ROZHODNUTÍ RADY
ze dne 15. července 2013,
kterým se některé členské státy opravňují, aby v zájmu Evropské unie ratifikovaly protokol, kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963, nebo k němu přistoupily, jakož i učinily prohlášení ohledně uplatňování příslušných vnitřních pravidel práva Unie
(2013/434/EU)
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 ve spojení s čl. 218 odst. 6 písm. a) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na souhlas Evropského parlamentu,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Unie usiluje o vytvoření společného soudního prostoru založeného na zásadě vzájemného uznávání soudních rozhodnutí.
(2)
Protokol ze dne 12. září 1997 (dále jen „protokol z roku 1997“), kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963 (dále jen „Vídeňská úmluva“), byl vyjednán s cílem zlepšit odškodnění obětí škod způsobených jadernými událostmi. Je tudíž žádoucí, aby se v členských státech, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy, uplatňovala ustanovení protokolu z roku 1997.
(3)
Unie má výlučnou pravomoc, pokud jde o články XI a XII Vídeňské úmluvy v znění protokolu z roku 1997, pokud se jejich ustanovení týkají pravidel stanovených nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (1). Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 bude ke dni 10. ledna 2015 nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (2). Členské státy si ponechávají pravomoc v záležitostech, na něž se vztahuje protokol z roku 1997 a jež se netýkají práva Unie. Vzhledem k obsahu a záměru protokolu z roku 1997 nelze přijetí ustanovení protokolu spadajících do pravomoci Unie oddělit od ustanovení, která spadají do pravomoci členských států.
(4)
Vídeňská úmluva ani protokol z roku 1997 neumožňují účast regionálním organizacím pro hospodářskou integraci. Unie se proto nemůže stát smluvní stranou protokolu z roku 1997.
(5)
Členské státy, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy, a před přistoupením k Evropské unii protokol z roku 1997 neratifikovaly, by proto měly být oprávněny protokol z roku 1997 v zájmu Unie ratifikovat nebo k němu přistoupit.
(6)
Dvanáct členských států Unie, konkrétně Belgie, Německo, Řecko, Španělsko, Francie, Itálie, Nizozemsko, Portugalsko, Slovinsko, Finsko, Švédsko a Spojené království jsou smluvními stranami Pařížské úmluvy o odpovědnosti vůči třetím stranám v oblasti jaderné energie ze dne 29. července 1960, pozměněné dodatkovým protokolem ze dne 28. ledna 1964 a protokolem ze dne 16. listopadu 1982 (dále jen „Pařížská úmluva“). Pařížská úmluva stanoví režim pro odškodnění obětí škod způsobených jadernými událostmi, který vychází z podobných zásad jako Vídeňská úmluva. Protokol ze dne 12. února 2004 (dále jen „protokol z roku 2004“), kterým se mění Pařížská úmluva, zlepšuje odškodnění obětí škod způsobených jadernými událostmi. Členské státy, které jsou smluvními stranami Pařížské úmluvy, byly oprávněny rozhodnutími Rady 2004/294/ES (3) a 2007/727/ES (4), aby protokol z roku 2004 v zájmu tehdejšího Společenství ratifikovaly nebo k němu přistoupily. Je proto objektivně opodstatněné, aby toto rozhodnutí nebylo určeno těm členským státům, které jsou smluvními stranami Pařížské úmluvy a nikoli Vídeňské úmluvy.
(7)
Pět členských států Unie, konkrétně Irsko, Kypr, Lucembursko, Malta a Rakousko, kromě toho není smluvními stranami ani Vídeňské úmluvy, ani Pařížské úmluvy. Vzhledem k tomu, že protokol z roku 1997 mění Vídeňskou úmluvu a že nařízení (ES) č. 44/2001 opravňuje členské státy vázané uvedenou úmluvou, aby pokračovaly v uplatňování pravidel stanovených v úmluvě, která se týkají příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, je objektivně opodstatněné, aby bylo toto rozhodnutí určeno pouze těm členským státům, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy. Irsko, Kypr, Lucembursko, Malta a Rakousko by se tedy měly i nadále řídit pravidly obsaženými v nařízení (ES) č. 44/2001 a používat je pro oblast upravenou Vídeňskou úmluvou a protokolem z roku 1997, kterým se uvedená úmluva mění.
(8)
V důsledku toho se použití ustanovení protokolu z roku 1997, pokud jde o Unii, omezí pouze na ty členské státy, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy v okamžiku přijetí tohoto rozhodnutí.
(9)
Pravidla týkající se uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, která jsou stanovena v článku XII Vídeňské úmluvy ve znění článku 14 protokolu z roku 1997, by neměla mít přednost před pravidly upravujícími řízení o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí stanovenými v nařízení (ES) č. 44/2001. Členské státy, jež jsou tímto rozhodnutím oprávněny ratifikovat protokol z roku 1997 nebo k němu přistoupit, by tudíž měly učinit prohlášení stanovené v tomto rozhodnutí, aby bylo zajištěno uplatňování příslušných pravidel Unie.
(10)
Spojené království a Irsko, na něž se vztahuje Protokol č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva připojený ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se účastní přijímání a používání tohoto rozhodnutí.
(11)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto rozhodnutí, a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Rada opravňuje Bulharsko, Českou republiku, Estonsko, Litvu, Maďarsko, Polsko a Slovensko, aby v zájmu Unie ratifikovaly protokol ze dne 12. září 1997, kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963, nebo k němu přistoupily.
Znění protokolu z roku 1997 se připojuje k tomuto rozhodnutí.
Článek 2
Rada opravňuje Bulharsko, Českou republiku, Estonsko, Litvu, Maďarsko, Polsko a Slovensko, aby učinily následující prohlášení:
„Soudní rozhodnutí v záležitostech, na něž se vztahuje Protokol ze dne 12. září 1997, kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963, vydaná soudem některého členského státu Evropské unie, jenž je smluvní stranou tohoto protokolu, jsou uznávána a vykonatelná v [název členského státu činícího prohlášení] v souladu s příslušnými pravidly Evropské unie v této oblasti.“
Článek 3
Toto rozhodnutí vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Toto rozhodnutí je určeno Bulharské republice, České republice, Estonské republice, Litevské republice, Maďarsku, Polské republice a Slovenské republice v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 15. července 2013.
PADOMES LĒMUMS
(2013. gada 15. jūlijs),
ar ko pilnvaro dažas dalībvalstis Eiropas Savienības interesēs ratificēt protokolu, ar kuru groza 1963. gada 21. maija Vīnes konvenciju par civilo atbildību par kodolkaitējumiem, vai tam pievienoties un sniegt deklarāciju par Savienības tiesību aktos minēto attiecīgo iekšējo noteikumu piemērošanu
(2013/434/ES)
EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 81. panta 2. punktu saistībā ar 218. panta 6. punkta a) apakšpunktu,
ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta piekrišanu,
tā kā:
(1)
Savienība cenšas izveidot kopēju tiesisko telpu, kuras pamatā ir tiesas nolēmumu savstarpējās atzīšanas princips.
(2)
1997. gada 12. septembra protokols (turpmāk “1997. gada protokols”), ar ko groza 1963. gada 21. maija Vīnes konvenciju par civilo atbildību par kodolkaitējumiem (turpmāk “Vīnes konvencija”), tika izstrādāts ar nolūku uzlabot to personu kompensāciju, kas cietušas no kodolnegadījumu izraisīta kaitējuma. Tādēļ ir vēlams, lai 1997. gada protokola noteikumus piemērotu dalībvalstīs, kuras ir Vīnes konvencijas Līgumslēdzējas puses.
(3)
Savienībai ir ekskluzīva kompetence attiecībā uz XI un XII pantu Vīnes konvencijā, kas grozīta ar 1997. gada protokolu, ciktāl minētie noteikumi skar noteikumus, kas izklāstīti Padomes Regulā (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (1). Regula (EK) Nr. 44/2001 no 2015. gada 10. janvāra jāaizstāj ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (2). Dalībvalstis saglabā kompetenci jautājumos, uz kuriem attiecas 1997. gada protokols un kuri neskar Savienības tiesību aktus. Ņemot vērā 1997. gada protokola priekšmetu un mērķi, to protokola noteikumu pieņemšanu, kas ir Savienības kompetencē, nevar nošķirt no noteikumiem, kas ir dalībvalstu kompetencē.
(4)
Vīnes konvencija un 1997. gada protokols nav atvērti reģionālu ekonomikas integrācijas organizāciju dalībai. Tā rezultātā Savienība nevar kļūt par 1997. gada protokola Līgumslēdzēju pusi.
(5)
Tādēļ dalībvalstīm, kuras ir Vīnes konvencijas Līgumslēdzējas puses un pirms pievienošanās Savienībai neratificēja 1997. gada protokolu, būtu jāatļauj Savienības interesēs ratificēt 1997. gada protokolu vai pievienoties tam.
(6)
Divpadsmit Savienības dalībvalstis, proti, Beļģija, Vācija, Grieķija, Spānija, Francija, Itālija, Nīderlande, Portugāle, Slovēnija, Somija, Zviedrija un Apvienotā Karaliste, ir Līgumslēdzējas puses 1960. gada 29. jūlija Parīzes Konvencijai par trešās personas atbildību kodolenerģijas jomā, kura ir grozīta ar 1964. gada 28. janvāra papildprotokolu un 1982. gada 16. novembra protokolu (turpmāk “Parīzes konvencija”). Ar Parīzes konvenciju nosaka kārtību, kādā cietušie saņem kompensāciju par kaitējumu, kas radies saistībā ar kodolnegadījumiem, kuras pamatā ir principi, kas līdzinās Vīnes konvencijā izklāstītajiem principiem. 2004. gada 12. februāra protokols (turpmāk “2004. gada protokols”), ar ko groza Parīzes konvenciju, uzlabo kompensāciju par kodolnegadījumu izraisītu kaitējumu. Ar Padomes Lēmumiem 2004/294/EK (3) un 2007/727/EK (4) dalībvalstīm, kuras ir Parīzes konvencijas Līgumslēdzējas puses, tika atļauts toreizējās Kopienas interesēs ratificēt 2004. gada protokolu vai pievienoties tam. Tādēļ ir objektīvi pamatoti, ka šis lēmums nebūtu adresējams tām dalībvalstīm, kuras ir Parīzes konvencijas, nevis Vīnes konvencijas Līgumslēdzējas puses.
(7)
Turklāt piecas Savienības dalībvalstis, proti, Īrija, Kipra, Luksemburga, Malta un Austrija, nav nedz Vīnes konvencijas, nedz Parīzes konvencijas Līgumslēdzējas puses. Ņemot vērā, ka ar 1997. gada protokolu groza Vīnes konvenciju un ka Regula (EK) Nr. 44/2001 atļauj tām dalībvalstīm, kurām minētā konvencija ir saistoša, turpināt piemērot minētajā konvencijā ietvertos noteikumus par jurisdikciju un par atzīšanu un izpildi, ir objektīvi pamatoti, ka šis lēmums būtu adresējams tikai tām dalībvalstīm, kuras ir Vīnes konvencijas Līgumslēdzējas puses. Attiecīgi Īrijai, Kiprai, Luksemburgai, Maltai un Austrijai būtu jāturpina pamatoties uz noteikumiem, kas iekļauti Regulā (EK) Nr. 44/2001 un piemērot tos jomā, uz ko attiecas Vīnes konvencija un 1997. gada protokols, ar kuru groza minēto konvenciju.
(8)
Tādēļ 1997. gada protokola noteikumus attiecībā uz Savienību piemēros tikai tās dalībvalstis, kuras šā lēmuma pieņemšanas brīdī ir Vīnes konvencijas Līgumslēdzējas puses.
(9)
Noteikumiem par spriedumu atzīšanu un izpildi, kas izklāstīti ar 1997. gada protokola 14. pantu grozītajā Vīnes konvencijas XII pantā, nevajadzētu būt noteicošākiem par noteikumiem, ar ko reglamentē spriedumu atzīšanas un izpildes kārtību, kas izveidota ar Regulu (EK) Nr. 44/2001. Tāpēc dalībvalstīm, kurām saskaņā ar šo lēmumu tiek atļauts ratificēt 1997. gada protokolu vai pievienoties tam, būtu jāsniedz šajā lēmumā paredzētā deklarācija, kuras mērķis ir nodrošināt attiecīgo Savienības noteikumu piemērošanu.
(10)
Apvienotā Karaliste un Īrija, kam piemēro Protokolu (Nr. 21) par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kurš pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, piedalās šā lēmuma pieņemšanā un piemērošanā.
(11)
Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā (Nr. 22) par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, Dānija nepiedalās šā lēmuma pieņemšanā, un šis lēmums tai nav saistošs un nav jāpiemēro,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Ar šo Padome atļauj Bulgārijai, Čehijas Republikai, Igaunijai, Lietuvai, Ungārijai, Polijai un Slovākijai Savienības interesēs ratificēt 1997. gada 12. septembra protokolu, ar ko groza 1963. gada 21. maija Vīnes konvenciju par civilo atbildību par kodolkaitējumiem, vai pievienoties tam.
Šim lēmumam ir pievienots 1997. gada protokola teksts.
2. pants
Ar šo Padome atļauj Bulgārijai, Čehijas Republikai, Igaunijai, Lietuvai, Ungārijai, Polijai un Slovākijai sniegt šādu deklarāciju:
“Spriedumus lietās, uz ko attiecas 1997. gada protokols, ar ko groza 1963. gada 21. maija Vīnes konvenciju par civilo atbildību par kodolkaitējumiem, - ja šos spriedumus sagatavojusi tās Eiropas Savienības dalībvalsts tiesa, kura ir minētā protokola Līgumslēdzēja puse, - atzīst un izpilda [tās dalībvalsts nosaukums, kura sniedz deklarāciju] saskaņā ar attiecīgajiem Eiropas Savienības noteikumiem šajā jautājumā.”
3. pants
Šis lēmums stājas spēkā nākamajā dienā pēc tā publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
4. pants
Šis lēmums ir adresēts Bulgārijas Republikai, Čehijas Republikai, Igaunijas Republikai, Lietuvas Republikai, Ungārijai, Polijas Republikai un Slovākijas Republikai saskaņā ar Līgumiem.
Briselē, 2013. gada 15. jūlijā