KOMISSION PÄÄTÖS,
tehty 1 päivänä maaliskuuta 1995,
yritysten sosiaalikulujen alentamista Mezzogiornossa ja näistä kuluista tiettyjen siirtämistä verottajan vastattaviksi koskevista määräyksistä (Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (95/455/EY)
EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 93 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
on pyytänyt asianomaisia esittämään huomautuksensa 93 artiklan mukaisesti,
sekä katsoo, että
I
(1) Italian viranomaiset ilmoittivat komissiolle 8 päivänä lokakuuta 1992 päivätyllä kirjeellään ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti 8 päivänä syyskuuta 1992 annetusta lakiehdotuksesta N:o 1536, joka käsittelee muun muassa
- 1 artiklassa 1 päivänä maaliskuuta 1986 annetussa laissa N:o 64 säädetyn sosiaalikulujen pienentämisen uudelleenrahoitusta, mikä liittyy Mezzogiornon poikkeukselliseen toimenpidemenettelyyn,
- 2 artiklassa sosiaalikulujen niin kutsuttua "fiscalizzazionea" (siirtäminen verottajan vastattavaksi), jolla vahvistetaan myöhempi valikoiva sosiaalikulujen alentaminen Mezzogiornossa sijaitsevien yritysten eduksi.
Näitä toimenpiteitä olisi sovellettu 1 päivästä joulukuuta 1991 30 päivään marraskuuta 1992 1 artiklan osalta ja 1 päivästä tammikuuta 1992 31 päivään joulukuuta 1993 2 artiklan osalta. Lakiesityksellä korvattiin samaa asiaa koskeva 21 päivänä tammikuuta 1992 annettu asetus (decreto legge) N:o 14, jota ei ole ilmoitettu ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti, sellaisena kuin se on viimeksi uusittuna 21 päivänä heinäkuuta 1992 annetulla asetuksella (decreto legge), jota ei myöskään ole ilmoitettu ja jota vastaan komissio aloitti 25 päivänä kesäkuuta 1992 tekemällään päätöksellä (1) perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn.
(2) Koska kyseisiä asetuksia ei oltu muutettu laeiksi Italian perustuslaissa säädetyssä määräajassa ja koska ne oli ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisesti 18 päivänä marraskuuta 1992 tehdyllä päätöksellä (2) korvattu tarkasteltavana olevalla lakiehdotuksella N:o 1536, komissio totesi 25 päivänä kesäkuuta 1992 tehdyn päätöksensä muuttuneen aiheettomaksi ja aloitti ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn lakiehdotusta N:o 1536 vastaan kyseisten toimenpiteiden osalta.
Tämä päätös annettiin 18 päivänä marraskuuta 1992 tiedoksi Italialle, ja siitä tiedotettiin Euroopan yhteisöjen virallisen lehden välityksellä muille jäsenvaltioille ja kolmansille, joita asia koskee. Kuukauden määräaika annettiin huomautusten esittämiseksi sekä Italian hallitukselle että muille jäsenvaltioille ja kolmansille, joita asia koskee.
Mikään toinen jäsenvaltio tai kolmas osapuoli ei ole käyttänyt mahdollisuuttaan esittää huomautuksia. Italian hallitus pyysi ensin myönnetyn määräajan jatkamista. Eri tahojen kesken pidettiin tämän jälkeen useita kokouksia: 14 päivänä joulukuuta 1992, 11 päivänä helmikuuta 1993, 15 päivänä helmikuuta 1993, 1 päivänä heinäkuuta 1993, 4 päivänä helmikuuta 1994, 4 päivänä heinäkuuta 1994, 1 päivänä elokuuta 1994, 25 päivänä lokakuuta 1994, 24 päivänä marraskuuta 1994 ja 10 päivänä tammikuuta 1995. Toimivaltainen komission jäsen tapasi asian vuoksi Italian budjetti- ja taloussuunnitteluministerin 13 päivänä tammikuuta 1995.
II
(3) Edellä mainittu 1 päivänä maaliskuuta 1986 annettu laki N:o 64 todettiin komission päätöksellä 88/318/ETY (3) tietyin edellytyksin yhteismarkkinoille soveltuvaksi. Lakiin sisältyy muun muassa Italian viranomaisten mahdollisuus alentaa Mezzogiornon alueella sijaitsevien yritysten sosiaalikuluja. Italiassa sosiaalikulut ovat keskimäärin 45 prosenttia verotettavasta palkasta. Tarkasteltavana olevan edun muodostivat muun muassa muiden kuin maatalousyritysten osalta täydellinen vapautus kuluista työntekijän palkkausta seuraavien kymmenen ensimmäisen vuoden aikana jokaista uutta työpaikkaa kohden sekä verotettavasta palkasta 8,50 prosenttia vastaavasta yleisalennuksesta. Lisäksi sallittiin huomattavia lisäalennuksia työhönottopäivien mukaan. Tähän toimenpiteeseen 18 artiklassa tarkoitettu kokonaisbudjetti, joka kuului lain N:o 64 120 000 miljardin Italian liiran (60 000 miljoonan ecun) suuruiseen kokonaisbudjettiin, oli 30 000 miljardia Italian liiraa (15 000 miljoonaa ecua).
Italian viranomaiset ovat käyttäneet heille myönnettyjä sosiaalikuluihin liittyviä valtuuksia. He ovat näin ollen hyväksyneet vuosien kuluessa erilaisia säännöksiä, joiden ansiosta Mezzogiornon yritykset ovat voineet hyötyä yhtäjaksoisesti kaikista myönnetyistä alennuksista. Keskimääräinen alennus yritystä kohden (perustaso ja lisäalennukset) on ollut noin 20 prosenttia. Kun 30 000 miljardin kokonaisbudjetti oli käytetty loppuun vuonna 1989, toimenpidettä rahoitettiin uudelleen useilla säädöksillä, joista ei ilmoitettu ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti, yhteensä 8 188 miljardilla Italian liiralla (4 094 miljoonaa ecua). Komissio totesi 2 päivänä lokakuuta 1991 tekemällään päätöksellä nämä uudelleenrahoitukset yhteismarkkinoille soveltuviksi.
(4) Tarkasteltava olevan lakiehdotuksen 1 artiklassa jatketaan sosiaalikulujen alentamista Mezzogiornon osalta 1 päivästä joulukuuta 1991 30 päivään marraskuuta 1992, rajoitetaan täydellinen vapautus yhteen vuoteen, lasketaan yleisalennus 7,50 prosenttiin sekä rahoitetaan toimenpide uudelleen yhteensä 6 766 miljardilla Italian liiralla (3 383 miljoonalla eculla).
(5) Italian viranomaiset ovat 1970-luvun lopulta alkaen myöntäneet lisäksi tietyille yrityksille muita alennuksia sosiaalikuluihin osana niin sanottua kyseisten kulujen "fiscalizzazione"-politiikkaa. 7 päivänä helmikuuta 1977 annetusta ensimmäisestä asetuksesta (decreto legge) N:o 102 alkaen näitä toimenpiteitä on säädelty kymmenillä säädöksillä.
"Fiscalizzazione"-politiikan tarkoituksena on ennen kaikkea siirtää verottajan vastattavaksi sosiaalipolitiikkaan kuuluvia kuluja (erityisesti terveydenhoidosta), jotka siitä huolimatta, että ne oli laajennettu koskemaan koko väestöä, on perinteisesti rahoitettu yritysten maksamista niin sanotuista "vääristä" sosiaalikuluista. Italian viranomaisten edellä 2 kohdassa mainituissa kokouksissa antamien tietojen mukaan arvioidaan, että nämä väärät sosiaalikulut muodostivat 17 prosenttia verotettavasta palkasta ja sosiaalikulut yhteensä 45 prosenttia. Historiallisista syistä väärät kulut ovat suuremmat teollisuudessa kuin muilla aloilla. Koska valtion talousarvio ei olisi kestänyt näin laajaa yhtenäistä "fiscalizzazione"-toimenpidettä, se on toteutettu osittain ja asteittain. Lopputuloksena on ollut, että sosiaalikuluja on alennettu eri tavoin, aluksi aloittain ja 28 päivänä lokakuuta 1980 annetun lain N:o 687 jälkeen alueittain. Erityisesti 1 päivästä heinäkuuta 1990, 28 päivänä lokakuuta 1980 annetun lain N:o 687 soveltamisen vuoksi, ovat Mezzogiornon yritykset hyötyneet valikoivasta alennuksesta 2,54 prosenttia verrattuna muiden Italian alueiden yrityksiin. Lainsäädännön muuttumisen vuoksi tämä etu on ollut jo 6,20 prosenttia 4 päivänä kesäkuuta 1990 annetusta laista N:o 210 alkaen. Alakohtaiset erot on poistettu vuodesta 1990 alkaen.
(6) Komissio sai tiedon ensimmäisistä "fiscalizzazione"-säädöksistä, mukaan lukien 30 päivänä joulukuuta 1979 annettu asetus (decreto legge) N:o 633, ja arvioi niitä päätöksessä 80/932/ETY (4) ETY:n perustamissopimuksen 92 artiklan mukaisesti.
Koska järjestelmä perustui - suoraan tai välillisesti - "fiscalizzazione"-toimenpiteen alakohtaisiin eroihin, komission mielestä näistä eroista tiettyjen osalta, ainoastaan niiden väliaikaisuuden ja vähäisen valikoivuuden vuoksi, oli mahdollista katsoa, että ne eivät ole tukea.
Sen jälkeen - aina nyt tarkasteltavana olevan lakiehdotuksen ilmoittamiseen asti - ei yhtään tätä koskevaa säädöstä ole ilmoitettu ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
(7) Tarkasteltavana olevan lakiehdotuksen 2 artiklassa korotetaan - 31 päivään joulukuuta 1993 - verottajan vastattavaksi jäävää osuutta kaikilla niin sanotuilla väärillä sosiaalikuluilla; korotus on 1,44 prosenttia Keski- ja Pohjois-Italian yritysten osalta ja 1,40 prosenttia muiden aluiden yritysten osalta. Kuten Italian viranomaiset huomauttivat edellä mainitussa 2 kohdassa tarkoitetuissa keskusteluissa, Mezzogiornon yrityksille "fiscalizzazionesta" aiheutunut etu, joka 4 päivänä kesäkuuta 1990 annetusta lakiasetuksesta N:o 210 alkaen oli 6,20 prosenttia, pieneni näin ollen 0,04 prosentilla eli 6,20 prosentista 6,16 prosenttiin.
Kyseisen 2 artiklan 4 kohdassa otetaan käyttöön uusi 0,40 prosentin vapautus tietyille rakennusalan yrityksille. Italian viranomaiset selittivät, että tämä toimenpide on samanlainen koko maassa eikä se ole alakohtaisesti valikoiva. Itse asiassa rakennusala oli koko maassa suljettu yhteisesti muille aloille myönnettävän toimenpiteen ulkopuolelle. 0,40 prosentin "fiscalizzazionen" myöntäminen koko maahan on ensimmäinen askel tällaisen syrjintätilanteen poistamisessa. Toimenpide ei näin ollen ole tukea.
Tarkasteltavana olevassa laissa "fiscalizzazione"-toimenpiteelle säädetty kokonaisbudjetti on 4 200 miljardia Italian liiraa (2 100 miljoonaa ecua).
III
(8) Menettelyn kuluessa Italian viranomaiset ovat esittäneet, edellä mainittujen huomautusten lisäksi, että olisi otettava huomioon vaikeudet - jopa sosiaaliset - joihin kriisialueiden toimenpiteiden muutosmenettely liittyy, sekä Italian hallituksen työllisyyden tukemiseksi toteuttamat lainsäädäntötoimenpiteet.
(9) Tällä välin ilmoitetussa lakiehdotuksessa säädetyt toimenpiteet on saatettu voimaan useilla säännöksillä, erityisesti asetuksilla, jotka on viimeksi muutettu 20 päivänä toukokuuta 1993 annetulla lailla N:o 151, joka puolestaan on muutettu 20 päivänä heinäkuuta 1993 annetulla asetuksella (decreto legge) N:o 245. Läheisemmin asiaan liittyvä lainsäädäntö hyväksyttiin 14 päivänä tammikuuta 1994 annetulla lailla N:o 21, jolla vahvistettiin muun muassa sosiaalikulujen alennukset 30 päivään kesäkuuta 1994.
Mitään näistä toimista ei ilmoitettu komissiolle ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti. On huomattava, että 18 päivänä tammikuuta 1993 annetun asetuksen (decreto legge) N:o 12 - jota ei ole muutettu laiksi - 1 artiklan 4 kohdassa säädetään, että työ- ja sosiaalihuoltoministeri yhdessä valtiovarainministerin ja budjettiministerin kanssa määrittää perusteet työllisyyden tukemistoimenpiteiden tarkastamista varten ottaen huomioon niiden yhteensopivuuden yhteisön suuntaviivojen kanssa. Sama säännös on 14 päivänä tammikuuta 1994 annetussa laissa N:o 21, jossa annetaan muun muassa kolmelle ministerille valtuudet hyväksyä uudet alennukset.
Tämän päätöksen kohteena olevassa lakiehdotuksessa säädettyjen toimenpiteiden toteuttaminen, kaikkien edellä mainittujen toimien perusteella, koostuu seuraavista osista:
- sosiaalikulujen alennuksia Mezzogiornossa jatkettiin 30 päivänä kesäkuuta 1994 olevaan maksukauteen asti,
- täysi vapautus kuluista uusien työpaikkojen osalta rajoitettiin yhteen vuoteen. Yleinen alennus rajoitettiin 5 prosenttiin 8,50 prosentin sijasta. Keskiarvo yritystä kohden muuttui 16 prosentiksi,
- tarkasteltavana olevassa lakiehdotuksessa säädettyä "fiscalizzazione"-toimenpidettä voidaan soveltaa 31 päivään joulukuuta 1994.
Eri tahojen välisissä keskusteluissa Italian viranomaiset ovat esittäneet, että 18 päivänä tammikuuta 1993 annetun asetuksen (decreto legge) N:o 12 maininta, jonka mukaan muuttaessaan toimenpiteitä Mezzogiornossa hallitus ottaisi huomioon muutoksen yhteensopivuuden yhteisön suuntaviivojen kanssa, aloittaisi Italian järjestelmän yhteensovittamisen yhteismarkkinoihin.
IV
(10) Olipa lain N:o 1536 1 ja 2 artiklassa tarkoitettujen sosiaalikulujen valikoivien alentamistoimenpiteiden taloudellinen tai sosiaalinen tavoite mikä tahansa, ne ovat ETY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaista tukea, sillä ne alentavat Mezzogiornon yritysten sosiaalikuluja verrattuna tavanomaisiin Italian yritysten sosiaalikuluihin. Näin ollen ne vääristävät kilpailua ja ovat omiaan vaikuttamaan kauppaan, koska niitä saavat kaikki alueen yritykset. Tästä seuraa, että ne ovat tukea, joka sinänsä on kielletty ETY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa.
Komissio haluaa tarkentaa, erityisesti niin sanottujen "fiscalizzazione"-toimenpiteiden osalta, että tukea eivät ole yleisluonteiset toimenpiteet, joiden tarkoituksena on alentaa yhtenäisesti kaikkien jäsenvaltion yritysten osalta maksettavia sosiaalikuluja. Sitä vastoin valikoivat alennukset, jotka suosivat tiettyjä yrityksiä toisten saman jäsenvaltion yritysten kustannuksella, ja jos tämä valikoivuus toteutuu yksilö-, ala- tai (kuten tässä tapauksessa) aluetasolla, ovat kyseisestä alennuksesta johtuen eron osalta EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaista tukea.
Vaikka komissio piti lain N:o 64/86 soveltuvuutta koskevissa päätöksissään kyseisessä laissa säädettyjä sosiaalikulujen alennuksia yhteismarkkinoille soveltuvina ETY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti, alennusten uudelleenrahoitus 30 päivää marraskuuta 1991 seuraavaksi kaudeksi, erityisesti kun otetaan huomioon niiden samanaikaisuus "fiscalizzazionesta" johtuvan eron kanssa, jota Mezzogiornon yritykset ovat saaneet vähintään 4 päivästä kesäkuuta 1990, sekä tämä ero, joka johtuu "fiscalizzazionea" koskevasta lainsäädännöstä tarkasteltavana olevan lakiehdotuksen 2 artiklan hyväksymisen jälkeen, ei sinänsä ole yhteismarkkinoille soveltuvaa.
Päätöksissään Mezzogiornoa koskevan lain soveltuvuudesta komissio piti soveltuvina ainoastaan - jo sinänsä huomattavia - sosiaalikulujen alennuksia, joista säädetään 1 päivänä maaliskuuta 1986 annetussa laissa N:o 64, koska alennusten myöntämistä koskevat olosuhteet oli määritelty selkeästi. Nämä olosuhteet rajoittivat Italian viranomaisten valtuuksia myöntää Mezzogiornon alueen yrityksille täysi vapautus kymmeneksi vuodeksi jokaista uutta työpaikkaa kohden, yleinen 8,50 prosentin alennus ja lisäalennuksia koko toimenpiteiden ajaksi eli 31 päivään joulukuuta 1993.
Sitä vastoin osoittautui, että erityisesti 4 päivänä kesäkuuta 1990 annetusta asetuksesta (decreto legge) N:o 210 alkaen Italian viranomaiset ovat myöntäneet samoille yrityksille, "fiscalizzazione"-lainsäädännön ansiosta, suurempia alennuksia sosiaalikuluihin. Mezzogiornon yritykset ovat itse asiassa saaneet italialaisiin kilpailijoihinsa verrattuna sosiaalikulujen alennusten johdosta etua, joka muodostuu täydestä vapautuksesta jokaista uutta työpaikkaa kohden, "fiscalizzazionesta" johtuvan eron kasvattaman perustason alentamisesta sekä lisäalennuksista. Keskitaso yritystä kohden oli tämän menettelyn aloituspäivänä noin 27 prosenttia.
Tällainen komission soveltuvana pitämän alennusprosentin huomattava ylitys Mezzogiornossa on merkittävästi vääristänyt komission alennusten vaikutuksia Mezzogiornon yritysten eduksi.
V
(11) Italian viranomaiset huomauttivat, että perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamisen jälkeen annetuissa ja sovelletuissa säännöksissä Mezzogiornon yrityksille yleisesti myönnettyjä sosiaalikulujen alennusetuja on pienennetty merkittävästi, mikä johtuu
- uusista työpaikoista myönnetyn täyden vapautuksen rajoittamisesta yhteen vuoteen aiemman kymmenen vuoden sijasta,
- yleisalennuksen laskemisesta 8,50 prosentista 5 prosenttiin, ja
- "fiscalizzazionesta" johtuvan eron laskemisesta 6,20 prosentista 6,16 prosenttiin.
Keskimääräinen alennustaso yritystä kohden on näin ollen laskenut 30 päivästä kesäkuuta 1994 16 prosenttiin ja "fiscalizzazionesta" johtuva ero 6,16 prosenttia.
Lisäksi tämän laskun pitäisi olla ainoastaan lähtökohtana järjestelmän perusteelliselle muuttamiselle, joka toteutetaan asteittain ja jonka tarkoituksena on poistaa lopulta sekä lain N:o 64 mukaisesti hyväksytyt alennukset että "fiscalizzazione"-erot.
(12) Tässä tarkoituksessa Italian viranomaiset ilmoittivat 5 päivänä elokuuta 1994 päivätyllä työ-, valtiovarain- ja budjettiministerin kirjeellä komissiolle samana päivänä annetusta ministeriöiden asetuksesta (decreto interministeriale), joka koskee sellaisten sosiaalikulujen alentamismääriä, joista jo on säädetty lailla N:o 64/86 30 päivään marraskuuta 1996 jatkuvan ajanjakson osalta. Kirjeessä ilmoitettiin lisäksi Italian hallituksen halukkuudesta poistaa kaikki lain N:o 64/86 mukaiset alennukset viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1997 liitteenä olevan aikataulun mukaisesti sekä poistaa asteittain "fiscalizzazionesta" johtuvat erot.
Lain N:o 64/86 mukainen sosiaalikulujen alennusjärjestelmän purkamisaikataulu oli näin ollen vahvistettu yrityskohtaisina kokonaismäärinä:
- 14,60 % 1 päivänä heinäkuuta 1994
- 14 % 1 päivänä joulukuuta 1994
- 10,60 % 1 päivänä joulukuuta 1995
- 6,80 % 1 päivänä joulukuuta 1996
- 0 % 1 päivänä joulukuuta 1997.
Abruzzon ja Molisen alueiden osalta, jotka eivät enää täytä sellaisia edellyksiä, että niihin voitaisiin soveltaa EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohtaan perustuvaa tuen kieltoa koskevaa poikkeusta, purkamisaikataulu on seuraava:
- 12 % 1 päivänä heinäkuuta 1994
- 0 % 1 päivänä joulukuuta 1994.
Kaikilla Mezzogiornon alueilla vahvistettiin lopulta vuodeksi vapautus sosiaalikuluista jokaisen ennen 31 päivää joulukuuta 1997 luodun uuden työpaikan osalta.
(13) Italian budjettiministeri ilmoitti 16 päivänä joulukuuta 1994 päivätyllä ja 17 päivänä tammikuuta 1995 muutetulla kirjeellään EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti valtion toimenpidesuunnitelmasta Italian yritysten hyväksi; siinä vahvistettiin jo tarkastellut toimenpiteet, ja siihen kuului muun muassa suunnitelma sosiaalikulujen "fiscalizzazionesta" johtuvan eron, josta ovat tähän asti hyötyneet Mezzogiornon yritykset, asteittaiseksi purkamiseksi. Erotus puretaan asteittain seuraavasti:
muilla alueilla kuin Abruzzossa:
- 5 % 1 päivänä heinäkuuta 1995
- 4 % 1 päivänä tammikuuta 1996
- 3 % 1 päivänä tammikuuta 1997
- 2 % 1 päivänä tammikuuta 1998
- 1 % 1 päivänä tammikuuta 1999
- 0 % 1 päivänä tammikuuta 2000.
Abruzzon alueella:
- 5 % 1 päivänä heinäkuuta 1995
- 3 % 1 päivänä tammikuuta 1996
- 1 % 1 päivänä heinäkuuta 1996
- 0 % 1 päivänä tammikuuta 1997.
VI
(14) Komissio - ilmoittaessaan kantansa tuen N:o 40/95 yhteydessä koko järjestelyn muista toimenpiteistä - arvioi toisaalta, että Italian viranomaisten täytäntöön panema alennusten ja "fiscalizzazionesta" johtuvien erojen tarkasteltavana oleva kokonaisuus ei sovellu yhteismarkkinoille, sekä toisaalta, että purkamissuunnitelman toteuttaminen on sitä vastoin omiaan saattamaan myönnetyn tuen soveltuvaksi purkamisen johdosta.
Muut alueet kuin Abruzzo ja Molise täyttävät kaikki edellytykset, jotta niihin voidaan soveltaa 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeusta alueellista kehitystä edistävien yritysten hyväksi. Niiden BKT asukasta kohden verrattuna unionin keskiarvoon on Campaniassa 69,75 prosenttia, Basilicatassa 64,98 prosenttia, Pugliassa 74,30 prosenttia, Calabriassa 58,60 prosenttia, Sisiliassa 68,35 prosenttia ja Sardiniassa 74,40 prosenttia. Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan soveltamismenetelmä (5) puolestaan sallii toimintatuen myöntämisen näille alueille, jos se on alenevaa. Kun otetaan huomioon tilanne näillä alueilla, joihin viimeaikaisen suhdannekriisin seuraukset ovat vaikuttaneet vielä enemmän kuin muihin ja jotka kuuluvat unionin rakennerahastojen tavoitteen 1 toimenpidealueisiin, olisi mahdotonta kuvitella, että heikko tuotantojärjestelmä kykenisi selviämään hetkessä sosiaalikulujen alennusten ehdottoman poistamisen myötä kasvavien sosiaalikulujen aiheuttamasta työvoimakustannusten huomattavasta kohoamisesta. Purkamistahti on pidettävä kohtuullisena; Italian viranomaisten soveltamassa ja ehdottamassa tahdissa, joka on keskimäärin viisi prosenttia vuodessa, ovat kilpailuvaatimukset tasapainossa kyseisten alueiden etujen mukaisen tuotantoverkoston elinkelpoisuuden ylläpitämisen kanssa. "Fiscalizzazionesta" johtuvan eron pidempi kesto on erityisesti perusteltu paitsi jäljelle jäävän tuen pienuudella myös sillä, että sen poistaminen saattaa aiheuttaa paineita maan talousarvioon kiihdyttämällä "fiscalizazzione"-toimenpiteitä maan keski- ja pohjoisosissa.
(15) Mitä tulee Abruzzoon ja Moliseen, asiakirjoissa ei ole mitään sellaisia tietoja, joiden nojalla olisi perusteltua soveltaa niihin poikkeusta tukikiellosta EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti. Vaikka eräät taloudellis-sosiaalisen tilanteen mittarit osoittavat alueella edelleen olevan tiettyjä vaikeuksia verrattuna maan keski- ja pohjoisosiin, ne eivät kuitenkaan osoita epätavallisen alhaista elintasoa tai vakavaa rakenteellista alityöllisyyttä. Lisäksi Euroopan yhteisöjen tilastotoimiston vakio-ostovoimalla mittaama näiden alueiden BKT asukasta kohden - mikä on EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan soveltamismenetelmäksi määrätty mittari - on 89,85 prosenttia unionin keskiarvosta Abrauzzon osalta ja 78,97 prosenttia Molisen osalta. Näin ollen se on merkittävästi korkeampi kuin 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeukseen vaadittava taso, joka on menetelmässä vahvistettu 75 prosentiksi. Tässä yhteydessä kyseiset vaikeudet on otettava huomioon 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan poikkeuksen mukaisesti. Kummankin alueen maakunnat yhteensä (NUTS III) täyttävät tällaisen poikkeuksen edellytykset: mainitun menetelmän ensimmäisen vaiheen mukaisesti Pescaran (BKT 77,54 prosenttia), Chietin (työttömyys 119,68 prosenttia), Isernian (BKT 81,75 prosenttia, työttömyys 114,15 prosenttia) ja Campobasson (BKT 75,17 prosenttia, työttömyys 140,75 prosenttia) maakunnat, kun kansallinen indeksi on 100; toisen vaiheen mukaisesti (suhteellisen heikko teollisuusala, nuorisotyöttömyyden kasvu, eristyneisyys, väestön vanheneminen) Aquilan ja Teramon maakunnat. Molemmat alueet kuuluvat rakennerahastojen tavoitteen 1 piiriin; Abruzzo 31 päivään joulukuuta 1996. Mainitussa menetelmässä ei määrätä toimintatuen myöntämisestä 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan poikkeukseen kuuluville alueille. Komissio ottaa kuitenkin huomioon, että molempia alueita koski 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeus 31 päivään joulukuuta 1993 ja että ainoassa vertauskelpoisessa tapauksessa, jossa alue täytti samat edellytykset (siihen ei sovellettu enää 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeusta, mutta alettiin soveltaa 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan poikkeusta), komissio totesi päätöksessä 88/318/ETY (6), että on suotavaa ja yhteismarkkinoille soveltuvaa, ilman että kaupankäyntiedellytykset muuttuvat yhteisen edun vastaisesti, että muun muassa tietystä toimintatuesta muodostuvat väliaikaiset tukitoimenpiteet hyväksytään, jotta edistettäisiin edelleen kehitysongelmista kärsivän alueen yritysten sopeutumista uusiin ja hienovaraisempiin talouden tukimuotoihin. Komission arvion mukaan kyseessä on yleinen periaate, jonka mukaan otetaan huomioon sellaisten tilanteiden objektiivinen erityislaatu, joita ei voida verrata muiden alueiden tilanteisiin, joihin on mahdollista soveltaa 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaista poikkeusta; tätä periaatetta komissio aikoo noudattaa edelleen ja myöntää, että samanlaisissa olosuhteissa pieni toimintatuki voidaan väliaikaisesti ja poikkeustapauksissa hyväksyä. Tämän huomioon ottaen se pitää tässä tapauksessa yhteismarkkinoille soveltuvina Italian viranomaisten koko suunnitelman yhteydessä ilmoittamia toimenpiteitä, eli tarkemmin sanottuna - tämän päätöksen osalta - 5 päivänä elokuuta 1994 annetulla ministeriöiden asetuksella (decreto interministeriale) kahdelle alueelle myönnettyjä sosiaalikulujen alennuksia sekä "fiscalizzazionesta" johtuvien erojen asteittaista alentamista, jolla otetaan huomioon Molisen erilainen kehitystaso Abruzzoon verrattuna.
Kaikilla kyseisillä alueilla on toisaalta yhteismarkkinoille soveltuvaa myöntää vuodeksi vapautus sosiaalikuluista uusien, ennen 31 päivää joulukuuta 1997 luotujen työpaikkojen osalta. Kyseessä on työpaikkoja luova tukitoimenpide, jonka voimakkuus kokonaisuudessaan on selvästi pienempi kuin tätä varten yleensä hyväksytyn tuen voimakkuus.
(16) Valittaen komissio toteaa, että kaikki alennukset, joista Mezzogiornon yritykset ovat tähän asti hyötyneet - 1 päivästä joulukuuta 1991 lailla N:o 64/86 jo säädettyjen sosiaalikulujen alennusten osalta ja 1 päivästä heinäkuuta 1990 "fiscalizzazionesta" johtuvien erojen osalta - ovat laittomia, koska ne on myönnetty EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan vastaisesti.
(17) Komissio toteaa, että kun otetaan huomioon jo esitetyt huolenilmaukset kyseisten alueiden tuotantorakenteiden säilyttämisestä sekä kunkin edunsaajan saaman edun suuruuden määrittelemisen vaikeus, ei ole aiheellista määrätä jäsenvaltiota maksamaan takaisin maksettua soveltumatonta tukea,
ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Tuki sosiaalikuluista vapauttamisena ja niiden alennuksina jäljempänä olevissa artikloissa tarkoitetuilla Mezzogiornon alueilla on yhteismarkkinoille soveltuvaa kyseisissä artikloissa määrätyin edellytyksin.
2 artikla
Vapautus vuodeksi sosiaalikuluista jokaista uutta työpaikkaa kohden rajoitetaan koskemaan viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1997 luotuja uusia työpaikkoja.
3 artikla
Campanian, Basilicatan, Puglian, Calabrian, Sisilian ja Sardinian alueilla sosiaalikulujen kokonaisalennukset, siten kuin ne on määritelty asiaa koskevan 5 päivänä elokuuta 1994 annetun Italian ministeriöiden asetuksen (decreto interministeriale) 1 artiklassa, ovat enintään
- 14,60 % 1 päivästä heinäkuuta 1994
- 14 % 1 päivästä joulukuuta 1994
- 10,60 % 1 päivästä joulukuuta 1995
- 6,80 % 1 päivästä joulukuuta 1996
- 0 % 1 päivästä joulukuuta 1997.
Abruzzon ja Molisen alueilla alennukset ovat enintään
- 12 % 1 päivästä heinäkuuta 1994
- 0 % 1 päivästä joulukuuta 1994.
4 artikla
Campanian, Basilicatan, Puglian, Calabrian, Sisilian ja Sardinian alueilla "fiscalizzazionesta" johtuva ero verrattuna keski- ja pohjoisosien alueisiin on enintään
- 5 % 1 päivästä heinäkuuta 1995
- 4 % 1 päivästä tammikuuta 1996
- 3 % 1 päivästä tammikuuta 1997
- 2 % 1 päivästä tammikuuta 1998
- 1 % 1 päivästä tammikuuta 1999
- 0 % 1 päivästä tammikuuta 2000.
Abruzzon alueella ero on enintään
- 5 % 1 päivästä heinäkuuta 1995
- 3 % 1 päivästä tammikuuta 1996
- 1 % 1 päivästä heinäkuuta 1996
- 0 % 1 päivästä tammikuuta 1997.
5 artikla
Italian tasavallan on toteutettava kaikki 2 ja 3 artiklan noudattamisen edellyttämät yleiset toimenpiteet viimeistään 30 päivänä kesäkuuta 1996. Sen on ilmoitettava niistä komissiolle viimeistään 30 päivänä heinäkuuta 1996.
Italian tasavallan on toteutettava kaikki yleiset toimenpiteet 4 artiklan soveltamiseksi viimeistään 15 päivänä huhtikuuta 1995. Sen on ilmoitettava niistä komissiolle viimeistään 30 päivänä huhtikuuta 1995.
6 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.
Tehty Brysselissä 1 päivänä maaliskuuta 1995.