32005L0014
L 149/14
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА 2005/14/ЕО НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 11 май 2005 година
за изменение на Директиви 72/166/ЕИО, 84/5/ЕИО, 88/357/ЕИО и 90/232/ЕИО на Съвета и Директива 2000/26/ЕО на Европейския парламент и на Съвета по отношение на застраховка „Гражданска отговорност“ относно използването на моторни превозни средства
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално член 47, параграф 2, първото и третото изречение, член 55 и член 95, параграф 1 от него,
като взеха предвид предложението на Комисията (1),
като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (2),
в съответствие с процедурата, предвидена в член 251 от Договора (3),
като имат предвид, че:
(1)
Застраховката „Гражданска отговорност“ по отношение използването на моторни превозни средства (автомобилна застраховка) е особено важна за европейските граждани, независимо дали са притежатели на полица или жертви на инцидент. Това е основна грижа на застрахователните дружества, тъй като представлява важна част от застрахователния бизнес в Общността, извън застраховката за живот. Автомобилната застраховка влияе също и на свободното движение на хора и автомобили. Затова тя следва да бъде ключова цел в действията на Общността в сферата на финансовите услуги, за да подсили и консолидира пазара на отделните застраховки в автомобилното застраховане.
(2)
Значителен напредък в тази насока вече е постигнат с Директива 72/166/ЕИО на Съвета от 24 април 1972 г. за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и прилагане на задължението за застраховане на такава отговорност (4), Втората директива 84/5/ЕИО на Съвета от 30 декември 1983 г. относно сближаването на законодателствата на държавите-членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“, при използването на моторни превозни средства (5), Третата директива 90/232/ЕИО на Съвета от 14 май 1990 г. относно сближаването на законодателствата на държавите-членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“, при използването на моторни превозни средства (6) и Директива 2000/26/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 май 2000 г. за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на моторни превозни средства (четвърта директива за автомобилна застраховане) (7).
(3)
Системата за автомобилни застраховки на Общността трябва да бъде осъвременена и подобрена. Тази нужда бе потвърдена от консултацията, проведена с организациите на промишлеността, потребителите и жертвите на злополуки.
(4)
За да се избегнат евентуални грешни тълкувания на разпоредбите на Директива 72/166/ЕИО и да се улесни получаването на застрахователно покритие за автомобили с временни номера, определението за територията, към която принадлежи автомобилът, следва да се отнесе към територията на държавата, в която автомобилът има регистрационен номер, независимо дали той е временен или постоянен.
(5)
В съответствие с Директива 72/166/ЕИО автомобили с фалшиви или невалидни номера се считат за принадлежащи към територията на държавата-членка, издала оригиналния номер. Това правило често означава, че националните застрахователни служби са длъжни да се занимават с икономическите последици от инциденти, нямащи нищо общо с държавата-членка, където са установени. Без да се променя общият критерий на регистрационния номер, за да се определи територията, към която принадлежи автомобилът, следва да се издаде специално постановление за инциденти, причинени от коли без регистрационни номера или с регистрационни номера, които не съответстват или вече не съответстват на превозното средство. В такъв случай единствено с цел подаване на жалба, за територия, към която принадлежи автомобилът, следва да се счита територията, на която е станал инцидентът.
(6)
За да се улесни интерпретирането и прилагането на термина „случайна проверка“ в Директива 72/166/ЕИО, съответната клауза следва да се изясни. Забраната на систематични проверки на автомобилните застраховки следва да се прилага спрямо превозни средства, принадлежащи към територията на друга държава-членка, както и спрямо коли, принадлежащи към трета страна, но влизащи откъм територията на другата държава-членка. Позволени могат да бъдат само несистематични проверки, които не са селективни и се извършват като част от обичайното контролиране, а не са непременно насочени към удостоверяване на застраховката.
(7)
Член 4, буква а) от Директива 72/166/ЕИО позволява на държава-членка да действа в нарушение на общото задължение за застраховка по отношение на автомобили, принадлежащи на определени физически, обществени или частни лица. При инциденти, причинени от такива превозни средства, държавата-членка, извършваща това нарушение, трябва да посочи администрацията или органа, които да компенсират щетите на пострадалите, нанесени в друга държава-членка. За да се гарантира, че дължимото обезщетение се изплаща не само на пострадалите при инциденти от такива автомобили зад граница, но и на жертвите на катастрофи в държавата-членка, към която принадлежи превозното средство, независимо дали са жители на тази страна, гореспоменатият член трябва да претърпи още изменения. Държавите-членки следва да гарантират, че списъкът на лица, освободени от задължителна застраховка, и администрацията или органите, отговорни за обезщетението на пострадалите при инциденти с такива коли, са предадени на Комисията за обнародване.
(8)
Член 4, буква б) от Директива 72/166/ЕИО позволява на държава-членка да действа в нарушение на общото задължение за застраховка по отношение на определени видове автомобили със специални номера. В този случай на другите държави-членки им е разрешено да изискват, при влизане в тяхната територия, валидна зелена карта или граничен застрахователен договор, за да се гарантират обезщетенията на пострадалите, които биха могли да бъдат причинени от тези коли, влизащи в страната. Но тъй като премахването на граничния контрол в рамките на Общността означава, че не може да се удостовери застраховането на автомобилите, преминаващи през граница, обезщетението на пострадалите от инциденти в чужбина не може вече да бъде гарантирано. Освен това трябва да се осигури обезщетенията да се изплащат не само на пострадалите от инциденти, причинени от тези коли зад граница, но и в самата държава-членка, към която принадлежи превозното средство. За тази цел държавите-членки следва да третират пострадалите при инциденти, причинени от тези коли, по същия начин както жертвите на катастрофи, причинени от незастраховани автомобили. И наистина, както предвижда Директива 84/5/ЕИО, обезщетенията на пострадали от инциденти, причинени от незастраховани коли, следва да се изплащат от органите за обезщетения в държавата-членка, където е станала злополуката. Там, където се извършват плащания на пострадали при инциденти, причинени от автомобили, предмет на нарушение на директивата, органът, изплащащ обезщетението, трябва да разполага с жалба срещу органа на държавата-членка, към която принадлежи превозното средство. След период от пет години от влизането в сила на тази директива Комисията следва, ако е приемливо, с оглед на опита относно изпълнението и прилагането на това нарушение, да внесе предложения за неговата подмяна или анулиране. Съответното условие на Директива 2000/26/ЕО също следва да се отмени.
(9)
С цел да се уточни обхватът на директивите за автомобилни застраховки в съответствие с член 299 от Договора, указанието за неевропейската територия на държавите-членки в член 6 и член 7, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО следва да се заличи.
(10)
Задълженията на държавите-членки да гарантират застрахователно покритие поне по отношение на определени минимални суми представлява важен елемент от защитата на пострадалите. Предвидените минимални суми в Директива 84/5/ЕИО следва не само да се осъвременяват с оглед на инфлацията, но и да се увеличават в реални условия, за да се подобри защитата на пострадалите. Минималното покритие за ранено лице следва да се изчисли така, че да обезщети напълно и справедливо всички пострадали, получили сериозни наранявания, като се вземе предвид ниският брой инциденти с няколко жертви и малкото инциденти с няколко жертви, получили много сериозни наранявания, по време на една и съща случка. Минималното покритие от 1 000 000 EUR на човек или 5 000 000 EUR за иск, без значение какъв е броят на пострадалите, е разумна и приемлива сума. С оглед да се улесни въвеждането на тези минимални суми трябва да се въведе преходен период от пет години от датата на прилагане на тази директива. Държавите-членки следва да увеличат своите покрития поне до половината от тези суми до 30 месеца от датата на прилагане.
(11)
С цел да се гарантира, че минималното покритие няма да ерозира във времето следва да се въведе клауза за периодично ревизиране, като се използва за отправна точка европейският индекс на потребителските цени (EICP), обнародван от Евростат, предвиден в Регламент (ЕО) № 2494/95 на Съвета от 23 октомври 1995 г. относно хармонизираните индекси на потребителските цени (8). Трябва да се установят процедурни правила, управляващи това ревизиране.
(12)
Директива 84/5/ЕИО, която дава възможност на държавите-членки, с цел предотвратяване на измама, да ограничават или изключват плащания от страна на обезщетителния орган в случай на щети върху имуществото вследствие инцидент с неизвестно превозно средство, в някои случаи може да възпрепятства законното обезщетение на пострадалите. Възможността за ограничаване или изключване на обезщетения въз основа на това, че автомобилът е неизвестен, не следва да се прилага там, където органът е изплатил обезщетение за значителни наранявания на някое пострадало лице при същия инцидент, в който са били нанесени щети върху имуществото. Държавите-членки могат да предвидят допълнителни плащания до ограничението, предвидено в споменатата директива, за които може да са отговорни пострадалите от щетите на имуществото. Размерът на нараняванията на пострадалите, считан за значителен, следва да се определя от националното законодателство или административните разпоредби на държавата-членка, в която е станал инцидентът. При установяване на този размер държавата-членка може да вземе предвид, inter alia, дали нараняването е изисквало болнично лечение.
(13)
Понастоящем опция, съдържаща се в Директива 84/5/ЕИО, дава възможност на държавите-членки да разрешават допълнителни плащания до определен лимит, за които може да е задължено пострадалото лице при инцидент с щети върху имуществото, нанесени от неизвестно превозно средство. Тази опция несправедливо намалява защитата на пострадалите и създава дискриминация по отношение на жертвите при други инциденти. Следователно не следва повече да се разрешава.
(14)
Втората директива 88/357/ЕИО на Съвета от 22 юни 1988 г. относно координацията на законови, подзаконови и административни разпоредби, отнасящи се до прякото застраховане, различно от животозастраховането, и формулираща разпоредби за улесняване ефективното упражняване на свобода и за предоставяне на услуги (9), трябва да се измени с оглед да се позволи на клоновете на застрахователното дружество да станат представители по отношение на автомобилните застраховки, както вече става при другите застрахователни услуги, различни от автомобилните.
(15)
Включването на пътниците в превозното средство в застрахователното покритие е важна придобивка на съществуващото законодателство. Целта на тази придобивка би била застрашена, ако националното законодателство или някоя клауза от застрахователния договор изключат пътниците от застрахователното покритие поради причина, че са знаели или би следвало да знаят, че шофьорът е бил под влияние на алкохол или друго опияняващо средство по време на произшествието. Пътникът не винаги е в състояние да оцени правилно нивото на опиянение на шофьора. Целта да се разубеждават хората да не карат кола, докато са под влиянието на алкохол или други подобни вещества, не може да се постигне чрез намаляване на застрахователното покритие за жертвите при пътни инциденти. Обхващането на такива пътници от задължителната автомобилна застраховка не изключва отговорността, която те може да носят съгласно приложимото национално законодателство, нито може да предреши нивото на сумата, отпусната за щетите при конкретен инцидент.
(16)
Неимуществените и имуществените вреди на пешеходци, велосипедисти и други лица, които не използват моторни превозни средства, които обикновено са най-слабата страна при произшествия, следва да бъдат обхванати от задължителната застраховка на превозното средство, участващо в инцидента, и да имат право на обезщетение съгласно националното гражданско занодателство. Това условие не засяга гражданската отговорност или нивото на сумите, отпуснати за вреди, при определено произшествие съгласно националното законодателство.
(17)
Някои застрахователни предприятия вмъкват в застрахователните полици клаузи, според които договорът се прекратява, ако автомобилът остане извън държавата-членка, която го е регистрирала, за по-дълго време от определения период. Тази практика е в противоречие с принципа, посочен в Директива 90/232/ЕИО, според който задължителната автомобилна застраховка трябва да обхваща, на базата на единична премия, цялата територия на Общността. Следователно следва да се уточни, че застрахователното покритие остава в сила през цялото време на действие на договора, независимо дали превозното средство остава в друга държава-членка за известен период, без да накърнява задълженията съгласно националното законодателството на държавите-членки по отношение на регистрацията на колите.
(18)
Следва да се вземат мерки за улесняване на получаването на застрахователно покритие за автомобили, внасяни от една държава-членка в друга, въпреки че превозното средство още не е регистрирано в държавата-членка с крайно предназначение. Следва да се допусне едно временно нарушение на общото правило, определящо държавата-членка, изложена на риск. За период 30 дни от датата, на която автомобилът е бил доставен, наличен или изпратен на купувача, за страна, изложена на риск, следва да се счита държавата-членка.
(19)
Всяко лице, което желае да сключи нов застрахователен договор с друг застраховател, следва да бъде в състояние да обоснове своя инцидент и искове по силата на стария договор. Притежателят на полицата следва да има право по всяко време да изиска становище относно исковете или липсата на такива, включващи превозното средство или средства, обхванати от застрахователния договор за поне пет години преди договорните отношения. Застрахователното дружество или орган, определени от държавата-членка за осигуряване на задължителната застраховка или предоставяне на такива становища, следва да представят становището на притежателя на полицата до 15 дни от датата на иска.
(20)
С цел да се осигури необходимата защита на пострадалите при катастрофи държавите-членки не следва да позволяват на застрахователните дружества да разчитат на допълнителни плащания срещу засегнатата страна.
(21)
Правото да се позовава на застрахователния договор и той да се противопостави директно на застрахователното дружество е от голямо значение за осигуряването на жертвите от пътнотранспортни произшествия. Директива 2000/26/ЕО вече предвижда за пострадалите при пътнотранспортни произшествия, случили се в държава-членка, различна от държавата-членка, в която живее засегнатата страна, и които инциденти са били причинени от ползването на превозни средства, застраховани и принадлежащи към държава-членка с право на пряк иск срещу застрахователното дружество, осигуряващо покритие на лицето, задължено по гражданска отговорност. С цел улесняване ефикасното и бързо уреждане на исковете и с цел да се избегнат, доколкото е възможно, скъпите съдебни процедури, това право следва да обхваща всички жертви от пътнотранспортни произшествия.
(22)
С цел да се подобри защитата на пострадалите при пътнотранспортни произшествия процедурата за „разумно предложение“, предвидена в Директива 2000/26/ЕО, следва да включва всички видове пътнотранспортни произшествия. Същата процедура следва да се прилага, mutatis mutandis, в случаите, когато произшествието се урежда от системата от национални застрахователни служби, предвидена в Директива 72/166/ЕИО.
(23)
За да може засегнатата страна по-лесно да потърси обезщетение, информационните центрове, създадени съгласно Директива 2000/26/ЕО, не следва да се ограничават в предоставянето на информация във връзка с произшествията, включени в настоящата директива, а следва да могат да предоставят същата информация за всяко пътнотранспортно произшествие.
(24)
Съгласно член 11, параграф 2 във връзка с член 9, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 г. относно подсъдността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (10) пострадалите страни могат да завеждат съдебни дела срещу доставчика на застраховка за гражданска отговорност в държавата-членка, в която пребивават постоянно.
(25)
Тъй като Директива 2000/26/ЕО бе приета преди приемането на Регламент (ЕО) № 44/2001, който замени Брюкселската конвенция от 27 септември 1968 г. по същия проблем относно броя на държавите-членки, позоваването на тази конвенция в директивата следва съответно да се адаптира.
(26)
Директиви 72/166/ЕИО, 84/5/ЕИО, 88/357/ЕИО и 90/232/ЕИО на Съвета и Директива 2000/26/ЕО на Европейския парламент и на Съвета следва съответно да бъдат изменени.
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА
Член 1
Изменения на Директива 72/166/ЕИО
Директива 72/166/ЕИО се изменя, както следва:
1.
Член 1, параграф 4 се изменя, както следва:
а)
първото тире се заменя със следното:
„-
територията на държавата, в която превозното средство е регистрирано, независимо дали номерът е постоянен или временен, или“;
б)
добавя се следното тире:
„-
в случай че автомобилът няма регистрационен номер или има регистрационен номер, който не му съответства или вече не му съответства, и е участвал в катастрофа, територията на държавата, където е станал инцидентът, с цел уреждане на иск съгласно предвиденото в член 2, параграф 2, първо тире от настоящата директива или в член 1, параграф 4 от Втора директива 84/5/ЕИО на Съвета от 30 декември 1983 г. относно сближаване на законодателствата на държавите-членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства (11).
2.
Член 2, параграф 1 се заменя със следното:
„1. Държавите-членки се въздържат от извършване на проверки на застраховките „Гражданска отговорност“ по отношение на автомобили, принадлежащи на територията на друга държава-членка, и по отношение на автомобили, принадлежащи на трета страна, които влизат на тази територия от друга държава-членка. Въпреки това те могат да извършват несистемни проверки на застраховките, при условие че тези проверки не са дискриминиращи и се извършват като част от контролирането, а не непременно с цел проверка на застраховката.“
3.
Член 4 се изменя, както следва:
а)
в буква а), втора алинея:
i)
първото изречение се заменя със следното:
„Държавата-членка, намираща се в такова нарушение, взима съответните мерки, за да гарантира, че обезщетението се изплаща по отношение на всяка загуба или нараняване, причинени на нейната територия и на територията на други държави-членки от автомобили, принадлежащи на такива лица.“;
ii)
последното изречение се заменя със следното:
„Тя предава на Комисията списъка с лица, освободени от задължително застраховане, и властите или органите, отговорни за обезщетението. Комисията обнародва списъка.“;
б)
в буква б) втора алинея се заменя със следното:
„В този случай държавите-членки гарантират, че автомобилите, упоменати в първа алинея от настоящата буква, са третирани по същия начин както онези, за които не е било спазено застрахователното задължение, предвидено в член 3, параграф 1. Органът за обезщетенията на държавата-членка, в която е станало произшествието, подава жалба срещу гаранционния фонд, предвиден в член 1, параграф 4 от Директива 84/5/ЕИО, в държавата-членка, към която принадлежи превозното средство.
След период от пет години от датата на влизане в сила на Директива 2005/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 г. за изменение на Директиви 72/166/ЕИО, 84/5/ЕИО, 88/357/ЕИО и 90/232/ЕИО на Съвета и Директива 2000/26/ЕО на Европейския парламент и на Съвета, свързани със застраховката „Гражданска отговорност“ по отношение ползването на моторни превозни средства (12), държавите-членки докладват на Комисията за изпълнението и практическото приложение на тази буква. Комисията след проучването на тези доклади, ако е уместно, дава предложения за изменението или отмяната на това нарушение.
4.
В член 6 и член 7, параграф 1 изразът „или на неевропейската територия на държавата-членка“ се заличава.
Член 2
Изменения на Директива 84/5/EИО
Член 1 от Директива 84/5/EИО се заменя със следното:
„Член 1
1. Застраховката, посочена в член 3, параграф 1 от Директива 72/166/EИО, покрива задължително както имуществени щети, така и лични наранявания.
2. Без да се засягат всякакви по-високи гаранции, които държавите-членки могат да предвиждат, всяка държава-членка изисква застраховката да бъде задължителна поне по отношение на следните размери на покритие:
а)
в случай на телесно увреждане - минимален размер на покритие 1 000 000 EUR за пострадал или 5 000 000 EUR за иск, независимо от броя на пострадалите;
б)
в случай на имуществена щета - размер на покритието 1 000 000 EUR на иск, независимо от броя на пострадалите.
Ако е необходимо, държавите-членки могат да въведат преходен период до пет години от датата на прилагане на Директива 2005/14/EО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 г. за изменение на Директиви 72/166/EИО, 84/5/EИО, 88/357/EИО и 90/232/EИО, както и Директива 2000/26/EО на Европейския парламент и на Съвета относно застраховката гражданска отговорност по отношение на използването на МПС (13), в рамките на която да привеждат техните минимални размери на покритие в съответствие с размерите, предвидени в настоящия параграф.
Въвеждайки такъв преходен период, държавите-членки информират Комисията по този въпрос и посочват срока на валидност на преходния период.
В срок 30 месеца от датата на прилагане на Директива 2005/14/ЕО държавите-членки увеличават размера на гаранциите най-малко с половината от размера, предвиден в настоящия параграф.
3. На всеки пет години след влизане в сила на Директива 2005/14/ЕО или в края на всеки преходен период, съгласно посоченото в параграф 2, сумите, предвидени в настоящия параграф, се преразглеждат в съответствие с Европейския индекс на потребителските цени (ЕICP), съгласно предвиденото в Регламент (ЕО) № 2494/95 на Съвета от 23 октомври 1995 г. относно хармонизираните индекси на потребителските цени (14).
Размерът на сумите се регулира автоматично. Тези суми се увеличават чрез промяна на процента, посочен от ЕICP за съответния период, тоест петте години преди разглеждането, закръглени до кратно на 10 000 EUR.
Комисията съобщава на Европейския парламент и на Съвета коригираните размери на покритията и гарантира тяхното публикуване в Официален вестник на Европейския съюз.
4. Всяка държава-членка създава или упълномощава орган със задачата да предоставя обезщетение в размер поне до размерите на застрахователната отговорност за имуществена щета или за телесни увреждания, причинени от неидентифицирано превозно средство или такова, за което застрахователната отговорност, предвидена в параграф 1, не е била изпълнена.
Първа алинея не засяга правото на държавите-членки да разглеждат обезщетението от органа като субсидиарно или не и правото да включват условия за уреждане на искове между органа и лицето или лицата, носещи отговорност за произшествието, и другите застрахователи или органи за социално осигуряване, които трябва да обезщетят пострадалото лице за същата злополука. Въпреки това държавите-членки не могат да разрешават на органа да изплаща обезщетение, при условие че пострадалото лице докаже по някакъв начин, че отговорното лице не е в състояние или отказва да плати.
5. При всяко събитие пострадалото лице може да се обръща директно към органа, който на базата на информацията, предоставена от пострадалото лице по негово искане, се задължава да му дава добре аргументиран отговор относно плащането на всякакви обезщетения.
Въпреки това държавите-членки могат да изключат плащането на обезщетение от страна на този орган на лица, качили се доброволно в превозното средство, причинило щетата или увреждането, когато органът може да докаже, че те са знаели, че то е било незастраховано.
6. Държавите-членки могат да ограничат или да изключат плащане на обезщетение от страна на органа в случай на имуществена щета, причинена от неидентифицирано превозно средство.
Въпреки това, когато органът е изплатил обезщетение за сериозни телесни увреждания на всяко пострадало лице при същото произшествие, при което е била причинена имуществена щета от неидентифицирано превозно средство, държавите-членки не могат да изключат плащането на обезщетение за имуществена щета на основание, че превозното средство не е идентифицирано. Въпреки това държавите-членки могат да предвидят допълнително обезщетение, не по-голямо от 500 EUR, за което пострадалото лице, претърпяло имуществена щета, може да бъде отговорно.
Условията, при които телесните повреди се считат за сериозни, се определят от законодателството или административните разпоредби на държавите-членки, в които са станали произшествията. Във връзка с това държавите-членки могат да взимат под внимание, inter alia, дали увреждането е наложило болнични грижи.
7. Всяка държава-членка прилага своите законови, подзаконови и административни разпоредби по отношение на плащането на обезщетения от страна на органа, без да накърнява всякакви други практики, което е по-благоприятно за пострадалото лице.
Член 3
Изменение на Директива 88/357/ЕИО
Член 12а, параграф 4, четвърта алинея, второто изречение от Директива 88/357/ЕИО се заличава.
Член 4
Изменения на Директива 90/232/ЕИО
Директива 90/232/ЕИО се изменя, както следва:
1.
В член 1 между първия и втория параграф се добавя следният параграф:
„Държавите-членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всички законови разпоредби и всички договорни клаузи, съдържащи се в застрахователна полица, която не осигурява застрахователно покритие на пътник на основание, че той е знаел или е трябвало да знае, че шофьорът на превозното средство е бил под въздействието на алкохол или друго упойващо вещество по време на произшествието, се считат за невалидни по отношение на исковете на такъв пътник.“
2.
Добавя се член 1а:
„Член 1а
Застраховката, посочена в член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО, обхваща телесни увреждания и имуществени щети, претърпени от пешеходци, велосипедисти и други лица по пътя, които не използват моторни превозни средства, които вследствие на произшествие с участие на МПС имат право на обезщетение съгласно националното гражданско право. Настоящият член не засяга нито гражданската отговорност, нито размерите на щетите.“
3.
В член 2, първото тире се заменя със следното:
„-
покритие на базата на една застрахователна премия за целия срок на договора, цялата територия на Общността, включително за всеки период, през който превозното средство остава в друга държава-членка през срока на договора; и“.
4.
Добавят се следните членове:
„Член 4а
1. Чрез дерогация от член 2, буква г), второто тире от Директива 88/357/ЕИО (15), когато превозното средство се изпраща от една държава-членка в друга, за държава-членка, изложена на риск, се счита държавата-членка по местоназначение, веднага след приемане на доставката от купувача за срок от тридесет дни, дори ако превозното средство не е било регистрирано в държавата-членка по местоназначение.
2. В случай че превозното средство е участвало в произшествие през периода, посочен в параграф 1 от настоящия член, докато не е било застраховано, органът, посочен в член 1, параграф 4 от Директива 84/5/ЕИО, в държавата-членка по местоназначение е длъжен да плати обезщетението, предвидено в член 1 от горепосочената директива.
Член 4б
Държавите-членки гарантират, че притежателите на застрахователна полица имат право да искат по всяко време документ за исковете относно отговорността на трети лица, включващи превозното/ите средство/а, покрити от застрахователния договор, за срок, обхващащ най-малко последните пет години преди началото на договорните взаимоотношения, или относно липсата на такива искове. Застрахователното дружество или органът, определен от държавата-членка да предоставя задължителна застраховка или да дава такива протоколи, издава този документ на притежателя на полицата в срок 15 дни от датата на поискване.
Член 4в
Застрахователните дружества не разчитат на допълнителни плащания на засегнатата от произшествие страна, доколкото това касае застраховката, посочена в член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО.
Член 4г
Държавите-членки гарантират, че страните, засегнати от произшествие, причинено от превозно средство - обект на застраховката, посочена в член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО, има право на пряк иск срещу застрахователното дружество, осигуряващо лицето, отговорно по „Гражданска отговорност“.
Член 4д
Държавите-членки въвеждат процедурата, предвидена в член 4, параграф 6 от Директива 2000/26/ЕО (16) относно уреждане на всички искове за произшествия, причинени от застраховани превозни средства съгласно посоченото в член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО.
В случай на произшествия, които могат да се уредят чрез мрежата от национални застрахователни служби, предвидени в член 2, параграф 2 от Директива 72/166/ЕИО, държавите-членки въвеждат същата процедура като тази от член 4, параграф 6 от Директива 2000/26/ЕО. С цел прилагане на настоящата процедура, всяко позоваване на застрахователно дружество ще се тълкува като позоваване на националните застрахователни служби съгласно определението от член 1, точка 3 от Директива 72/166/ЕИО.
5.
Член 5, параграф 1 се заменя със следното:
„1. Държавите-членки гарантират, без да се засягат задълженията по Директива 2000/26/ЕО, че информационните центрове, основани или одобрени съгласно член 5 от настоящата директива, предоставят информацията, предвидена в посочения член, на всяка страна, замесена в пътнотранспортно произшествие, причинено от застраховано превозно средство съгласно посоченото в член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО.“
Член 5
Изменения на Директива 2000/26/ЕО
Директива 2000/26/ЕО се изменя, както следва:
1.
Добавя се съображение (16а):
„(16а)
Съгласно член 11, параграф 2, във връзка с член 9, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 г. относно подсъдността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (17) засегнатите страни могат да завеждат съдебни дела срещу доставчика на застраховка „Гражданска отговорност“ в държавата-членка, в която те пребивават постоянно.
2.
Член 4, параграф 8 се заменя със следното:
„8. Назначаването на представител по исковете само по себе си не представлява откриване на клон по смисъла на член 1, буква б) от Директива 92/49/ЕИО и представителят по исковете не се счита за дружество по смисъла на член 2, буква в) от Директива 88/357/ЕИО или:
-
дружество по смисъла на Конвенцията от Брюксел от 27 септември 1968 г. относно подсъдността и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (18) - по отношение на Дания,
-
дружество по смисъла на Регламент (ЕО) № 44/2001 - по отношение на другите държави-членки.
3.
В член 5, параграф 1, буква а) точка 2, ii) се заличава.
4.
Добавя се член 6а:
„Член 6а
Централен орган
Държавите-членки вземат всички необходими мерки, за да улеснят своевременното предоставяне на пострадалите, на техните застрахователи и пълномощници на основната информация, необходима за уреждане на исковете.
Тази основна информация се предоставя на разположение в електронен вид, където е необходимо, в централното хранилище на всяка държава-членка и е достъпна за страните по случая по тяхно изрично искане.“
Член 6
Прилагане
1. Държавите-членки прилагат необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобразят с настоящата директива най-късно до 11 юни 2007 г. Те незабавно информират Комисията за това.
Когато държавите-членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване.
Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
2. Държавите-членки могат, в съответствие с Договора, да поддържат или да въвеждат в сила разпоредби, които са по-благоприятни по отношение на засегнатата страна от разпоредбите, необходими за спазване на настоящата директива.
3. Държавите-членки съобщават на Комисията текстовете на разпоредбите от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 7
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила в деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 8
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Страсбург на 11 май 2005 година.
EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI 2005/14/EY,
annettu 11 päivänä toukokuuta 2005,
moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien neuvoston direktiivien 72/166/ETY, 84/5/ETY, 88/357/ETY ja 90/232/ETY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY muuttamisesta
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka
ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 47 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja kolmannen virkkeen, 55 artiklan sekä 95 artiklan 1 kohdan,
ottavat huomioon komission ehdotuksen (1),
ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (2),
noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä (3),
sekä katsovat seuraavaa:
(1)
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettava vakuutus (liikennevakuutus) on erityisen tärkeä Euroopan kansalaisille sekä vakuutuksenottajina että vahingon kärsijöinä. Se on merkittävä myös vakuutusyrityksille, sillä liikennevakuutukset ovat tärkeä osa yhteisön vahinkovakuutustoimintaa. Liikennevakuutus vaikuttaa myös henkilöjen ja ajoneuvojen vapaaseen liikkuvuuteen. Liikennevakuutuksen yhtenäismarkkinoiden vahvistamisen ja vakiinnuttamisen olisi sen vuoksi oltava yhteisön toiminnan keskeinen tavoite rahoituspalvelujen alalla.
(2)
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24 päivänä huhtikuuta 1972 annetulla neuvoston direktiivillä 72/166/ETY (4), moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30 päivänä joulukuuta 1983 annetulla toisella neuvoston direktiivillä 84/5/ETY (5), moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14 päivänä toukokuuta 1990 annetulla kolmannella neuvoston direktiivillä 90/232/ETY (6) ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä 16 päivänä toukokuuta 2000 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2000/26/EY (neljäs liikennevakuutusdirektiivi) (7) on jo edistetty huomattavasti yhtenäistämistä.
(3)
On tarpeen ajantasaistaa ja kehittää yhteisön liikennevakuutusjärjestelmää. Tämä tarve on vahvistettu vakuutusalan edustajien, kuluttajien ja vahingonkärsijöiden yhdistysten kuulemisissa.
(4)
Jotta vältetään direktiivin 72/166/ETY säännösten virheelliset tulkinnat ja helpotetaan vakuutusturvan hankkimista väliaikaisin rekisterikilvin varustetuille ajoneuvoille, ajoneuvon pysyvän kotipaikan määritelmän olisi viitattava sen valtion alueeseen, jonka rekisterikilpi ajoneuvossa on, riippumatta siitä, onko kilpi pysyvä vai väliaikainen.
(5)
Väärennetyin tai laittomin rekisterikilvin varustettujen ajoneuvojen pysyväksi kotipaikaksi katsotaan direktiivin 72/166/ETY mukaan alkuperäiset kilvet myöntäneen jäsenvaltion alue. Tämä sääntö merkitsee usein sitä, että kansallisten vakuutuksenantajien toimistojen on käsiteltävä sellaisten liikennevahinkojen taloudellisia seurauksia, joilla ei ole mitään yhteyttä jäsenvaltioon, johon ne ovat sijoittautuneet. Muuttamatta yleisperiaatetta, jonka mukaan ajoneuvon pysyvä kotipaikka määräytyy rekisterikilpien perusteella, olisi vahvistettava erityissääntö tilanteisiin, joissa vahingon on aiheuttanut rekisterikilvetön ajoneuvo tai ajoneuvo, jonka rekisterikilpi ei vastaa tai ei enää vastaa kyseistä ajoneuvoa. Tässä tapauksessa ja yksinomaan korvausvaatimuksen selvittämistä varten ajoneuvon pysyväksi kotipaikaksi olisi katsottava sen jäsenvaltion alue, jossa vahinko on tapahtunut.
(6)
Direktiivissä 72/166/ETY mainitun pistokoe-käsitteen tulkinnan ja soveltamisen helpottamiseksi asiaa koskevaa säännöstä olisi selkeytettävä. Liikennevakuutusten järjestelmällisen tarkastamisen kieltoa olisi sovellettava ajoneuvoihin, joiden pysyvä kotipaikka on toisen jäsenvaltion alueella, ja ajoneuvoihin, joiden pysyvä kotipaikka on kolmannen maan alueella ja jotka tulevat toisen jäsenvaltion alueelta. Vakuutusten tarkastaminen voidaan sallia vain, jos tarkastukset eivät ole järjestelmällisiä tai syrjiviä ja jos ne toteutetaan osana valvontaa, jonka yksinomaisena tarkoituksena ei ole vakuutusten tarkastaminen.
(7)
Direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan a kohdassa sallitaan jäsenvaltioiden poiketa yleisestä vakuuttamisvelvollisuudesta tietyille luonnollisille henkilöille tai julkisoikeudellisille tai yksityisoikeudellisille oikeushenkilöille kuuluvien ajoneuvojen osalta. Tällaisten ajoneuvojen aiheuttamien onnettomuuksien osalta kyseisen poikkeuksen tehneen jäsenvaltion on nimettävä viranomainen tai elin vastaamaan korvauksesta toisessa jäsenvaltiossa aiheutuneissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille. Edellä mainittua artiklaa olisi muutettava sen varmistamiseksi, että asianmukainen korvaus maksetaan sekä tällaisten ajoneuvojen ulkomailla aiheuttamissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille että myös sen jäsenvaltion alueella, jossa on ajoneuvon pysyvä kotipaikka, tapahtuneissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille, siitä riippumatta, asuvatko vahingon kärsineet kyseisen jäsenvaltion alueella. Lisäksi jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että luettelot pakollisen vakuutusvelvollisuuden ulkopuolelle jätetyistä henkilöistä ja tällaisten ajoneuvojen aiheuttamissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille maksettavista korvauksista vastaavista viranomaisista tai elimistä toimitetaan komissiolle julkaistaviksi.
(8)
Direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan b kohdassa sallitaan jäsenvaltioiden poiketa yleisestä vakuuttamisvelvollisuudesta tietyntyyppisten ajoneuvojen tai erityistyyppisellä rekisterikilvellä varustettujen ajoneuvojen osalta. Tällaisessa tapauksessa muut jäsenvaltiot saavat ajoneuvon tullessa niiden alueelle vaatia voimassa olevaa vihreää korttia tai rajavakuutussopimusta sen varmistamiseksi, että kyseisten ajoneuvojen mahdollisesti niiden alueella aiheuttamissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille maksetaan korvaus. Koska kuitenkin tarkastusten lopettaminen yhteisön sisärajoilla merkitsee sitä, ettei voida enää varmistaa, että rajaa ylittävät ajoneuvot ovat vakuutettuja, korvausten maksamista ulkomailla aiheutuneissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille ei voida enää taata. Lisäksi olisi varmistettava, että asianmukaiset korvaukset maksetaan sekä kyseisten ajoneuvojen ulkomailla aiheuttamissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille että myös siinä jäsenvaltiossa, jossa on ajoneuvon pysyvä kotipaikka, aiheutuneissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille. Tätä varten jäsenvaltioiden olisi kohdeltava näiden ajoneuvojen aiheuttamissa onnettomuuksissa vahingon kärsineitä samalla tavalla kuin vakuuttamattomien ajoneuvojen aiheuttamissa onnettomuuksissa vahingon kärsineitä. Direktiivissä 84/5/ETY säädetäänkin, että sen jäsenvaltion korvauselimen, jossa liikennevahinko on tapahtunut, on maksettava korvauksia vakuuttamattomien ajoneuvojen aiheuttamissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille. Jos korvauksia maksetaan sellaisten ajoneuvojen, joiden osalta poikkeus on myönnetty, aiheuttamissa onnettomuuksissa vahingon kärsineille, korvauselimen olisi voitava esittää korvausvaatimus sen jäsenvaltion korvauselimelle, jossa on ajoneuvon pysyvä kotipaikka. Jos se on tarkoituksenmukaista, komission olisi viiden vuoden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä tehtävä tämän poikkeussäännöksen täytäntöönpanosta ja soveltamisesta saadun kokemuksen perusteella ehdotuksia sen korvaamiseksi tai kumoamiseksi. Direktiivin 2000/26/EY vastaava säännös olisi myös kumottava.
(9)
Direktiivin 72/166/ETY 6 artiklassa ja 7 artiklan 1 kohdassa olevat viittaukset jäsenvaltioiden Euroopan ulkopuoliseen alueeseen olisi poistettava liikennevakuutusdirektiivien soveltamisalan selkeyttämiseksi perustamissopimuksen 299 artiklan mukaiseksi.
(10)
Jäsenvaltioiden velvollisuus taata vakuutusturva vähintään tiettyjen vähimmäismäärien osalta on tärkeä seikka vahingon kärsineiden suojan varmistamisessa. Direktiivissä 84/5/ETY säädetyt vastuun vähimmäismäärät olisi ajanmukaistettava inflaation huomioon ottamiseksi, mutta myös niiden reaaliarvoa olisi korotettava vahingon kärsineiden suojan parantamiseksi. Vakuutusturvan vähimmäismäärä henkilövahingoissa olisi määriteltävä sellaiseksi, että korvaus kaikille vahingon kärsineille, jotka ovat saaneet hyvin vakavia vammoja, on täysimääräinen ja oikeudenmukainen, ottaen samalla huomioon, että useita uhreja tuottavat onnettomuudet ovat harvinaisia ja että vain pienessä määrässä vahinkotapauksia useampi onnettomuuden uhri saa hyvin vakavia vammoja. 1 000 000 euroa vahingon kärsinyttä kohden tai 5 000 000 euroa vahinkotapausta kohden riippumatta vahingon kärsineiden lukumäärästä on vakuutusturvan järkevä ja kohtuullinen vähimmäismäärä. Kyseisten vähimmäismäärien käyttöönoton helpottamiseksi olisi vahvistettava tämän direktiivin täytäntöönpanopäivästä alkava viiden vuoden siirtymäkausi. Jäsenvaltioiden olisi korotettava vähimmäismääränsä vähintään puoleen kyseisestä tasosta kolmenkymmenen kuukauden kuluessa tämän direktiivin voimaantulopäivästä.
(11)
Sen varmistamiseksi, ettei turvan vähimmäismäärä pienene ajan myötä, säännöksiin olisi lisättävä lauseke säännöllisistä tarkistuksista, jotka perustuvat yhdenmukaistetuista kuluttajahintaindekseistä 23 päivänä lokakuuta 1995 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 2494/95 (8) säädettyyn Euroopan yhteisöjen tilastotoimiston julkaisemaan kuluttajahintaindeksiin. On tarpeen laatia tällaista tarkistusta koskevat menettelysäännöt.
(12)
Direktiivi 84/5/ETY, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat petoksen estämiseksi rajoittaa korvausten maksamista tai vapauttaa korvauselimen suorittamasta korvausta omaisuusvahingosta, jonka on aiheuttanut tuntematon ajoneuvo, voi eräissä tapauksissa estää vahingon kärsineitä saamasta oikeutettua korvausta. Tätä mahdollisuutta rajoittaa korvausta tai vapauttaa suorittamasta korvausta sen perusteella, että ajoneuvoa ei tunnisteta, ei olisi sovellettava tapauksissa, joissa elin on maksanut korvauksia vakavista henkilövahingoista jollekin samassa omaisuusvahinkoja aiheuttaneessa onnettomuudessa vahingon kärsineelle. Jäsenvaltiot voivat säätää enintään kyseisessä direktiivissä vahvistetun suuruisesta omavastuusta, joka on omaisuusvahingon kärsijän vastuulla. Edellytykset, joiden perusteella henkilövahinkojen katsotaan olevan vakavia, olisi määritettävä sen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön tai hallinnollisten määräysten mukaisesti, jossa onnettomuus tapahtuu. Näitä edellytyksiä määriteltäessä jäsenvaltiot voivat ottaa huomioon muun muassa sen, onko vahinko edellyttänyt sairaalahoitoa.
(13)
Tällä hetkellä direktiivin 84/5/ETY mukaan jäsenvaltiot voivat määrätä enintään tietynsuuruisen omavastuun vahingon kärsineille, kun vakuuttamaton ajoneuvo aiheuttaa omaisuusvahingon. Tämä mahdollisuus perusteetta alentaa vahingon kärsineiden suojaa ja johtaa syrjintään muissa onnettomuuksissa vahingon kärsineisiin nähden. Tätä mahdollisuutta ei tulisi siksi enää sallia.
(14)
Muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, 22 päivänä heinäkuuta 1988 annettua toista neuvoston direktiiviä 88/357/ETY (9) olisi muutettava, jotta vakuutusyritysten sivukonttorit voisivat olla edustajia liikennevakuutustoiminnassa, kuten ne nykyisin jo ovat muilla vakuutustoiminnan aloilla.
(15)
Ajoneuvon kaikkien matkustajien sisällyttäminen vakuutusturvan piiriin on nykyisen lainsäädännön huomattava saavutus. Tämä tavoite vaarantuisi, jos kansallisessa lainsäädännössä tai jossakin vakuutussopimuksen sisältämässä sopimuslausekkeessa suljetaan vakuutusturvan ulkopuolelle matkustajat, jotka tiesivät tai joiden olisi pitänyt tietää ajoneuvon kuljettajan olleen alkoholin tai muun huumaavan aineen vaikutuksen alaisena onnettomuuden sattuessa. Matkustaja ei yleensä pysty arvioimaan asianmukaisesti kuljettajan päihtymyksen tasoa. Tavoitetta estää kuljettajia ajamasta huumaavien aineiden vaikutuksen alaisina ei saavuteta alentamalla vahingon kärsineiden matkustajien vakuutusturvaa. Tällaisten matkustajien kuuluminen ajoneuvon pakollisen liikennevakuutuksen piiriin ei vaikuta heidän mahdolliseen sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaiseen vastuuseensa eikä tietyn onnettomuuden takia maksettavien vahingonkorvausten määrään.
(16)
Jalankulkijoille, pyöräilijöille sekä muille motorisoimattomille tienkäyttäjille, jotka yleensä ovat liikenneonnettomuuden heikoimpia osapuolia, aiheutuneiden henkilö- ja omaisuusvahinkojen olisi kuuluttava onnettomuudessa osallisena olevan ajoneuvon pakollisen vakuutuksen piiriin, jos he ovat kansallisen siviilioikeuden nojalla oikeutettuja korvaukseen. Tämä säännös ei vaikuta kansallisen lainsäädännön mukaiseen siviilioikeudelliseen vastuuseen eikä vahingonkorvausten määrään yksittäisen onnettomuuden osalta.
(17)
Jotkin vakuutusyritykset sisällyttävät vakuutussopimuksiin ehtoja, joiden perusteella sopimus ei ole voimassa, jos ajoneuvo on määrättyä aikaa kauemmin rekisteröintijäsenvaltion ulkopuolella. Käytäntö on ristiriidassa direktiivissä 90/232/ETY vahvistetun periaatteen kanssa, jonka mukaan pakollisen liikennevakuutuksen on yhden vakuutusmaksun perusteella oltava voimassa koko yhteisön alueella. Olisi sen vuoksi täsmennettävä, että vakuutusturvan on oltava voimassa koko sopimuskauden ajan riippumatta siitä, onko ajoneuvo määrätyn ajan toisessa jäsenvaltiossa, rajoittamatta jäsenvaltioiden kansallisen lainsäädännön mukaisia velvollisuuksia ajoneuvojen rekisteröinnin osalta.
(18)
Olisi ryhdyttävä toimiin vakuutusturvan saamisen helpottamiseksi toisesta jäsenvaltiosta maahantuodulle ajoneuvolle, vaikka ajoneuvoa ei ole vielä rekisteröity määränpääjäsenvaltiossa. Olisi mahdollistettava tilapäinen poikkeus yleissäännöstä, jolla määritetään, missä riski sijaitsee. Jäsenvaltioksi, jossa riski sijaitsee, olisi 30 päivän ajan ajoneuvon toimittamisesta tai lähettämisestä ostajalle tai saattamisesta ostajan saataville katsottava määränpääjäsenvaltio.
(19)
Sen, joka haluaa ottaa uuden liikennevakuutuksen toisesta vakuutusyrityksestä, olisi voitava osoittaa aikaisemman sopimuksensa aikaiset onnettomuus- ja korvausvaatimustiedot. Vakuutuksenottajalla olisi oltava oikeus pyytää milloin tahansa vähintään viideltä sopimussuhteen viimeksi kuluneelta vuodelta todistus korvausvaatimuksista, jotka koskevat kyseisen vakuutussopimuksen kattamaa ajoneuvoa tai kattamia ajoneuvoja, tai siitä, ettei tällaisia vaatimuksia ole ollut. Vakuutusyhtiön tai elimen, jonka jäsenvaltio on mahdollisesti nimennyt tarjoamaan pakollisia vakuutuksia tai antamaan kyseisiä todistuksia, olisi toimitettava tällainen todistus vakuutuksenottajalle 15 päivän kuluessa pyynnöstä.
(20)
Moottoriajoneuvo-onnettomuuksissa vahingon kärsineiden asianmukaisen suojan varmistamiseksi jäsenvaltioiden ei pitäisi sallia vakuutusyritysten periä omavastuuosuutta vahingon kärsineeltä.
(21)
Oikeus vedota vakuutussopimukseen ja vaatia korvausta suoraan vakuutusyritykseltä on erittäin tärkeä moottoriajoneuvo-onnettomuudessa vahingon kärsineen suojan kannalta. Direktiivissä 2000/26/EY jo säädetään, että jos onnettomuus on sattunut muussa jäsenvaltiossa kuin missä vahingon kärsinyt asuu ja on aiheutunut sellaisen ajoneuvon käytöstä, joka on vakuutettu ja jolla on pysyvä kotipaikka jossakin jäsenvaltiossa, vahingon kärsineellä on oikeus vaatia korvausta suoraan vahinkovastuussa olevan henkilön vakuutusyritykseltä. Korvausvaatimusten tehokkaan ja nopean käsittelyn helpottamiseksi ja kalliiden oikeuskäsittelyjen välttämiseksi tämä oikeus olisi ulotettava koskemaan kaikkia moottoriajoneuvo-onnettomuuksissa vahingon kärsineitä.
(22)
Moottoriajoneuvo-onnettomuudessa vahingon kärsineiden suojan parantamiseksi direktiivissä 2000/26/EY säädettyä perusteltua korvaustarjousta koskeva menettely olisi ulotettava koskemaan kaikkia moottoriajoneuvo-onnettomuuksia. Samaa menettelyä olisi sovellettava tarvittavin muutoksin, jos onnettomuus käsitellään direktiivissä 72/166/ETY säädetyllä kansallisten vakuutuksenantajien toimistojen järjestelmällä.
(23)
Jotta vahingon kärsineiden on helpompi hakea korvausta, direktiivin 2000/26/EY mukaisesti perustettujen tietokeskusten olisi voitava antaa tietoja ei ainoastaan kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvista onnettomuuksista vaan myös samanlaisia tietoja kaikista moottoriajoneuvo-onnettomuuksista.
(24)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22 päivänä joulukuuta 2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (10) 11 artiklan 2 kohdan sekä 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla voi vahingon kärsinyt nostaa kanteen vastuuvakuutuksen antajaa vastaan siinä jäsenvaltiossa, jossa hänen kotipaikkansa on.
(25)
Koska direktiivi 2000/26/EY annettiin ennen 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn, samaa asiaa koskeneen Brysselin yleissopimuksen joidenkin jäsenvaltioiden osalta korvanneen asetuksen (EY) N:o 44/2001 antamista, tuon direktiivin viittaukset kyseiseen yleissopimukseen olisi mukautettava vastaavasti.
(26)
Näin ollen olisi muutettava vastaavasti neuvoston direktiivejä 72/166/ETY, 84/5/ETY, 88/357/ETY ja 90/232/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2000/26/EY,
OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN:
1 artikla
Direktiivin 72/166/ETY muuttaminen
Muutetaan direktiivi 72/166/ETY seuraavasti:
1)
Muutetaan 1 artiklan 4 kohta seuraavasti:
a)
Korvataan ensimmäinen luetelmakohta seuraavasti:
”-
sen valtion aluetta, jonka rekisterikilpi ajoneuvossa on, riippumatta siitä, onko kilpi pysyvä vai väliaikainen; tai”
;
b)
Lisätään luetelmakohta seuraavasti:
”-
jos liikennevahingossa osallisena olevalla ajoneuvolla ei ole rekisterikilpeä tai rekisterikilpi ei vastaa tai ei enää vastaa ajoneuvoa, sen valtion aluetta, jossa liikennevahinko tapahtui, korvausvaatimuksen käsittelemiseksi tämän direktiivin 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan tai moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30 päivänä joulukuuta 1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY (11) 1 artiklan 4 kohdan mukaisesti;
2)
Korvataan 2 artiklan 1 kohta seuraavasti:
”1. Jäsenvaltioiden on oltava tarkastamatta sellaisten ajoneuvojen liikennevakuutuksia, joiden pysyvä kotipaikka on jonkin toisen jäsenvaltion alueella, ja sellaisten ajoneuvojen liikennevakuutuksia, joiden pysyvä kotipaikka on kolmannen maan alueella ja jotka saapuvat niiden alueelle toisen jäsenvaltion alueelta. Ne voivat kuitenkin muuten kuin järjestelmällisesti tarkastaa vakuutuksia edellyttäen, että tarkastukset eivät ole syrjiviä ja että ne toteutetaan osana valvontaa, jonka yksinomaisena tarkoituksena ei ole vakuutusten tarkastaminen.”
;
3)
Muutetaan 4 artikla seuraavasti:
a)
a alakohdan toisessa alakohdassa:
i)
Korvataan ensimmäinen virke seuraavasti:
”Tällaisen poikkeuksen tekevän jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että korvausta maksetaan vahingoista tai vammoista, joita näille henkilöille kuuluvat ajoneuvot ovat aiheuttaneet sen alueella ja muiden jäsenvaltioiden alueilla.”
;
ii)
Korvataan viimeinen virke seuraavasti:
”Sen on ilmoitettava komissiolle luettelo henkilöistä, jotka ovat vapautettuja liikennevakuutuksesta, sekä korvauksesta vastaavista viranomaisista tai elimistä. Komissio julkaisee luettelon.”
;
b)
Korvataan b alakohdan toinen alakohta seuraavasti:
”Siinä tapauksessa jäsenvaltioiden on varmistettava, että tämän kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainittuja ajoneuvoja kohdellaan samalla tavalla kuin ajoneuvoja, joita ei ole vakuutettu 3 artiklan 1 kohdassa säädetyn mukaisesti. Sen jäsenvaltion korvauselin, jossa liikennevahinko on tapahtunut, voi sen jälkeen esittää korvausvaatimuksen direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan 4 kohdassa säädetylle takuurahastolle siinä jäsenvaltiossa, jossa on ajoneuvon pysyvä kotipaikka.
Jäsenvaltioiden on viiden vuoden kuluttua moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien neuvoston direktiivien 72/166/ETY, 84/5/ETY, 88/357/ETY ja 90/232/ETY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY muuttamisesta 11 päivänä toukokuuta 2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/14/EY (12) voimaantulosta annettava komissiolle selvitys tämän kohdan täytäntöönpanosta ja sen soveltamisesta käytännössä. Tarkasteltuaan näitä selvityksiä komissio esittää tarvittaessa ehdotuksia kyseisen poikkeuksen korvaamiseksi tai sen kumoamiseksi.
4)
Poistetaan 6 artiklasta ilmaisu ”tai jäsenvaltion Euroopan ulkopuolisella alueella” ja 7 artiklan 1 kohdasta ilmaisu ”tai jonkin jäsenvaltion Euroopan ulkopuolisella alueella”.
2 artikla
Direktiivin 84/5/ETY muuttaminen
Korvataan direktiivin 84/5/ETY 1 artikla seuraavasti:
”1 artikla
1. Direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun liikennevakuutuksen on aina katettava sekä omaisuusvahingot että henkilövahingot.
2. Jäsenvaltioiden on vaadittava, tämän kuitenkaan rajoittamatta niiden oikeutta vahvistaa korkeampia vastuurajoja, että vakuutuksen on katettava vähintään seuraavat määrät:
a)
henkilövahingon ollessa kyseessä vakuutusturvan vähimmäismäärä on 1 000 000 euroa vahingon kärsinyttä kohden tai 5 000 000 euroa vahinkotapausta kohden riippumatta vahingon kärsineiden lukumäärästä,
b)
omaisuusvahingon ollessa kyseessä 1 000 000 euroa vahinkotapausta kohden riippumatta vahingon kärsineiden lukumäärästä.
Tarvittaessa jäsenvaltiot voivat vahvistaa enintään viiden vuoden siirtymäajan, joka alkaa moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien neuvoston direktiivien 72/166/ETY, 84/5/ETY, 88/357/ETY ja 90/232/ETY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY muuttamisesta 11 päivänä toukokuuta 2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/14/EY (13) täytäntöönpanopäivästä ja jonka kuluessa niiden on mukautettava vakuutusturvan vähimmäismäärät tässä kohdassa edellytettyihin määriin.
Jäsenvaltioiden, jotka ottavat käyttöön edellä tarkoitetun siirtymäajan, on ilmoitettava asiasta komissiolle ja mainittava siirtymäajan kesto.
Jäsenvaltioiden on 30 kuukauden kuluessa direktiivin 2005/14/EY täytäntöönpanopäivästä korotettava vastuumääriä vähintään puoleen tässä kohdassa säädetyistä tasoista.
3. Direktiivin 2005/14/EY tultua voimaan tai 2 kohdassa tarkoitetun siirtymäajan päätyttyä kyseisessä kohdassa tarkoitetut määrät on tarkistettava joka viides vuosi yhdenmukaistetuista kuluttajahintaindekseistä 23 päivänä lokakuuta 1995 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 2494/95 (14) säädetyn Euroopan kuluttajahintaindeksin mukaisesti.
Määrät mukautetaan ilman eri toimenpidettä. Määriä korotetaan Euroopan kuluttajahintaindeksissä kyseisenä aikana, eli tarkistusta välittömästi edeltävinä viitenä vuonna, tapahtuneen prosentuaalisen muutoksen verran, ja arvo pyöristetään ylöspäin lähimpään 10 000 eurolla jaolliseen määrään.
Komission on ilmoitettava neuvostolle ja Euroopan parlamentille tarkistetut vastuumäärät ja varmistettava, että ne julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
4. Jokaisen jäsenvaltion on perustettava tai valtuutettava elin suorittamaan korvausta ainakin vakuuttamisvelvollisuuden vastuurajoihin saakka omaisuusvahingoista tai henkilövahingoista, jotka on aiheuttanut tuntematon ajoneuvo tai ajoneuvo, jonka osalta ei ole täytetty 1 kohdassa tarkoitettua vakuuttamisvelvollisuutta.
Ensimmäisessä alakohdassa ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta pitää elimen suorittamaa korvausta ensisijaisena tai toissijaisena eikä oikeutta järjestää korvausvaatimusten sovittelua kyseisen elimen ja vahingosta korvausvastuussa olevan henkilön tai olevien henkilöiden ja muiden vakuutuksenantajien tai sosiaaliturvalaitosten välillä, joilta vaaditaan korvausta vahingon kärsineelle samasta vahingosta. Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa sallia elimen asettavan korvauksen maksamisen ehdoksi, että vahingon kärsijän on jollakin tavoin osoitettava vastuussa olevan henkilön olevan kyvytön maksamaan tai kieltäytyvän maksamasta.
5. Kaikissa tapauksissa vahingon kärsinyt voi kääntyä suoraan elimen puoleen, joka on vahingon kärsineeltä pyytämänsä tiedot saatuaan velvollinen antamaan tälle perustellun päätöksen korvauksen suorittamisesta.
Jäsenvaltiot voivat kuitenkin vapauttaa elimen maksamasta korvausta sellaisten henkilöiden vahingoista, jotka ovat vapaaehtoisesti nousseet vahingon tai vamman aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos elin voi osoittaa näiden tienneen ajoneuvon olevan vakuuttamaton.
6. Jäsenvaltiot voivat vapauttaa elimen korvauksen suorittamisesta tai rajoittaa korvauksen maksamista, jos kyseessä on tuntemattoman ajoneuvon aiheuttama omaisuusvahinko.
Jos elin on kuitenkin saman liikennevahingon, jossa tuntematon ajoneuvo aiheutti omaisuusvahinkoja, uhrille maksanut korvausta merkittävistä henkilövahingoista, jäsenvaltiot eivät voi vapauttaa elintä korvauksen maksamisesta omaisuusvahingoista sillä perusteella, että ajoneuvo on tuntematon. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää enintään 500 euron omavastuusta, joka on omaisuusvahingon kärsijän vastuulla.
Edellytykset, joiden perusteella henkilövahinkojen katsotaan olevan merkittäviä, on määritettävä sen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön tai hallinnollisten määräysten mukaisesti, jossa liikennevahinko tapahtuu. Tässä yhteydessä jäsenvaltiot voivat ottaa huomioon muun muassa sen, onko vahinko edellyttänyt sairaalahoitoa.
7. Jokaisen jäsenvaltion on sovellettava lakejaan, asetuksiaan ja hallinnollisia määräyksiään elimen suorittamiin korvauksiin, tämän kuitenkaan rajoittamatta muun vahingon kärsineelle edullisemman käytännön soveltamista.
3 artikla
Direktiivin 88/357/ETY muuttaminen
Kumotaan direktiivin 88/357/ETY 12 a artiklan 4 kohdan neljännen alakohdan toinen virke.
4 artikla
Direktiivin 90/232/ETY muuttaminen
Muutetaan direktiivi 90/232/ETY seuraavasti:
1)
Lisätään 1 artiklaan ensimmäisen ja toisen kohdan väliin kohta seuraavasti:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että mitään lakisääteistä määräystä tai vakuutuskirjan sisältämää sopimuslauseketta, jolla evätään korvaus matkustajalta sillä perusteella, että hän tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää, että ajoneuvon kuljettaja oli liikennevahingon aiheutuessa alkoholin tai muun huumaavan aineen vaikutuksen alaisena, ei sovelleta tällaisen matkustajan korvausvaatimuksiin.”
2)
Lisätään artikla seuraavasti:
”1 a artikla
Direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vakuutuksen on katettava sellaisille jalankulkijoille, pyöräilijöille sekä muille motorisoimattomille tienkäyttäjille aiheutuneet henkilö- ja omaisuusvahingot, jotka sellaisen liikennevahingon seurauksena, jossa moottoriajoneuvo on osallisena, ovat oikeutettuja korvaukseen kansallisen yksityisoikeuden mukaisesti. Tämä artikla ei vaikuta siviilioikeudelliseen vastuuseen eikä vahingonkorvauksen määrään.”
3)
Korvataan 2 artiklan ensimmäinen luetelmakohta seuraavasti:
”-
kattavat yhden vakuutusmaksun perusteella ja koko sopimuskauden ajan koko yhteisön alueen, mukaan lukien ajan, jonka ajoneuvo on sopimuskauden aikana toisessa jäsenvaltiossa, ja”
4)
Lisätään 4 a - 4 e artikla seuraavasti:
”4 a artikla
1. Poiketen siitä, mitä säädetään direktiivin 88/357/ETY (15) 2 artiklan d alakohdan toisessa luetelmakohdassa, jos ajoneuvo on toimitettu toisesta jäsenvaltiosta toiseen, jäsenvaltioksi, jossa riski sijaitsee, on katsottava ajoneuvon määränpääjäsenvaltio 30 päivän ajan siitä lähtien, kun ostaja on hyväksynyt toimituksen, vaikka ajoneuvoa ei olisi virallisesti rekisteröity määränpääjäsenvaltiossa.
2. Siinä tapauksessa, että vakuuttamaton ajoneuvo on osallisena liikennevahingossa tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna aikana, direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu elin ajoneuvon määränpääjäsenvaltiossa on korvausvelvollinen sanotun direktiivin 1 artiklan mukaisesti.
4 b artikla
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että vakuutuksenottajalla on milloin tahansa oikeus pyytää todistus kolmansien osapuolten korvausvaatimuksista, jotka koskevat kyseisen vakuutussopimuksen kattamaa ajoneuvoa tai ajoneuvoja, sopimussuhteen vähintään viideltä edelliseltä vuodelta tai todistus siitä, että korvausvaatimuksia ei ole ollut. Vakuutusyhtiön tai elimen, jonka jäsenvaltio on mahdollisesti nimennyt tarjoamaan pakollisia vakuutuksia tai antamaan kyseisiä todistuksia, on toimitettava tällainen todistus vakuutuksenottajalle 15 päivän kuluessa pyynnöstä.
4 c artikla
Vakuutusyhtiöt eivät saa määrätä onnettomuudessa vahingon kärsineelle omavastuuta direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vakuutuksen osalta.
4 d artikla
Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että vahingon kärsineillä on direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla vakuutetun ajoneuvon aiheuttamissa liikennevahingoissa oikeus vaatia korvausta suoraan vakuutusyritykseltä, joka on myöntänyt vahingon aiheuttajalle vastuuvakuutuksen.
4 e artikla
Jäsenvaltioiden on otettava käyttöön direktiivin 2000/26/EY (16) 4 artiklan 6 kohdassa säädetty menettely direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti vakuutetun ajoneuvon aiheuttamiin liikennevahinkoihin liittyvien korvausvaatimusten käsittelemiseksi.
Jos kyse on onnettomuuksista, jotka voidaan käsitellä direktiivin 72/166/ETY 2 artiklan 2 kohdassa säädetyllä kansallisten vakuutuksenantajain toimistojen järjestelmällä, jäsenvaltioiden on otettava käyttöön direktiivin 2000/26/EY 4 artiklan 6 kohdan mukainen menettely. Tämän menettelyn soveltamista varten kaikki viittaukset vakuutusyhtiöön ymmärretään viittaukseksi direktiivin 72/166/ETY 1 artiklan 3 kohdassa määriteltyihin kansallisiin vakuutuksenantajien toimistoihin.
5)
Korvataan 5 artiklan 1 kohta seuraavasti:
”1. Rajoittamatta niille direktiivin 2000/26/EY nojalla kuuluvia velvollisuuksia jäsenvaltioiden on varmistettava, että mainitun direktiivin 5 artiklan mukaisesti perustetut tai hyväksytyt tietokeskukset antavat kyseisessä artiklassa tarkoitetut tiedot kaikille niille, jotka ovat osallisina jossakin direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti vakuutetun ajoneuvon aiheuttamassa liikenneonnettomuudessa.”
5 artikla
Direktiivin 2000/26/EY muuttaminen
Muutetaan direktiivi 2000/26/EY seuraavasti:
1)
Lisätään johdanto-osan 16 a kappale seuraavasti:
”(16 a)
Vahingon kärsinyt voi tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22 päivänä joulukuuta 2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (17) 11 artiklan 2 kohdan nojalla, kun se luetaan yhdessä 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, nostaa kanteen vastuuvakuutuksen antajaa vastaan siinä jäsenvaltiossa, jossa hänen kotipaikkansa on.
2)
Korvataan 4 artiklan 8 kohta seuraavasti:
”8. Korvausedustajan nimeäminen ei sinänsä merkitse direktiivin 92/49/ETY 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetun sivukonttorin avaamista, eikä korvausedustajan myöskään katsota olevan direktiivin 88/357/ETY 2 artiklan c alakohdan mukainen toimipaikka tai
-
tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen (18) mukainen toimipaikka Tanskan osalta,
-
asetuksen (EY) N:o 44/2001 mukainen toimipaikka muiden jäsenvaltioiden osalta.
3)
Kumotaan 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan 2 alakohdan ii alakohta.
4)
Lisätään artikla seuraavasti:
”6 a artikla
Keskuselin
Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen helpottamiseksi, että korvausvaatimusten selvittämistä varten tarvittavat perustiedot ovat ajoissa vahingon kärsijöiden tai niiden vakuutusyritysten tai niiden laillisten edustajien saatavilla.
Nämä perustiedot on tarvittaessa saatettava saataville sähköisessä muodossa kussakin jäsenvaltiossa olevan keskusrekisterin kautta, ja niiden on oltava tapauksen asianosaisten saatavilla heidän nimenomaisesta pyynnöstään.”
6 artikla
Täytäntöönpano
1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamiseksi tarvittavat lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 11 päivänä kesäkuuta 2007. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan.
Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.
2. Jäsenvaltiot voivat perustamissopimuksen mukaisesti pitää voimassa tai saattaa voimaan säännöksiä, jotka ovat edullisempia vahingon kärsineelle kuin tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät säännökset.
3. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset komissiolle.
7 artikla
Voimaantulo
Tämä direktiivi tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
8 artikla
Osoitus
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.
Tehty Strasbourgissa 11 päivänä toukokuuta 2005.