32006L0069
L 221/9
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА 2006/69/ЕО НА СЪВЕТА
от 24 юли 2006 година
за изменение на Директива 77/388/ЕИО по отношение на някои мерки за опростяване на процедурата за начисляване на данък добавена стойност и за подпомагане на борбата срещу избягване на данъчно облагане, и за отмяна на някои решения за предоставяне на дерогации
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално член 93 от него,
като взе предвид предложението на Комисията,
като взе предвид становището на Европейския парламент (1),
като взе предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (2),
като има предвид, че:
(1)
За да се води борба срещу избягване на данъчно облагане, и за да се опрости процедурата за начисляване на данък върху добавената стойност, на отделни държави-членки, при различни условия, от Съвета са предоставени някои дерогации, включващи подобни проблеми, по смисъла на член 27, параграф 1 от Шеста Директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 март 1977 г. относно хармонизиране на законодателствата на държавите-членки за данъците върху оборота - Обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (3). Решението на тези проблеми следва да се предостави като възможност на всички държави-членки посредством включването му в настоящата директива. Тези мерки следва да бъдат пропорционални на и ограничени до решаването на съответните проблеми. Като се вземе предвид, че държавите-членки имат различни потребности, това включване следва да се ограничи до даването на възможност за приемане на съответните правила на всички държави-членки, както и когато възникне необходимост от това.
(2)
Държавите-членки следва да имат възможност да предприемат действия, с които да гарантират, че мерките, предвидени в Директива 77/388/ЕО, които се отнасят до данъчно задължените лица и прехвърлянето на дейност като действащо предприятие, не се използват за избягване на данъчно облагане.
(3)
Държавите-членки следва да имат възможност да се намесват по отношение на стойността на доставки и придобивания при определени ограничени обстоятелства, за да гарантират, че няма загуба от данъци чрез използването на свързани лица за получаване на данъчни облаги.
(4)
Държавите-членки следва да имат възможност да включват в данъчната основа на доставка, която включва обработка на инвестиционно злато, доставено от клиент, стойността на това инвестиционно злато, когато, въз основа на това, че е било обработено, златото губи своя статут на инвестиционно злато.
(5)
Следва да се подчертае, че някои услуги с характер на капиталови могат да бъдат включени в схемата, която позволява корекция на приспаднатия данък за капиталови активи в течение на живота на актива в съответствие с фактическото му използване.
(6)
Държавите-членки следва да могат, в определени случаи, да определят получателя по доставките като лицето, носещо отговорност за заплащане и счетоводно отчитане на данъка върху добавената стойност. Това следва да помогне на държавите-членки при опростяване на правилата и в борбата им с избягването на данъчно облагане в определени сектори и при някои видове доставки.
(7)
Следователно Директива 77/388/ЕИО трябва да бъде съответно изменена.
(8)
В резултат на това държавите-членки не следва да имат възможност да се възползват от индивидуалните дерогации, предоставени им с някои решения на Съвета, приети съгласно член 27, параграф 1 от Директива 77/388/ЕИО, и които са предмет на разпоредбите на настоящата директива. Следователно съответните решения трябва изрично да бъдат отменени. Настоящата директива не следва да засяга нито мерките, прилагани от държави-членки съгласно член 27, параграф 5 от Директива 77/388/ЕИО; нито следва да засяга изключенията, предоставени по смисъла на член 27, параграф 1 от тази директива, и които не са били отменени с настоящата директива.
(9)
Прилагането на някои разпоредби в настоящата директива следва да бъде по избор и те следва да предоставят на държавите-членки известна свобода на действие. Когато е уместно, за целите на прозрачността, трябва да се предвиди, че държавите-членки следва да информират останалите държави-членки чрез Консултативния комитет за данъка добавена стойност, определен съгласно член 29 от Директива 77/388/ЕИО за всички национални законодателства, приети съгласно тези разпоредби. Такава информация следва да не бъде необходима по отношение на националните мерки, приети съгласно решение, което е отменено с настоящата директива или, срокът на действие на което изтича към датата на влизане в сила на настоящата директива, но което държава-членка продължава да прилага съгласно разпоредбите на настоящата директива,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Директива 77/388/ЕИО се изменя, както следва:
1.
В член 4, параграф 4 се добавя следната алинея:
„Държава-членка, която ползва възможността, предвидена във втора алинея, може да приема всякакви мерки, необходими за предотвратяване избягването на данъчно облагане чрез използване на настоящата разпоредба.“.
2.
В член 5, параграф 8 второ изречение се заменя със следния текст:
„Когато е уместно, държавите-членки могат, в случаите, когато получателят не е изцяло данъчно задължен, да предприемат мерки, необходими за предотвратяване на нарушението на конкуренцията. Те могат също да приемат всякакви мерки, необходими за предотвратяване избягването на данъчно облагане чрез използване на настоящата разпоредба.“.
3.
Член 11, дял А се изменя, както следва:
а)
в параграф 1, буква г), втора алинея се заличава;
б)
добавят се следните параграфи:
„5. Държавите-членки имат възможност да включват в данъчната основа по отношение доставката на стоки и услуги, стойността на освободеното инвестиционно злато по смисъла на член 26б, доставено от клиента, за да бъде използвано като основа за обработка, и което в резултат на това губи своя статут на освободено от ДДС инвестиционно злато, когато тези стоки и услуги се доставят. Стойността, която трябва да бъде използвана, е цената на инвестиционното злато на свободния пазар по време на доставката на тези стоки и услуги.
6. За да се предотврати избягването на данъчно облагане, държавите-членки могат да предприемат мерки, които да гарантират, че данъчната основа по отношение доставката на стоки или услуги е пазарната цена. Опцията се прилага само по отношение доставките на стоки и услуги между лица, които са в семейни или други близки лични връзки, връзки на управление, собственост, членство, финансови или правни връзки, определени от държавата-членка. За тези цели правни връзки могат да включват взаимоотношения между работодател и служител или семейството на служителя, или други тясно свързани лица.
Опцията в първа алинея може да се прилага само при някои от следните обстоятелства:
а)
когато възнаграждението е по-ниско от пазарната цена и получателят на доставката няма пълно право на приспадане съгласно член 17;
б)
когато възнаграждението е по-ниско от пазарната цена и доставчикът няма пълно право да приспадане съгласно член 17 и доставката подлежи на освобождаване съгласно член 13 или член 28, параграф 3, буква б);
в)
когато възнаграждението е по-високо от пазарната цена и доставчикът няма пълно право на приспадане съгласно член 17.
Държавите-членки могат да ограничат категориите доставчици или получатели, по отношение на които се прилагат мерките по първа и втора алинеи.
Държавите-членки информират Комитета, създаден съгласно член 29 за всички национални мерки, приети съгласно разпоредбите на настоящия параграф.
7. По смисъла на настоящата директива „пазарна цена“ означава общата сума, която клиентът, за да получи въпросните стоки или услуги в този момент, на същия маркетингов етап, на който се извършва доставката на стоки или услуги, би трябвало да заплати, при условията на лоялна конкуренция, на независим от него доставчик на територията на държавата-членка, в която доставката подлежи на облагане.
Когато не може да бъде установена подобна доставка на стоки или услуги, „пазарна цена“ означава, по отношение на стоките, сумата, която е не по-ниска от покупната цена на стоките или на подобни стоки, или, при отсъствието на покупна цена, себестойността, определена по време на доставката; по отношение на услугите означава не по-ниска от пълната себестойност за данъчнозадълженото лице за предоставяне на услугата.“.
4.
Член 17, параграф 4 във варианта, посочен в член 28е, параграф 1, се изменя, както следва:
а)
в буква а) от втора алинея „член 21, параграф 1, букви а) и в)“ се заменя с „член 21, параграф 1, букви а), в) или е), или член 21, параграф 2, буква в)“;
б)
в буква б) от втора алинея „член 21, параграф 1, буква а)“ се заменя с „член 21, параграф 1, букви а) или е), или член 21, параграф 2, буква в)“.
5.
В член 18, параграф 1, буква г) във варианта, посочен в член 28е, параграф 2, „член 21, параграф 1“ се заменя с „член 21, параграф 1 или член 21, параграф 2, буква в)“.
6.
В член 20, параграф 4 се добавя следната алинея:
„Държавите-членки могат да прилагат също параграфи 2 и 3 за услуги, които имат характеристики, подобни на капиталовите стоки.“.
7.
В член 21, параграф 2 във варианта, посочен в член 28ж, се добавя следната буква:
„в)
когато се извършват следните доставки, държавите-членки могат да предвидят, че лицето задължено да плати данък е данъчнозадълженото лице, за което се извършват тези доставки:
i)
предоставяне на строителни услуги, включително ремонтни услуги, услуги по почистване, поддръжка, промени и събаряне на недвижима собственост, както и предаването на строителни работи, което се смята за доставка на стоки по смисъла на член 5, параграф 5;
ii)
осигуряването на персонал, ангажиран в дейности съгласно i);
iii)
доставка на недвижима собственост съгласно член 13, дял Б, букви ж) и з), когато доставчикът е избрал доставката да е облагаема съгласно дял В, буква б) от настоящия член;
iv)
доставка на използван материал, използван материал, който не може да бъде използван повторно в същия вид, скрап, промишлени и непромишлени отпадъци, рециклируеми отпадъци, частично обработени отпадъци и някои стоки и услуги, както е определено в приложение М;
v)
доставка на стоки, предвидени като обезпечение от едно данъчно задължено лице на друго в изпълнение на това обезпечение;
vi)
доставката на стоки в резултат на прехвърляне на временното запазване на правото на собственост на правоприемника и упражняването на това право от правоприемника;
vii)
доставка на недвижима собственост, продадена от длъжник по съдебно решение в процедура по принудително изпълнение.
По смисъла на настоящата буква, държавите-членки могат да предвидят, че данъчнозадължено лице, което извършва дейности или транзакции, които не се смятат за облагаеми доставки на стоки или услуги съгласно член 2, ще се счита за данъчнозадължено лице по отношение на получените доставки по първа алинея. Орган, който не подлежи на данъчно облагане, регулиран от публичното право, може да се счита за данъчно задължено лице по отношение на получените доставки, посочени в v), vi) и vii).
По смисъла на настоящата буква, държавите-членки могат да определят доставките на стоки и услуги и категориите доставчици или получатели, към които могат да се прилагат тези мерки. Те могат също така да ограничат прилагането на тази мярка до някои от доставките на стоки и услуги, изброени в приложение М.
Държавите-членки информират Комитета, създаден съгласно член 29, за всяка нова национална мярка, приета съгласно разпоредбите на настоящата буква.“
8.
Добавя се приложение М, установено в приложение I към настоящата директива.
Член 2
Решенията, изброени в приложение II от настоящата директива, се отменят от 1 януари 2008 г.
Член 3
Държавите-членки въвеждат в сила необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобразят с настоящата директива.
Те прилагат разпоредбите, необходими за привеждането в съответствие с член 1, параграф 3 по отношение на новия член 11А, параграф 7 от Директива 77/388/ЕИО, и с член 1, параграф 4 по отношение на позоваването в член 17, параграф 4, букви а) и б) от Директива 77/388/ЕИО във варианта, установен в член 28е, параграф 1 и член 21, параграф 1, буква е) от упоменатата директива, преди1 януари 2008 г.
Когато държавите-членки приемат разпоредби съгласно настоящата директива те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби, в които се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
Член 4
Настоящата директива влиза в сила в деня след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 5
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Брюксел на 24 юли 2006 година.
DIRECTIVE 2006/69/CE DU CONSEIL
du 24 juillet 2006
modifiant la directive 77/388/CEE en ce qui concerne certaines mesures visant à simplifier la perception de la taxe sur la valeur ajoutée et à lutter contre la fraude et l’évasion fiscales, et abrogeant certaines décisions accordant des dérogations
LE CONSEIL DE L’UNION EUROPÉENNE,
vu le traité instituant la Communauté européenne, et notamment son article 93,
vu la proposition de la Commission,
vu l’avis du Parlement européen (1),
vu l’avis du Comité économique et social européen (2),
considérant ce qui suit:
(1)
Afin de lutter contre la fraude ou l’évasion fiscales et de simplifier la perception de la taxe sur la valeur ajoutée, il a été accordé à différents États membres, à des conditions diverses, des dérogations particulières concernant des problèmes similaires, conformément à l’article 27, paragraphe 1, de la directive 77/388/CEE du Conseil du 17 mai 1977 en matière d’harmonisation des législations des États membres relatives aux taxes sur le chiffre d’affaires - Système commun de taxe sur la valeur ajoutée: assiette uniforme (3). Il convient de permettre à l’ensemble des États membres de résoudre ces problèmes en intégrant des dispositions analogues dans ladite directive. Celles-ci devraient être proportionnées et limitées à la solution du problème en question. Les besoins des États membres n’étant pas les mêmes, cette intégration devrait se limiter à étendre à l’ensemble des États membres la possibilité d’adopter les mesures concernées, quand le besoin s’en fait sentir.
(2)
Les États membres devraient pouvoir prendre des dispositions pour s’assurer que les mesures prévues par la directive 77/388/CEE en ce qui concerne la détermination de l’assujetti et le transfert d’activités sans interruption d’exploitation ne soient pas utilisées à des fins de fraude ou d’évasion fiscales.
(3)
Il devrait être possible pour les États membres d’intervenir pour modifier la valeur des opérations dans des circonstances particulières limitées, de manière à garantir que le recours à des parties liées aux fins de bénéficier d’avantages fiscaux n’engendre pas de pertes de recettes fiscales.
(4)
Il devrait être possible pour les États membres d’inclure, dans la base d’imposition d’une transaction qui implique la transformation d’or d’investissement fourni par le preneur, la valeur de cet or d’investissement lorsque, en raison de son ouvraison, l’or perd son statut d’or d’investissement.
(5)
Il convient de souligner que certains services de nature comparable à un bien d’investissement peuvent être couverts par le régime permettant la régularisation des déductions appliquées aux biens d’investissement, pendant toute la durée de vie de l’actif, en fonction de son utilisation effective.
(6)
Les États membres devraient, dans des cas précis, être en mesure de désigner le bénéficiaire des opérations comme responsable du paiement et de la comptabilisation de la taxe sur la valeur ajoutée. Cette mesure leur permettrait de simplifier les règles et de lutter contre la fraude et l’évasion fiscales enregistrées dans certains secteurs ou à l’occasion de certains types d’opérations.
(7)
Il convient donc de modifier la directive 77/388/CEE en conséquence.
(8)
Les États membres ne devraient donc plus pouvoir se prévaloir des dérogations individuelles qui leur ont été accordées par certaines décisions du Conseil adoptées conformément à l’article 27, paragraphe 1, de la directive 77/388/CEE et qui sont couvertes par les dispositions de la présente directive. Les décisions concernées devraient, par conséquent, être expressément abrogées. La présente directive ne devrait ni affecter les mesures appliquées par les États membres en vertu de l’article 27, paragraphe 5, de la directive 77/388/CEE, ni les dérogations qui ont été accordées en vertu de l’article 27, paragraphe 1, et qui n’ont pas été abrogées par la présente directive.
(9)
L’application de certaines mesures prévues par la présente directive devrait être facultative, ces mesures laissant aux États membres une certaine marge d’appréciation. Pour des raisons de transparence, il convient que les États membres s’informent mutuellement, par l’intermédiaire du comité consultatif de la taxe sur la valeur ajoutée institué conformément à l’article 29 de la directive 77/388/CEE, de la mise en œuvre nationale des mesures adoptées conformément à la présente directive. Cette transmission d’informations ne devrait pas être nécessaire lorsqu’une dérogation est abrogée par la présente directive, la mesure nationale correspondante continuant toutefois à s’appliquer, ou lorsqu’une dérogation expire à l’entrée en vigueur de la présente directive et que l’État membre continue à l’appliquer conformément aux dispositions de la présente directive,
A ARRÊTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE:
Article premier
La directive 77/388/CEE est modifiée comme suit:
1)
À l’article 4, paragraphe 4, l’alinéa suivant est ajouté:
«Un État membre usant de la faculté prévue au deuxième alinéa peut prendre toutes mesures utiles pour éviter que l’application de cette disposition rende la fraude ou l’évasion fiscales possibles.»
2)
À l’article 5, paragraphe 8, la deuxième phrase est remplacée par le texte suivant:
«Les États membres peuvent prendre, le cas échéant, les dispositions nécessaires pour éviter des distorsions de concurrence dans le cas où le bénéficiaire n’est pas un assujetti total. Ils peuvent aussi prendre toutes mesures utiles pour éviter que l’application de cette disposition rende la fraude ou l’évasion fiscales possibles.»
3)
L’article 11, titre A, est modifié comme suit:
a)
au paragraphe 1, point d), le second alinéa est supprimé;
b)
les paragraphes suivants sont ajoutés:
«5. Les États membres ont la faculté d’inclure, dans la base d’imposition pour les livraisons de biens et les prestations de services, la valeur de l’or d’investissement exonéré au sens de l’article 26 ter, qui a été fourni par l’acquéreur ou le preneur en vue de la transformation et qui perd en conséquence son statut d’or d’investissement exonéré de la TVA lors de la livraison de ces biens ou de la prestation de ces services. La valeur à prendre en compte est la valeur normale de l’or d’investissement au moment de la livraison de ces biens ou de la prestation de ces services.
6. Afin de prévenir la fraude ou l’évasion fiscales, les États membres peuvent prendre des mesures pour que la base d’imposition pour les livraisons de biens et les prestations de services soit constituée par la valeur normale de l’opération. Cette faculté n’est exercée qu’en ce qui concerne les livraisons de biens et les prestations de services à des bénéficiaires à l’égard desquels il existe des liens familiaux ou d’autres liens personnels étroits, des liens organisationnels, de propriété, d’affiliation, financiers ou juridiques définis par l’État membre. À ces fins, les liens juridiques peuvent inclure la relation établie entre un employeur et un salarié, la famille du salarié ou d’autres personnes qui lui sont proches.
La faculté prévue au premier alinéa ne s’applique que dans les cas suivants:
a)
lorsque la contrepartie est inférieure à la valeur normale et que le bénéficiaire de la livraison ou de la prestation n’a pas le droit de déduire entièrement la TVA en vertu de l’article 17;
b)
lorsque la contrepartie est inférieure à la valeur normale et que le fournisseur ou prestataire n’a pas le droit de déduire entièrement la TVA en vertu de l’article 17 et que la livraison ou la prestation fait l’objet d’une exonération en vertu de l’article 13 ou de l’article 28, paragraphe 3, point b);
c)
lorsque la contrepartie est supérieure à la valeur normale et que le fournisseur ou prestataire n’a pas le droit de déduire entièrement la TVA en vertu de l’article 17.
Aux fins des premier et deuxième alinéas, les États membres peuvent définir les catégories de fournisseurs, prestataires ou preneurs auxquelles ces dispositions s’appliquent.
Les États membres informent le comité institué conformément à l’article 29 de l’introduction de toute nouvelle mesure nationale adoptée en vertu du présent paragraphe.
7. Aux fins de la présente directive, on entend par “valeur normale” le montant total qu’un preneur, se trouvant au stade de commercialisation auquel est effectuée la livraison de biens ou la fourniture de services, devrait payer, dans des conditions de pleine concurrence, à un fournisseur ou prestataire indépendant à l’intérieur de l’État membre dans lequel la transaction est imposée, pour se procurer à ce moment les biens ou les services en question.
Lorsqu’il n’est pas possible d’établir une transaction comparable, la valeur normale ne peut être inférieure au prix d’achat des objets ou d’objets comparables ou, à défaut de prix d’achat, au prix de revient, déterminés au moment où s’effectuent ces opérations, ou, lorsqu’il s’agit de services, au montant des dépenses engagées par l’assujetti pour l’exécution de la prestation de services.»
4)
L’article 17, paragraphe 4, dans sa version figurant à l’article 28 septies, paragraphe 1, est modifié comme suit:
a)
au point a) du second alinéa, les termes «l’article 21, paragraphe 1, points a) et c)» sont remplacés par les termes «l’article 21, paragraphe 1, points a), c) ou f), ou à l’article 21, paragraphe 2, point c)»;
b)
au point b) du second alinéa, les termes «l’article 21, paragraphe 1, point a)» sont remplacés par les termes «l’article 21, paragraphe 1, points a) ou f), ou à l’article 21, paragraphe 2, point c)».
5)
À l’article 18, paragraphe 1, point d), dans sa version figurant à l’article 28 septies, paragraphe 2, les termes «l’article 21, paragraphe 1» sont remplacés par les termes «l’article 21, paragraphe 1, ou de l’article 21, paragraphe 2, point c)».
6)
À l’article 20, paragraphe 4, l’alinéa suivant est ajouté:
«Les États membres peuvent aussi appliquer les paragraphes 2 et 3 à des services qui présentent des caractéristiques similaires à celles normalement associées à des biens d’investissement.»
7)
À l’article 21, paragraphe 2, dans sa version figurant à l’article 28 octies, le point suivant est ajouté:
«c)
lorsque les opérations suivantes sont effectuées, les États membres peuvent établir que la taxe est due par l’assujetti qui en est le destinataire:
i)
travaux de construction, y compris les travaux de réparation, de nettoyage, d’entretien, de transformation et de démolition effectués en relation avec des biens immeubles, ainsi que délivrance de travaux immobiliers considérée comme étant une livraison de biens en vertu de l’article 5, paragraphe 5;
ii)
mise à disposition de personnel participant à des activités visées sous i);
iii)
livraison de biens immeubles, au sens de l’article 13, titre B, points g) et h), lorsque le fournisseur a opté pour la taxation de l’opération conformément à l’article 13, titre C, point b);
iv)
livraison de matériaux usagés, de matériaux usagés ne pouvant pas être réutilisés en l’état, de déchets industriels et non industriels, de déchets de récupération, de déchets en partie transformés, de débris et livraison de certains biens et prestation de certains services spécifiques, conformément à la liste figurant à l’annexe M;
v)
livraison de biens donnés en garantie par un assujetti au profit d’un autre assujetti en exécution de cette garantie;
vi)
livraison de biens effectuée après la cession d’un droit de réserve de propriété à un cessionnaire qui exerce ce droit;
vii)
livraison d’un bien immeuble vendu par le débiteur d’une créance exécutoire dans le cadre d’une procédure de vente forcée.
Aux fins du présent point, les États membres peuvent prévoir qu’un assujetti exerçant aussi des activités ou exécutant aussi des opérations qui ne sont pas considérées comme des livraisons de biens ou des prestations de services imposables au sens de l’article 2, soit réputé être un assujetti pour ce qui concerne les livraisons de biens ou les prestations de services qui lui sont destinées tel qu’indiqué au premier alinéa. Un organisme public non assujetti peut être réputé être un assujetti pour ce qui concerne les livraisons ou prestations qui lui sont destinées tel qu’indiqué aux romanitos v), vi) et vii).
Aux fins du présent point, les États membres peuvent définir les livraisons de biens et les prestations de services couvertes et les catégories de fournisseurs, prestataires ou preneurs auxquelles ces mesures peuvent s’appliquer. Ils peuvent aussi limiter l’application de cette mesure à certaines des livraisons de biens et prestations de services énumérées à l’annexe M.
Les États membres notifient au comité institué conformément à l’article 29 l’introduction de toute nouvelle mesure nationale adoptée en application des dispositions du présent point.».
8)
L’annexe M figurant à l’annexe I de la présente directive est ajoutée.
Article 2
Les décisions énumérées à l’annexe II de la présente directive sont abrogées avec effet au 1er janvier 2008.
Article 3
Les États membres mettent en vigueur les dispositions législatives, réglementaires et administratives nécessaires pour se conformer à la présente directive.
Ils appliquent, au plus tard à partir du 1er janvier 2008, les dispositions nécessaires pour se conformer à l’article 1er, point 3), en ce qui concerne le nouvel article 11, titre A, paragraphe 7, de la directive 77/388/CEE, et pour se conformer à l’article 1er, point 4), en ce qui concerne le renvoi fait dans l’article 17, paragraphe 4, points a) et b), de la directive 77/388/CEE - dans la version fixée à l’article 28 septies, paragraphe 1 - à l’article 21, paragraphe 1, point f), de ladite directive.
Lorsque les États membres adoptent des dispositions au titre de la présente directive, ils en communiquent immédiatement le texte à la Commission. Ces dispositions contiennent une référence à la présente directive ou sont accompagnées d’une telle référence lors de leur publication officielle. Les modalités de cette référence sont arrêtées par les États membres.
Article 4
La présente directive entre en vigueur le jour suivant celui de sa publication au Journal officiel de l’Union européenne.
Article 5
Les États membres sont destinataires de la présente directive.
Fait à Bruxelles, le 24 juillet 2006.