването на заинтересованото лице в тази държава, извън нейната територия и които могат да имат на нейна територия последици за упражняване на съответната дейност, да уведоми за това държавата-членка по произход или държавата-членка, от която идва чуждестранното лице.
Държавата-членка по произход или държавата-членка, от която идва чуждестранното лице проверява достоверността на фактите, доколкото те биха имали в тази държава-членка последствия за упражняването на съответната дейност. Органите на тази държава сами вземат решение за естеството и обхвата на разследванията, които трябва да се предприемат и съобщават на приемащата държава-членка произтичащите от това последствия по отношение на информацията, която са предали по силата на параграф 1.
3. Държавите-членки гарантират тайната на предадената информация.
Член 9
Когато приемащата държава-членка изисква от гражданите си, за достъп до някоя от дейностите, изброени в член 1 или за упражняването ѝ, документ за физическото или психическото здравословно състояние, тази държава приема като достатъчно в това отношение представянето на документа, изискван в държавата-членка по произход или в държавата-членка, от която идва чуждестранното лице.
Когато държавата-членка по произход или държавата-членка, от която идва чуждестранното лице не изисква такъв документ за достъп до съответната дейност или за упражняването ѝ, приемащата държава-членка приема от гражданите на държавата-членка по произход или държавата-членка, от която идва чуждестранното лице атестация, издадена от компетентния орган в тази държава, съответстваща на атестацията на приемащата държава-членка.
Член 10
Посочените в членове 7, 8 и 9 документи не могат да бъдат представяни по-късно от три месеца от датата на издаването им.
Член 11
1. Процедурата за разрешаване достъпа на лицето до една от дейностите, посочени в член 1, съгласно членове 7, 8 и 9, трябва да приключи в най-кратки срокове и не по-късно от три месеца след представяне на всички необходими документи от заинтересованото лице, без да се променят сроковете, произтичащи от евентуално обжалване след приключване на тази процедура.
2. В случаите, посочени в член 7, параграф 3 и член 8, параграф 2, молбата за преразглеждане прекратява посочения в параграф 1 срок.
Консултираната държава-членка трябва да изпрати своя отговор в тримесечен срок.
Приемащата държава-членка дава ход на посочената в параграф 1 процедура веднага след получаване на отговора или при изтичане на срока.
Член 12
Когато приемащата държава-членка изисква от гражданите си полагане на клетва или официална декларация за достъп до някоя от медицинските дейности или за упражняването ѝ и в случай, че формулировката на тази клетва или декларация не може да се използва от гражданите на другите държави-членки, приемащата държава-членка следи на заинтересованите лица да бъде предложена подходяща и равностойна формулировка.
Б. Специални разпоредби за извършването на услуги
Член 13
1. Когато държава-членка изисква от гражданите си за достъпа или за упражняването на дейностите, посочени в член 1, разрешително, регистрация или членство в професионална организация или сдружение, тази държава-членка освобождава от това изискване гражданите на държавите-членки в случай на предоставяне на услуги.
Заинтересованото лице предоставя услуги със същите права и задължения както и гражданите на приемащата държава-членка; в частност то е подчинено на дисциплинарните разпоредби от професионален или административен характер, които се прилагат в тази държава-членка.
Когато приемащата държава-членка предприема мярка съгласно втора алинея или разполага с факти, противоречащи на тези разпоредби, тя незабавно уведомява държавата-членка, в която се е установило лицето.
2. Приемащата държава-членка може да изиска лицето предварително да заяви на компетентните органи предоставянето на услуги от негова страна, в случай, че предоставянето на тези услуги налага временното му пребиваване на нейна територия.
При спешни обстоятелства, това заявление може да бъде направено в най-кратък срок след предоставянето на услугите.
3. По силата на параграфи 1 и 2, приемащата държава-членка може да изиска от лицето един или повече документи, съдържащи следната информация:
-
атестацията, посочена в параграф 2,
-
атестация, че лицето законно упражнява съответните дейности в държавата-членка, в която се е установило,
-
атестация, че лицето притежава посочените в настоящата директива дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация, изисквани за предоставянето на съответните услуги.
4. Документите, предвидени в параграф 3, не могат да бъдат представяни по-късно от дванадесет месеца от датата на издаването им.
5. Когато държава-членка лишава изцяло или частично, временно или окончателно, свой гражданин или гражданин на друга държава-членка, установен на нейна територия от правото да упражнява някоя от дейностите, посочени в член 1, тя прави необходимото, за временното или окончателно, в зависимост от случая, отнемане на атестацията, посочена в параграф 3, второ тире.
Член 14
Когато в приемащата държава-членка, за уреждане на плащанията с осигурителен орган, вследствие на дейности, извършени в полза на осигурени лица, се изисква регистриране в осигурителен орган, тази държава-членка, в случай на предоставяне на услуги, налагащи командироване на друго място на лицето, предоставящо услугите, освобождава от това изискване гражданите на държавите-членки, установени в друга държава-членка.
Независимо от това, лицето, предоставящо услугите, уведомява този орган предварително или, при спешни обстоятелства, впоследствие, за извършването на услугите.
В. Общи разпоредби за правото на установяване и свободното предоставяне на услуги
Член 15
Когато в приемащата държава-членка използването на професионално звание, относно някоя от дейностите, посочени в член 1, е нормативно уредено, гражданите на другите държави-членки, които отговарят на изискванията, предвидени в член 2 и член 5 използват професионалната квалификация, възприета в приемащата държава-членка и отговаряща на изискванията за образование в тази държава, и си служат със съкратената му формулировка.
Член 16
1. Държавите-членки предприемат необходимите мерки, позволяващи на заинтересованите лица да бъдат информирани за разпоредбите на здравното и социалното законодателство, както и при необходимост за изискванията за професионална етика в приемащата държава-членка.
За тази цел те могат да създават информационни служби, към които заинтересованите лица могат да се обръщат за необходимата им информация. В случай на установяване, приемащите държави-членки могат да задължат заинтересованите лица да установят контакт с тези служби.
2. Държавите-членки могат да създават посочените в параграф 1 служби към компетентните органи и структури, които те посочват в срока, предвиден в член 20, параграф 1.
3. Държавите-членки правят необходимото, заинтересованите лица да придобият при нужда, в техен интерес и в интерес на техните пациенти, необходимите езикови познания за упражняване на професията им в приемащата държава-членка.
ГЛАВА VI
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 17
В случай на основателни съмнения, приемащата държава-членка може да изиска от компетентните органи на друга държава-членка потвърждение за достоверността на дипломите, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация, издадени в тази друга държава-членка и посочени в глави II и III, както и потвърждение на факта, че заинтересованото лице отговаря на всички изисквания за образование, предвидени в Директива 80/155/ЕИО.
Член 18
Държавите-членки, в предвидения в член 20, параграф 1 срок, определят органите и структурите, оправомощени да издават или приемат дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация, както и документите или сведенията, посочени в настоящата директива и незабавно уведомяват за това другите държави-членки и Комисията.
Член 19
Настоящата директива се прилага също за гражданите на държавите-членки, които съгласно Регламент (ЕИО) № 1612/68, упражняват или ще упражняват като заети лица една от посочените в член 1 дейности.
Член 20
1. Държавите-членки предприемат необходимите мерки, за да се съобразят с настоящата директива в срок от три години от нотифицирането ѝ и незабавно информират Комисията за това.
2. Държавите-членки предоставят на Комисията текстовете на основните разпоредби от националното си законодателство, които приемат в областта, уредена от настоящата директива.
Член 21
В случай, че при прилагането на настоящата директива възникнат значителни затруднения в някои области за някоя държава-членка, Комисията разглежда тези затруднения съвместно с тази държава и взема предвид становището на Комитета на висшите служители от здравеопазването, създаден с Решение 75/365/ЕИО (7), последно измененo с Решение 80/157/ЕИО (8).
При необходимост, Комисията внася в Съвета подходящи предложения.
Член 22
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Брюксел на 21 януари 1980 година.
DIRECTIVE DU CONSEIL du 21 janvier 1980 visant à la reconnaissance mutuelle des diplômes, certificats et autres titres de sage-femme et comportant des mesures destinées à faciliter l'exercice effectif du droit d'établissement et de libre prestation de services (80/154/CEE)
LE CONSEIL DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES,
vu le traité instituant la Communauté économique européenne, et notamment ses articles 49, 57 et 66,
vu la proposition de la Commission (1),
vu l'avis de l'Assemblée (2),
vu l'avis du Comité économique et social (3),
considérant que, en application du traité, tout traitement discriminatoire fondé sur la nationalité en matière d'établissement et de prestation de services est interdit depuis la fin de la période de transition ; que le principe du traitement national ainsi réalisé s'applique notamment à la délivrance d'une autorisation éventuellement exigée pour l'accès aux activités de sage-femme, ainsi qu'à l'inscription ou à l'affiliation à des organisations ou organismes professionnels;
considérant qu'il apparaît cependant indiqué de prévoir certaines dispositions visant à faciliter l'exercice effectif du droit d'établissement et de libre prestation de services de la sage-femme;
considérant que, en application du traité, les États membres sont tenus de n'accorder aucune aide qui soit de nature à fausser les conditions d'établissement;
considérant que l'article 57 paragraphe 1 du traité prévoit que soient arrêtées des directives visant à la reconnaissance mutuelle des diplômes, certificats et autres titres;
considérant qu'il apparaît opportun de prévoir, en même temps que la reconnaissance mutuelle des diplômes, une coordination des conditions de formation des sages-femmes ; que cette coordination fait l'objet de la directive 80/155/CEE (4);
considérant que, dans les États membres, la loi subordonne l'accès aux activités de sage-femme et leur exercice à la possession d'un diplôme de sage-femme;
considérant que, en ce qui concerne le port du titre de formation, en raison du fait qu'une directive de reconnaissance mutuelle des diplômes ne comporte pas nécessairement une équivalence matérielle des formations que ces diplômes concernent, il convient de n'en autoriser l'usage que dans la langue de l'État membre d'origine ou de provenance;
considérant que, pour faciliter l'application de la présente directive par les administrations nationales, les États membres peuvent prescrire que les bénéficiaires remplissant les conditions de formation requises par (1)JO nº C 18 du 12.2.1970, p. 1. (2)JO nº C 101 du 4.8.1970, p. 26. (3)JO nº C 146 du 11.12.1970, p. 17. (4)Voir page 8 du présent Journal officiel. celle-ci présentent, conjointement à leur titre de formation, un certificat des autorités compétentes du pays d'origine ou de provenance, attestant que ces titres sont bien ceux visés par la présente directive;
considérant que, en cas de prestation de services, l'exigence d'une inscription ou affiliation aux organisations ou organismes professionnels, laquelle est liée au caractère stable et permanent de l'activité exercée dans le pays d'accueil, constituerait incontestablement une gêne pour le prestataire en raison du caractère temporaire de son activité ; qu'il convient donc de l'écarter ; qu'il y a lieu cependant, dans ce cas, d'assurer le contrôle de la discipline professionnelle relevant de la compétence de ces organisations ou organismes professionnels ; qu'il convient de prévoir, à cet effet, et sous réserve de l'application de l'article 62 du traité, la possibilité d'imposer au bénéficiaire l'obligation de notifier la prestation de services à l'autorité compétente de l'État membre d'accueil;
considérant que, en matière de moralité et d'honorabilité, il convient de distinguer les conditions exigibles, d'une part, pour un premier accès à la profession et, d'autre part, pour l'exercice de celle-ci;
considérant que, en ce qui concerne les activités salariées de sage-femme, le règlement (CEE) nº 1612/68 du Conseil, du 15 octobre 1968, relatif à la libre circulation des travailleurs à l'intérieur de la Communauté (1), ne comporte pas de dispositions spécifiques pour les professions réglementées en matière de moralité et d'honorabilité, de discipline professionnelle et de port d'un titre ; que, selon les États membres, les réglementations en question sont ou peuvent être applicables aux salariés comme aux non-salariés ; que les activités de sage-femme sont subordonnées dans tous les États membres à la possession d'un diplôme, certificat ou autre titre de sage-femme ; que ces activités sont exercées tant par des indépendants que par des salariés ou encore alternativement en qualité de salarié et de non-salarié par les mêmes personnes au cours de leur carrière professionnelle ; que, pour favoriser pleinement la libre circulation de ces professionnels dans la Communauté, il apparaît nécessaire, en conséquence, d'étendre aux sages-femmes salariées l'application de la présente directive,
A ARRÊTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE:
CHAPITRE PREMIER
CHAMP D'APPLICATION
Article premier
La présente directive s'applique aux activités de la sage-femme telles qu'elles sont définies par chaque État membre, sans préjudice des dispositions de l'article 4 de la directive 80/155/CEE, et exercées sous les titres professionnels suivants:
en république fédérale d'Allemagne:
«Hebamme»,
en Belgique:
accoucheuse/«vroedvrouw»,
au Danemark:
«jordemoder»,
en France:
sage-femme,
en Irlande:
«midwife»,
en Italie:
«ostetrica»,
au Luxembourg:
«sage-femme»,
aux-Pays-Bas:
«verloskundige»,
au Royaume-Uni:
«midwife».
CHAPITRE II
DIPLÔMES, CERTIFICATS ET AUTRES TITRES DE SAGE-FEMME
Article 2
1. Chaque État membre reconnaît les diplômes, certificats et autres titres, délivrés aux ressortissants des États membres par les autres États membres, qui sont énumérés à l'article 3 ci-après, sont conformes à l'article 1er paragraphes 1, 3 et 4 de la directive 80/155/CEE et répondent à l'une ou l'autre des modalités suivantes: - une formation à temps plein de sage-femme d'au moins trois ans: - soit subordonnée à la possession d'un diplôme, certificat ou autre titre donnant accès aux établissements universitaires ou d'enseignement supérieur, ou à défaut garantissant un niveau équivalent de connaissances,
- soit suivie d'une pratique professionnelle pour laquelle est délivrée l'attestation visée à l'article 4 de la présente directive, (1)JO nº L 257 du 19.10.1968, p. 2.
- une formation à temps plein de sage-femme d'au moins deux ans ou 3 600 heures subordonnée à la possession d'un diplôme, certificat ou autre titre d'infirmier responsable des soins généraux visé à l'article 3 de la directive 77/452/CEE (1);
- une formation à temps plein de sage-femme d'au moins dix-huit mois ou 3 000 heures subordonnée à la possession d'un diplôme, certificat ou autre titre d'infirmier responsable des soins généraux visé à l'article 3 de la directive 77/452/CEE et suivie d'une pratique professionnelle pour laquelle est délivrée l'attestation visée à l'article 4 de la présente directive.
2. Chaque État membre donne, en ce qui concerne l'accès aux activités non salariées de la sage-femme et l'exercice de celles-ci, aux diplômes, certificats et autres titres qu'il reconnaît, le même effet sur son territoire qu'aux diplômes, certificats et autres titres qu'il délivre.
Article 3
Les diplômes, certificats et autres titres visés à l'article 2 sont: a) en république fédérale d'Allemagne: - le «Hebammenprüfungszeugnis» délivré par le jury d'examen nommé par l'État,
- les attestations des autorités compétentes de la république fédérale d'Allemagne sanctionnant l'équivalence des titres de formation délivrés après le 8 mai 1945 par les autorités compétentes de la République démocratique allemande avec les titres énumérés au premier tiret;
b) en Belgique:
le diplôme d'accoucheuse/«vroedvrouwdiploma» délivré par les écoles créées ou agréées par l'État ou par le jury central;
c) au Danemark:
le «bevis for bestået jordemodereksamen» délivré par la Danmarks jordemoderskole;
d) en France:
le diplôme de sage-femme délivré par l'État;
e) en Irlande:
le «certificate in Midwifery» délivré par An Bord Altranais;
f) en Italie:
le «diploma d'ostetrica» délivré par les écoles reconnues par l'État;
g) au Luxembourg:
le diplôme de sage-femme délivré par le ministre de la santé publique au vu de la décision du jury;
h) aux Pays-Bas:
le «vroedvrouwdiploma» délivré par la commission d'examen désignée par l'État;
i) au Royaume-Uni:
le «certificate of admission to the Roll of Midwives», délivré en Angleterre et au pays de Galles par le Central Midwives Board for England and Wales, en Écosse par le Central Midwives Board for Scotland et en Irlande du Nord par le Northern Ireland Council for Nurses and Midwives.
Article 4
L'attestation prévue à l'article 2 est délivrée par les autorités compétentes de l'État membre d'origine ou de provenance. Elle certifie que le bénéficiaire, après avoir obtenu le diplôme de sage-femme, a exercé de façon satisfaisante, dans un hôpital ou dans un établissement de soins de santé agréé à cet effet, toutes les activités de sage-femme pendant une durée fixée comme suit: - deux ans dans le cas prévu à l'article 2 paragraphe 1 premier tiret deuxième sous-tiret,
- un an dans le cas prévu à l'article 2 paragraphe 1 troisième tiret.
CHAPITRE III
DROITS ACQUIS
Article 5
1. Chaque État membre reconnaît comme preuve suffisante pour les ressortissants des États membres dont les diplômes, certificats et autres titres ne répondent pas à l'ensemble des exigences minimales de formation prévues à l'article 1er de la directive 80/155/CEE, les diplômes, certificats et autres titres de sage-femme délivrés par ces États membres six ans au plus tard après la notification de la présente directive, accompagnés d'une attestation certifiant que ces ressortissants se sont consacrés effectivement et licitement aux activités en cause pendant au moins trois années au cours des cinq années précédant la délivrance de l'attestation. (1)JO nº L 176 du 15.7.1977, p. 1.
2. Chaque État membre reconnaît comme preuve suffisante pour les ressortissants des États membres dont les diplômes, certificats et autres titres répondent à l'ensemble des exigences minimales de formation prévues à l'article 1er de la directive 80/155/CEE mais qui, en vertu de l'article 2 de la présente directive, ne doivent être reconnus que s'ils sont accompagnés de l'attestation de pratique professionelle visée à l'article 4, les diplômes, certificats et autres titres de sage-femme délivrés par ces États membres avant la mise en application de la présente directive, accompagnés d'une attestation certifiant que ces ressortissants se sont consacrés effectivement et licitement aux activités en cause pendant au moins deux années au cours des cinq années précédant la délivrance de l'attestation.
CHAPITRE IV
PORT DU TITRE DE FORMATION
Article 6
1. Sans préjudice de l'article 15, les États membres d'accueil veillent à ce que le droit soit reconnu aux ressortissants des États membres qui remplissent les conditions prévues aux articles 2 et 5, de faire usage de leur titre de formation licite, dans la mesure où il n'est pas identique au titre professionnel, et, éventuellement, de son abréviation, de l'État membre d'origine ou de provenance, dans la langue de cet État. Les États membres d'accueil peuvent prescrire que ce titre soit suivi des nom et lieu de l'établissement ou du jury qui l'a délivré.
2. Lorsque le titre de formation de l'État membre d'origine ou de provenance peut être confondu dans l'État membre d'accueil avec un titre exigeant, dans cet État, une formation complémentaire non acquise par le bénéficiaire, cet État membre d'accueil peut prescrire que celui-ci utilisera son titre de formation de l'État membre d'origine ou de provenance dans une formule appropriée que cet État membre d'accueil indique.
CHAPITRE V
DISPOSITIONS DESTINÉES À FACILITER L'EXERCICE EFFECTIF DU DROIT D'ÉTABLISSEMENT ET DE LIBRE PRESTATION DE SERVICES DE LA SAGE-FEMME
A. Dispositions particulières au droit d'établissement
Article 7
1. L'État membre d'accueil qui exige de ses ressortissants une preuve de moralité ou d'honorabilité pour le premier accès à l'une des activités visées à l'article 1er accepte comme preuve suffisante, pour les ressortissants des autres États membres, une attestation délivrée par une autorité compétente de l'État membre d'origine ou de provenance, certifiant que les conditions de moralité ou d'honorabilité exigées dans cet État membre pour l'accès à l'activité en cause sont remplies.
2. Lorsque l'État membre d'origine ou de provenance n'exige pas de preuve de moralité ou d'honorabilité pour le premier accès à l'activité en cause, l'État membre d'accueil peut exiger des ressortissants de l'État membre d'origine ou de provenance un extrait du casier judiciaire ou, à défaut, un document équivalent délivré par une autorité compétente de l'État membre d'origine ou de provenance.
3. L'État membre d'accueil peut, s'il a connaissance de faits graves et précis survenus précédemment à l'établissement de l'intéressé dans cet État en dehors de son territoire et susceptibles d'avoir dans celui-ci des conséquences sur l'accès à l'activité en cause, en informer l'État membre d'origine ou de provenance.
L'État membre d'origine ou de provenance examine la véracité des faits dans la mesure où ils sont susceptibles d'avoir dans cet État membre des conséquences sur l'accès à l'activité en cause. Les autorités de cet État décident elles-mêmes de la nature et de l'ampleur des investigations qui doivent être faites et communiquent à l'État membre d'accueil les conséquences qu'elles en tirent à l'égard des attestations ou documents qu'elles ont délivrés.
4. Les États membres assurent le secret des informations transmises.
Article 8
1. Lorsque, dans un État membre d'accueil, des dispositions législatives, réglementaires et administratives sont en vigueur qui concernent le respect de la moralité ou de l'honorabilité, y compris des dispositions prévoyant des sanctions disciplinaires en cas de faute professionnelle grave ou de condamnation pour crime et relatives à l'exercice de l'une des activités visées à l'article 1er, l'État membre d'origine ou de provenance transmet à l'État membre d'accueil les informations nécessaires relatives aux mesures ou sanctions de caractère professionnel ou administratif prises à l'encontre de l'intéressé, ainsi qu'aux sanctions pénales intéressant l'exercice de la profession dans l'État membre d'origine ou de provenance.
2. L'État membre d'accueil peut, s'il a connaissance de faits graves et précis survenus précédemment à l'établissement de l'intéressé dans cet État en dehors de son territoire et susceptibles d'avoir dans celui-ci des conséquences sur l'exercice de l'activité en cause, en informer l'État membre d'origine ou de provenance.
L'État membre d'origine ou de provenance examine la véracité des faits dans la mesure où ils sont susceptibles d'avoir dans cet État membre des conséquences sur l'exercice de l'activité en cause. Les autorités de cet État décident elles-mêmes de la nature et de l'ampleur des investigations qui doivent être faites et communiquent à l'État membre d'accueil les conséquences qu'elles en tirent à l'égard des informations qu'elles ont transmises en vertu du paragraphe 1.
3. Les États membres assurent le secret des informations transmises.
Article 9
Lorsque l'État membre d'accueil exige de ses ressortissants, pour l'accès à l'une des activités visées à l'article 1er ou pour son exercice, un document relatif à la santé physique ou psychique, cet État accepte comme suffisante à cet égard la production du document exigé dans l'État membre d'origine ou de provenance.
Lorsque l'État membre d'origine ou de provenance n'exige pas de document de cette nature pour l'accès à l'activité en cause ou son exercice, l'État membre d'accueil accepte des ressortissants de l'État membre d'origine ou de provenance une attestation délivrée par une autorité compétente de cet État, correspondant aux attestations de l'État membre d'accueil.
Article 10
Les documents visés aux articles 7, 8 et 9 ne peuvent avoir, lors de leur production, plus de trois mois de date.
Article 11
1. La procédure d'admission du bénéficiaire à l'accès à l'une des activités visées à l'article 1er, conformément aux articles 7, 8 et 9, doit être achevée dans les plus brefs délais et au plus tard trois mois après la présentation du dossier complet de l'intéressé sans préjudice des délais pouvant résulter d'un éventuel recours à l'issue de cette procédure.
2. Dans les cas visés à l'article 7 paragraphe 3 et à l'article 8 paragraphe 2, la demande de réexamen suspend le délai dont il est question au paragraphe 1.
L'État membre consulté doit faire parvenir sa réponse dans un délai de trois mois.
L'État membre d'accueil poursuit la procédure visée au paragraphe 1 dès réception de cette réponse ou à l'expiration de ce délai.
Article 12
Lorsqu'un État membre d'accueil exige de ses ressortissants une prestation de serment ou une déclaration solennelle pour l'accès à l'une des activités visées à l'article 1er ou pour son exercice, et, dans le cas où la formule de ce serment ou de cette déclaration ne peut être utilisée par les ressortissants des autres États membres, l'État membre d'accueil veille à ce qu'une formule appropriée et équivalente puisse être présentée aux intéressés.
B. Dispositions particulières à la prestation de services
Article 13
1. Lorsqu'un État membre exige de ses ressortissants, pour l'accès à l'une des activités visées à l'article 1er ou pour son exercice, soit une autorisation, soit l'inscription ou l'affiliation à une organisation ou un organisme professionnels, cet État membre dispense de cette exigence les ressortissants des États membres, en cas de prestation de services.
Le bénéficiaire exerce la prestation de services avec les mêmes droits et obligations que les ressortissants de l'État membre d'accueil ; il est notamment soumis aux dispositions disciplinaires de caractère professionnel ou administratif applicables dans cet État membre.
Lorsque l'État membre d'accueil prend une mesure en application du deuxième alinéa ou a connaissance de faits allant à l'encontre de ces dispositions, il en informe immédiatement l'État membre où le bénéficiaire est établi.
2. L'État membre d'accueil peut prescrire que le bénéficiaire fasse, aux autorités compétentes, une déclaration préalable relative à sa prestation de services au cas où l'exécution de cette prestation entraîne un séjour temporaire sur son territoire.
En cas d'urgence, cette déclaration peut être faite dans les meilleurs délais après la prestation de services.
3. En application des paragraphes 1 et 2, l'État membre d'accueil peut exiger du bénéficiaire un ou plusieurs documents comportant les indications suivantes: - la déclaration visée au paragraphe 2,
- une attestation certifiant que le bénéficiaire exerce légalement les activités en cause dans l'État membre où il est établi,
- une attestation que le bénéficiaire possède le ou les diplômes, certificats ou autres titres requis pour la prestation de services en cause et visés par la présente directive.
4. Le ou les documents prévus au paragraphe 3 ne peuvent avoir, lors de leur production, plus de douze mois de date.
5. Lorsqu'un État membre prive, en tout ou en partie, de façon temporaire ou définitive, un de ses ressortissants ou un ressortissant d'un autre État membre établi sur son territoire de la faculté d'exercer une des activités visées à l'article 1er, il assure, selon le cas, le retrait temporaire ou définitif de l'attestation visée au paragraphe 3 deuxième tiret.
Article 14
Lorsque dans un État membre d'accueil, pour régler avec un organisme assureur les comptes afférents aux activités exercées au profit d'assurés sociaux, il faut être inscrit à un organisme de sécurité sociale de droit public, cet État membre, en cas de prestation de services entraînant le déplacement du bénéficiaire, dispense de cette exigence les ressortissants des États membres établis dans un autre État membre.
Toutefois, le bénéficiaire informe préalablement ou, en cas d'urgence, ultérieurement, cet organisme de sa prestation de services.
C. Dispositions communes au droit d'établissement et à la libre prestation de services
Article 15
Lorsque, dans un État membre d'accueil, le port du titre professionnel concernant l'une des activités visées à l'article 1er est réglementé, les ressortissants des autres États membres, qui remplissent les conditions prévues aux articles 2 et 5, portent le titre professionnel de l'État membre d'accueil qui, dans cet État, correspond à ces conditions de formation, et font usage de son abréviation.
Article 16
1. Les États membres prennent les mesures nécessaires afin de permettre aux bénéficiaires d'être informés des législations sanitaire et sociale ainsi que, le cas échéant, de la déontologie de l'État membre d'accueil.
À cet effet, ils peuvent créer des services d'information auprès desquels les bénéficiaires peuvent recueillir les informations nécessaires. En cas d'établissement, les États membres d'accueil peuvent obliger les bénéficiaires à prendre contact avec ces services.
2. Les États membres peuvent créer les services visés au paragraphe 1 auprès des autorités et organismes compétents qu'ils désignent dans le délai prévu à l'article 20 paragraphe 1.
3. Les États membres font en sorte que, le cas échéant, les bénéficiaires acquièrent, dans leur intérêt et dans celui de leurs patients, les connaissances linguistiques nécessaires à l'exercice de leur activité professionnelle dans l'État membre d'accueil.
CHAPITRE VI
DISPOSITIONS FINALES
Article 17
L'État membre d'accueil peut, en cas de doute justifié, exiger des autorités compétentes d'un autre État membre une confirmation de l'authenticité des diplômes, certificats et autres titres délivrés dans cet autre État membre et visés aux chapitres II et III, ainsi que la confirmation du fait que le bénéficiaire a rempli toutes les conditions de formation prévues par la directive 80/155/CEE.
Article 18
Les États membres désignent, dans le délai prévu à l'article 20 paragraphe 1, les autorités et organismes habilités à délivrer ou à recevoir des diplômes, certificats et autres titres ainsi que les documents ou informations visés dans la présente directive, et en informent immédiatement les autres États membres et la Commission.
Article 19
La présente directive est également applicable aux ressortissants des États membres qui, conformément au règlement (CEE) nº 1612/68, exercent ou exerceront à titre de salarié une des activités visées à l'article 1er.
Article 20
1. Les États membres prennent les mesures nécessaires pour se conformer à la présente directive dans un délai de trois ans à compter de sa notification et en informent immédiatement la Commission.
2. Les États membres communiquent à la Commission le texte des dispositions essentielles de droit interne qu'ils adoptent dans le domaine couvert par la présente directive.
Article 21
Au cas où, dans l'application de la présente directive, des difficultés majeures se présenteraient dans certains domaines pour un État membre, la Commission examine ces difficultés en collaboration avec cet État et prend l'avis du comité de hauts fonctionnaires de la santé publique institué par la décision 75/365/CEE (1), modifiée en dernier lieu par la décision 80/157/CEE (2).
Le cas échéant, la Commission soumet au Conseil des propositions appropriées.
Article 22
Les États membres sont destinataires de la présente directive.
Fait à Bruxelles, le 21 janvier 1980.