NAŘÍZENÍ KOMISE V PŘENESENÉ PRAVOMOCI (EU) č. 1187/2014
ze dne 2. října 2014,
kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013, pokud jde o regulační technické normy pro určování celkové expozice vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů v případě transakcí s podkladovými aktivy
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (1), a zejména na čl. 390 odst. 8 třetí pododstavec uvedeného nařízení,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
S cílem určit celkovou expozici vůči určitému dlužníkovi, která vyplývá z expozic instituce vůči určité transakci s podkladovými aktivy, by měly být nejprve určeny hodnoty expozice pro každou z těchto expozic odděleně. Celková hodnota expozice by poté měla být určena jako souhrn těchto expozic, neměla by však být vyšší než hodnota expozice vzniklé ze samotného podkladového aktiva.
(2)
Pokud jsou expozice ostatních investorů rovnocenné expozici instituce, měla by hodnota expozice instituce vůči podkladovému aktivu odrážet poměrné rozdělení ztrát mezi rovnocenné expozice. To vyplývá ze skutečnosti, že pokud dojde u podkladového aktiva k selhání, ztráty jsou mezi rovnocenné expozice vždy rozděleny podle poměrného podílu každé z těchto expozic, a maximální výše ztráty, kterou instituce utrpí v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva, je tak omezena na podíl odpovídající poměru expozice instituce k celkové hodnotě všech rovnocenných expozic.
(3)
Je třeba rozlišovat mezi transakcemi, v nichž mají všichni investoři rovnocenné postavení, jako je tomu u subjektů kolektivního investování, a jinými transakcemi, jako jsou například sekuritizace, které mohou zahrnovat rozdělení do tranší, v nichž mohou mít expozice různou senioritu. V prvním případě výsledná expozice vůči podkladovému aktivu závisí výlučně na poměrném podílu expozice investora ve vztahu k expozicím všech investorů. Ve druhém případě jsou ztráty nejprve přiděleny určitým tranším v závislosti na jejich senioritě a následně, pokud do stejné tranše investoval více než jeden investor, poměrným dílem investorům. Se všemi tranšemi v sekuritizaci by se mělo zacházet stejným způsobem, jelikož v případě pesimistického scénáře mohou podřízené tranše velmi rychle zaniknout. Zejména by se měla zaúčtovat maximální výše ztráty, kterou v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva utrpí všichni investoři v určité tranši, jelikož z podřízených tranší by nemělo být zaúčtováno žádné snížení. Expozice instituce vůči podkladovému aktivu určité transakce by neměla překročit celkovou hodnotu expozice této tranše (jelikož ztráta investora z dané tranše, způsobená selháním podkladového aktiva, nemůže být nikdy vyšší než celková hodnota expozice tranše) a hodnotu expozice tvořené podkladovým aktivem (jelikož instituce nemůže nikdy ztratit více než hodnotu podkladového aktiva). Toto omezení maximální ztráty by mělo být zohledněno použitím nižší z obou hodnot expozice a následným uplatněním postupu pro účtování poměrného rozdělení ztrát mezi veškeré expozice, jež mají v této tranši rovnocenné postavení, v případě, že má tato tranše více než jednoho investora.
(4)
Ačkoli se předpokládá, že instituce identifikují všechny dlužníky podkladových aktiv transakcí, do nichž investují, mohou se vyskytnout případy, kdy by to pro instituce znamenalo neúnosné náklady nebo kdy okolnosti brání instituci v identifikaci určitých dlužníků. V takových případech, je-li expozice vůči podkladovému aktivu dostatečně malá, aby k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů přispívala pouze nevýznamně, mělo by být dostatečné přiřadit tuto expozici k transakci jako samostatného klienta. Celkový objem takových expozic vůči podkladovým aktivům stejné transakce by měl poté být stále omezen limitem velkých expozic pro tuto transakci. Příspěvek podkladového aktiva k celkové expozici by měl být považován za nevýznamný, je-li k dosažení limitu 25 % způsobilého kapitálu instituce třeba nejméně 100 expozic vůči podkladovým aktivům transakce. To by vyžadovalo, aby hodnota expozice nepřekročila 0,25 % způsobilého kapitálu instituce.
(5)
S cílem zamezit neomezené celkové expozici vzniklé nedostatkem informací je třeba přiřadit expozice, jejichž hodnota přesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a u nichž chybí informace o dlužníkovi, hypotetickému klientovi (neznámý klient), na něhož by se měl vztahovat 25 % limit velkých expozic.
(6)
Pokud instituce není schopna rozlišit objem jednotlivých podkladových aktiv v rámci transakce, existuje riziko, že se podkladová aktiva transakce vztahují ke stejnému dlužníkovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů. V takovém případě by instituce měla mít za účelem zmírnění tohoto rizika povinnost posoudit význam celkové hodnoty svých expozic v rámci transakce, než bude schopna přiřadit ji transakci jako samostatného klienta namísto „neznámého klienta“.
(7)
Struktura transakce by neměla představovat dodatečnou expozici, zajišťují-li okolnosti transakce, že ke ztrátám z expozice vůči této transakci může dojít pouze v důsledku selhání podkladových aktiv. Dodatečná expozice by se měla vykázat, pokud se transakce týká platební povinnosti určité osoby navíc k peněžním tokům (nebo přinejmenším před peněžními toky) z podkladových aktiv, vzhledem k tomu, že investorům by mohly v důsledku selhání této osoby vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedojde. Dodatečná expozice by se rovněž měla vykázat, pokud okolnosti transakce umožňují přesměrování peněžních toků na osobu, která nemá nárok je obdržet, jelikož by investorům mohly vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedošlo. Dodatečná expozice by se neměla vykazovat u subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (2), jelikož peněžní toky nelze přesměrovat na osoby, které podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet. Stejný předpoklad by se měl uplatnit i u subjektů, na které se vztahují rovnocenné požadavky legislativních aktů Unie nebo třetí země.
(8)
Existence a hodnota expozic vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů vyplývající z expozic vůči transakcím nezávisí na tom, zda jsou expozice vůči transakcím přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu. Podmínky a metodiky pro stanovení expozic vůči transakcím s podkladovými aktivy by proto měly být stejné bez ohledu na to, zda jsou tyto expozice přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu instituce.
(9)
Toto nařízení vychází z návrhů regulačních technických norem, které Komisi předložil Evropský orgán pro bankovnictví (EBA).
(10)
EBA uskutečnil otevřené veřejné konzultace o návrzích regulačních technických norem, z nichž toto nařízení vychází, analyzoval potenciální související náklady a přínosy a požádal o stanovisko skupinu subjektů působících v bankovnictví zřízenou podle článku 37 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 (3),
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Předmět
Toto nařízení stanoví podmínky a metodiky pro stanovení celkové expozice instituce vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů ve vztahu k expozicím prostřednictvím transakcí s podkladovými aktivy a podmínky, za kterých struktura transakcí s podkladovými aktivy nepředstavuje dodatečnou expozici.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se použijí tyto definice:
a)
„transakcemi“ se rozumí transakce uvedené v čl. 112 písm. m) a o) nařízení (EU) č. 575/2013 a jiné transakce, u nichž existuje expozice vůči podkladovým aktivům;
b)
„neznámým klientem“ se rozumí jeden hypotetický klient, jemuž instituce přiřazuje všechny expozice, u nichž nebyl identifikován dlužník, pokud se nepoužije čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) a čl. 6 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení.
Článek 3
Identifikace expozic vzniklých z transakcí
1. Instituce stanoví příspěvek k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, jenž vznikne z určité transakce, v souladu s metodikou uvedenou v článcích 4, 5 a 6.
Instituce určí pro každé z podkladových aktiv samostatně svou expozici vůči tomuto podkladovému aktivu v souladu s článkem 5.
2. Instituce posoudí, zda určitá transakce představuje dodatečnou expozici, v souladu s článkem 7.
Článek 4
Podkladové expozice vůči transakcím, jež mají samy podkladová aktiva
1. Při posuzování podkladových expozic transakce (transakce A), jež má sama podkladovou expozici vůči jiné transakci (transakce B), pro účely článků 5 a 6 přistupuje instituce k expozici vůči transakci B, jako by byla nahrazena podkladovými expozicemi transakce B.
2. Odstavec 1 se použije, pokud jsou podkladové expozice expozicemi vůči transakcím s podkladovými aktivy.
Článek 5
Výpočet hodnoty expozice
1. Expozicí instituce vůči podkladovému aktivu transakce je nižší z těchto hodnot:
a)
hodnota expozice vyplývající z podkladového aktiva;
b)
celková hodnota expozic instituce vůči podkladovému aktivu vyplývající ze všech expozic instituce vůči transakci.
2. Pro každou expozici instituce vůči transakci se hodnota výsledné expozice vůči podkladovému aktivu stanoví takto:
a)
pokud jsou expozice všech investorů v této transakci rovnocenné, představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený hodnotou expozice tvořené podkladovým aktivem;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený nižší z těchto hodnot:
i)
hodnota expozice tvořené podkladovým aktivem,
ii)
celková hodnota expozice dané instituce vůči transakci spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
3. Poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci představuje hodnota expozice dané instituce dělená celkovou hodnotou expozice dané instituce spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
Článek 6
Postup pro stanovení příspěvku podkladových expozic k celkovým expozicím
1. Pro každou expozici vůči úvěrovému riziku, u níž je identifikován dlužník, instituce zahrne hodnotu své expozice vůči příslušnému podkladovému aktivu do výpočtu celkové expozice vůči tomuto dlužníkovi jako individuálnímu klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, k níž tento dlužník náleží.
2. Pokud instituce neidentifikovala dlužníka podkladové expozice vůči úvěrovému riziku nebo pokud instituce není schopna potvrdit, že podkladová expozice nepředstavuje expozici vůči úvěrovému riziku, přiřadí instituce tuto expozici následujícím způsobem:
a)
pokud hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
pokud je hodnota expozice nejméně 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a instituce je schopna prostřednictvím mandátu transakce zajistit, že podkladové expozice transakce nejsou spojeny s žádnými jinými expozicemi v jejím portfoliu, včetně podkladových expozic z jiných transakcí, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
c)
v jiných případech než uvedených v písmenech a) a b) přiřadí tuto expozici neznámému klientovi.
3. Pokud instituce není schopna rozlišit podkladové expozice určité transakce, přiřadí celkovou hodnotu svých expozic vůči transakci takto:
a)
pokud tato celková hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice neznámému klientovi.
4. Pro účely odstavců 1 a 2 instituce pravidelně alespoň jednou měsíčně monitorují uvedené transakce s cílem zjistit možné změny složení a relativního podílu podkladových expozic.
Článek 7
Dodatečná expozice představovaná strukturou transakce
1. Struktura transakce nepředstavuje dodatečnou expozici, pokud transakce splňuje obě tyto podmínky:
a)
právní a operační struktura transakce je navržena tak, aby správci transakce nebo třetí straně zabránila v přesměrování jakýchkoli peněžních toků, jež jsou výsledkem transakce, na osoby, které jinak podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet;
b)
od emitenta ani žádné jiné osoby nelze podle podmínek transakce požadovat, aby ve prospěch instituce provedli platbu navíc k peněžním tokům z podkladových aktiv nebo jako zálohu na tyto peněžní toky.
2. Podmínka v odst. 1 písm. a) se považuje za splněnou, jedná-li se o jednu z těchto transakcí:
a)
SKIPCP ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2009/65/ES;
b)
subjekt usazený ve třetí zemi vykonávající činnosti podobné těm, jež vykonávají SKIPCP, který podléhá dohledu na základě legislativního aktu Unie nebo právních předpisů třetí země, která uplatňuje požadavky v oblasti dohledu a regulace, jež jsou přinejmenším rovnocenné požadavkům, které jsou v Unii uplatňovány vůči SKIPCP.
Článek 8
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 2. října 2014.
KOMISIJAS DELEĢĒTĀ REGULA (ES) Nr. 1187/2014
(2014. gada 2. oktobris),
ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 575/2013 attiecībā uz regulatīvajiem tehniskajiem standartiem, lai noteiktu klienta vai savstarpēji saistītu klientu grupas kopējo riska darījumu apmēru attiecībā uz darījumiem ar pamatā esošajiem aktīviem
(Dokuments attiecas uz EEZ)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulu (ES) Nr. 575/2013 par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (1), un jo īpaši ņemot vērā tās 390. panta 8. punkta trešo daļu,
tā kā:
(1)
Lai noteiktu konkrēta parādnieka kopējo riska darījumu apmēru, kas izriet no iestādes darījuma ar pamatā esošajiem aktīviem, vispirms būtu jānosaka riska darījuma vērtība atsevišķi katram no šiem riska darījumiem. Kopējā riska darījuma vērtība tad būtu jānosaka ar šo riska darījumu kopumu, bet tai nevajadzētu būt lielākai par riska darījuma vērtību, ko veido pats pamatā esošais aktīvs.
(2)
Ja citu ieguldītāju riska darījumi ir līdzvērtīgi iestādes riska darījumam, iestādes riska darījuma ar pamatā esošo aktīvu vērtībai būtu jāatspoguļo zaudējumu proporcionāla sadale starp līdzvērtīgiem riska darījumiem. Tas izriet no fakta, ka, ja ir noticis saistību neizpildes gadījums attiecībā uz pamatā esošu aktīvu, zaudējumus vienmēr sadala starp līdzvērtīgiem riska darījumiem atbilstoši katra šī riska darījuma proporcionālai attiecībai, un maksimālais zaudējumu apmērs, kas radies iestādei pilnīgu zaudējumu gadījumā no pamatā esoša aktīva, ir ierobežots līdz daļai atbilstīgi iestādes riska darījuma attiecībai pret visu līdzvērtīgo riska darījumu kopsummu.
(3)
Būtu jānošķir darījumi, kuros visi ieguldītāji ir līdzvērtīgi, piemēram, kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi, un citi darījumi, piemēram, vērtspapīrošana, kas var ietvert sadalīšanu laidienos, kad riska darījumiem var būt atšķirīga prioritāte. Attiecībā uz pirmo no iepriekšminētajiem, riska darījums ar pamatā esošu aktīvu ir atkarīgs tikai no ieguldītāja riska darījuma proporcionālās attiecības pret visu ieguldītāju riska darījumiem. Attiecībā uz pēdējo no iepriekšminētajiem, zaudējumus vispirms attiecina uz noteiktiem laidieniem atkarībā no to prioritātes un tad, ja ir vairāk nekā viens ieguldītājs tajā pašā laidienā, - proporcionāli starp ieguldītājiem. Pret visiem laidieniem vērtspapīrošanā būtu jāizturas vienādi, jo ļaunākā gadījuma scenārijā subordinētie laidieni ļoti drīz var izzust. Jo īpaši būtu jāatzīst maksimālie zaudējumi, kas radīsies visiem ieguldītājiem noteiktā laidienā pilnīgu zaudējumu gadījumā no pamatā esoša aktīva, jo nebūtu jāatzīst zaudējumu mazināšana no subordinētiem laidieniem. Iestādes riska darījumam ar pamatā esošu aktīvu nebūtu jāpārsniedz šā laidiena kopējā riska darījuma vērtība (jo zaudējumi ieguldītājam noteiktā laidienā, kuri rodas no pamatā esoša aktīva saistību neizpildes, nekad nevar pārsniegt laidiena kopējo riska darījuma vērtību) un pamatā esošā aktīva veidota riska darījuma vērtība (jo iestāde nekad nevar zaudēt vairāk par pamatā esošā aktīva summu). Šis maksimālo zaudējumu ierobežojums būtu jāatspoguļo, izmantojot mazāko no abām riska darījumu vērtībām un tad piemērojot procedūru, lai atzītu zaudējumu proporcionālu sadali starp visiem riska darījumiem, kas ir līdzvērtīgi šajā laidienā, ja ir vairāk nekā viens ieguldītājs šajā laidienā.
(4)
Lai gan sagaida, ka iestādes identificē visus parādniekus saistībā ar pamatā esošiem aktīviem darījumos, kuros tie veic ieguldījumus, var būt gadījumi, kad tas iestādēm radītu nepamatotas izmaksas vai kad apstākļi liedz iestādēm identificēt konkrētus parādniekus. Tādējādi, ja riska darījums ar pamatā esošu aktīvu ir pietiekami mazs, lai tikai nebūtiski veicinātu konkrēta klienta vai savstarpēji saistītu klientu grupas kopējo riska darījumu apmēru, vajadzētu būt pietiekami attiecināt šo riska darījumu uz darījumu kā atsevišķu klientu. Tā paša darījuma pamatā esošo aktīvu riska darījumu kopējam apjomam tad joprojām vajadzētu būt ierobežotam ar lielu riska darījumu ierobežojumu šim darījumam. Būtu jāpieņem, ka pamatā esoša aktīva devums kopējā riska darījumu apmērā ir nebūtisks, ja ir vajadzīgi vismaz 100 riska darījumi ar pamatā esošiem aktīviem, lai sasniegtu ierobežojumu 25 % apmērā no iestādes atbilstošā kapitāla. Tam būtu nepieciešams, lai riska darījuma vērtība nepārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla.
(5)
Lai novērstu neierobežotu kopējo riska darījumu apmēru, kas rodas no informācijas trūkuma, riska darījumi, kuru riska darījuma vērtība pārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla un attiecībā uz kuriem trūkst informācijas par parādnieku, būtu jāattiecina uz hipotētisko klientu (“nezināms klients”), uz kuru būtu jāattiecas lielu riska darījumu ierobežojumam 25 % apmērā.
(6)
Ja iestāde nevar nošķirt darījuma pamatā esošos aktīvus to apjoma izteiksmē, pastāv risks, ka darījuma pamatā esošie aktīvi ir saistīti ar to pašu parādnieku vai savstarpēji saistītu klientu grupu. Šajā gadījumā, lai mazinātu šo risku, iestādei būtu jāpieprasa novērtēt ar darījumu saistīto riska darījumu kopējā apmēra būtiskumu, pirms tā var to attiecināt uz darījumu kā atsevišķu klientu, nevis “nezināmu klientu”.
(7)
Darījuma struktūrai nevajadzētu būt papildu riska darījumam, ja darījuma apstākļi nodrošina, ka zaudējumi no riska darījuma ar šo darījumu var rasties tikai saistību neizpildes gadījumos attiecībā uz pamatā esošajiem aktīviem. Būtu jāatzīst papildu riska darījums, kad darījums ietver konkrētas personas maksājumu saistības papildus vai vismaz pirms naudas plūsmām no pamatā esošajiem aktīviem, ņemot vērā to, ka ieguldītājiem varētu rasties papildu zaudējumi šīs personas saistību neizpildes gadījumā, lai gan nav noticis saistību neizpildes gadījums attiecībā uz pamatā esošo aktīvu. Papildu riska darījums būtu jāatzīst arī tad, ja darījuma apstākļi ļauj novirzīt naudas plūsmas personai, kas nav tiesīga tās saņemt, jo ieguldītājiem varētu rasties papildu zaudējumi, lai gan nav noticis saistību neizpildes gadījums attiecībā uz pamatā esošo aktīvu. Nebūtu jāatzīst papildu riska darījums attiecībā uz pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU), kā minēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/65/EK (2), ņemot vērā to, ka naudas plūsmas nevar novirzīt personai, kas nav tiesīga darījuma ietvaros saņemt šīs naudas plūsmas. Tas būtu jāpieņem arī attiecībā uz subjektiem, kuriem piemēro līdzvērtīgas prasības saskaņā ar Savienības tiesību aktiem vai trešās valsts tiesību aktiem.
(8)
Klienta vai savstarpēji saistītu klientu grupas riska darījumu pastāvēšana un riska darījumu vērtība, kas izriet no darījumiem, nav atkarīga no tā, vai darījumi ir tirdzniecības portfelī vai netirdzniecības portfelī. Tāpēc nosacījumiem un metodikai, kas jāizmanto, lai noteiktu riska darījumus ar pamatā esošajiem aktīviem, vajadzētu būt tādiem pašiem neatkarīgi no tā, vai riska darījumi ir iestādes tirdzniecības portfelī vai netirdzniecības portfelī.
(9)
Šīs regulas pamatā ir regulatīvo tehnisko standartu projekts, ko Komisijai iesniegusi Eiropas Banku iestāde (EBI).
(10)
EBI ir veikusi atklātas sabiedriskās apspriešanas par regulatīvo tehnisko standartu projektu, kas ir šīs regulas pamatā, analizējusi potenciālās saistītās izmaksas un ieguvumus un pieprasījusi atzinumu no Banku nozares ieinteresēto personu grupas, kura izveidota saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 (3) 37. pantu,
IR PIEŅĒMUSI ŠO REGULU.
1. pants
Priekšmets
Šī regula nosaka nosacījumus un metodiku, ko izmanto, lai noteiktu iestādes kopējo riska darījumu apjomu ar klientu vai savstarpēji saistītu klientu grupu attiecībā uz riska darījumiem ar pamatā esošajiem aktīviem, un nosacījumus, atbilstoši kuriem ar pamatā esošajiem aktīviem veikto darījumu struktūra nerada papildu riska darījumu.
2. pants
Definīcijas
Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
a)
“darījumi” ir darījumi, kas minēti Regulas (ES) Nr. 575/2013 112. panta m) un o) punktā, un citi darījumi, ja ir riska darījums ar pamatā esošajiem aktīviem;
b)
“nezināms klients” ir viens hipotētiskais klients, uz kuru iestāde attiecina visus riska darījumus, kuriem tā nav identificējusi parādnieku, ja nav piemērojams šīs regulas 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts un 6. panta 3. punkta a) apakšpunkts.
3. pants
No darījumiem izrietošo riska darījumu identifikācija
1. Iestāde nosaka ieguldījumu konkrēta klienta vai savstarpēji saistītu klientu grupas kopējā riska darījumu apjomā konkrēta darījuma rezultātā saskaņā ar metodiku, kas izklāstīta 4., 5. un 6. pantā.
Iestāde nosaka atsevišķi katram no pamatā esošajiem aktīviem riska darījumu apjomu ar šo pamatā esošo aktīvu saskaņā ar 5. pantu.
2. Iestāde izvērtē, vai konkrēts darījums veido papildu riska darījumu saskaņā ar 7. pantu.
4. pants
Pamatā esoši riska darījumi no darījumiem, kam pašiem ir pamatā esoši aktīvi
1. Novērtējot pamatā esošo riska darījumu apjomu no darījuma (A darījums), kam pašam ir pamatā esošs riska darījums no cita darījuma (B darījums) 5. un 6. panta nolūkā, iestāde riska darījumu no B darījuma uzskata par aizstātu ar riska darījumiem, kuri ir pamatā B darījumam.
2. Šā panta 1. punktu piemēro tik ilgi, kamēr pamatā esošie riska darījumi ir riska darījumi ar pamatā esošiem aktīviem.
5. pants
Riska darījuma vērtības aprēķins
1. Iestādes riska darījuma apjoms ar darījuma pamatā esošo aktīvu ir mazākais no šādām vērtībām:
a)
riska darījumu vērtība riska darījumam, kas izriet no pamatā esošā aktīva;
b)
kopējo riska darījumu vērtība iestādes riska darījumiem ar pamatā esošo aktīvu, kas izriet no iestādes darījuma visiem riska darījumiem.
2. Attiecībā uz katru iestādes riska darījumu, kas izriet no darījuma, rezultējošā riska darījuma ar pamatā esošo aktīvu vērtību nosaka šādi:
a)
ja visu šā darījuma ieguldītāju riska darījumi ir līdzvērtīgi, rezultējošā riska darījuma ar pamatā esošo aktīvu vērtība ir iestādes riska darījuma proporcionālā attiecība, ko reizina ar pamatā esošā aktīva veidoto riska darījuma vērtību;
b)
gadījumos, kas nav minēti a) apakšpunktā, no pamatā esošā aktīva izrietošā riska darījuma vērtība ir iestādes riska darījuma proporcionālā attiecība, ko reizina ar mazāko no šādām vērtībām:
i)
riska darījumu vērtību riska darījumam, ko veido pamatā esošais aktīvs;
ii)
kopējā iestādes riska darījumu vērtība no darījuma kopā ar visiem pārējiem riska darījumiem, kuri ir līdzvērtīgi iestādes riska darījumam.
3. Iestādes riska darījuma proporcionālā attiecība ir iestādes riska darījuma vērtība, kas dalīta ar iestādes riska darījuma vērtību kopā ar visiem pārējiem riska darījumiem, kuri ir līdzvērtīgi iestādes riska darījumam.
6. pants
Procedūra, lai noteiktu pamatā esošo riska darījumu ieguldījumu kopējā riska darījumu apmērā
1. Attiecībā uz katru kredītriska darījumu, kuram ir identificēts parādnieks, iestāde iekļauj attiecīgā pamatā esošā aktīva riska darījuma vērtību, aprēķinot kopējo riska darījuma apjomu ar šo parādnieku kā atsevišķu klientu vai savstarpēji saistītu klientu grupu, pie kuras šis parādnieks pieder.
2. Ja iestāde nav identificējusi pamatā esoša kredītriska darījuma parādnieku vai ja iestāde nespēj apstiprināt, ka pamatā esošais riska darījums nav kredītriska darījums, iestāde šo riska darījumu attiecina šādi:
a)
ja riska darījuma vērtība nepārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla, tā šo riska darījumu attiecina uz darījumu kā atsevišķu klientu;
b)
ja riska darījuma vērtība ir vienāda ar vai pārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla un iestāde var nodrošināt, izmantojot darījuma pilnvaras, ka darījuma pamatā esošie riska darījumi nav saistīti ar citiem riska darījumiem tās portfelī, tostarp pamatā esošiem riska darījumiem no citiem darījumiem, tā šo riska darījumu attiecina uz darījumu kā atsevišķu klientu;
c)
gadījumos, kas nav minēti a) un b) apakšpunktā, tā attiecina šo riska darījumu uz nezināmu klientu.
3. Ja iestāde nevar nošķirt darījuma pamatā esošos riska darījumus, iestāde kopējo riska darījumu vērtību attiecina uz darījumu šādi:
a)
ja šī kopējā riska darījumu vērtība nepārsniedz 0,25 % no iestādes atbilstošā kapitāla, tā šo kopējo riska darījumu vērtību attiecina uz darījumu kā atsevišķu klientu;
b)
gadījumos, kas nav minēti a) apakšpunktā, tā attiecina šo kopējo riska darījumu vērtību uz nezināmu klientu.
4. Šā panta 1. un 2. punkta nolūkā iestādes regulāri un vismaz reizi mēnesī uzrauga šādus darījumus, lai konstatētu pamatā esošo riska darījumu sastāva un relatīvās daļas iespējamās izmaiņas.
7. pants
Papildu riska darījums, ko rada darījuma struktūra
1. Darījuma struktūra nerada papildu riska darījumu, ja darījums atbilst abiem šādiem nosacījumiem:
a)
darījuma juridiskā un praktiskā struktūra ir veidota, lai novērstu to, ka darījuma pārvaldītājs vai trešā persona naudas plūsmas, kas rodas darījuma rezultātā, novirza personām, kuras citādi nav tiesīgas saskaņā ar darījuma noteikumiem saņemt šīs naudas plūsmas;
b)
ne emitentam, ne citai personai darījuma ietvaros nevar likt veikt maksājumu iestādei papildus vai kā avansa maksājumu naudas plūsmām no pamatā esošajiem aktīviem.
2. Nosacījumu, kas minēts 1. punkta a) apakšpunktā, uzskata par izpildītu, ja darījums ir viens no šādiem subjektiem:
a)
PVKIU, kā definēts Direktīvas 2009/65/EK 1. panta 2. punktā;
b)
uzņēmums, kura uzņēmējdarbības vieta ir trešā valstī un kurš veic darbības, kas līdzīgas tām, ko veic PVKIU, un kurš ir pakļauts uzraudzībai saskaņā ar Savienības tiesību aktu vai saskaņā ar tādas trešās valsts tiesību aktiem, kura piemēro uzraudzības un regulējošās prasības, kas ir vismaz līdzvērtīgas Savienībā piemērotajām prasībām attiecībā uz PVKIU.
8. pants
Stāšanās spēkā
Šī regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs.
Briselē, 2014. gada 2. oktobrī