SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2014/41/EU
ze dne 3. dubna 2014
o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 82 odst. 1 písm. a) této smlouvy,
s ohledem na podnět Belgického království, Bulharské republiky, Estonské republiky, Španělského království, Rakouské republiky, Republiky Slovinsko a Švédského království,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
v souladu s řádným legislativním postupem (1),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Evropská unie si stanovila cíl zachovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva.
(2)
V souladu s čl. 82 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie má být justiční spolupráce v trestních věcech v Unii založena na zásadě vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí, jež je od zasedání Evropské rady v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 obecně označována za základní kámen justiční spolupráce v trestních věcech v rámci Unie.
(3)
Rámcové rozhodnutí Rady 2003/577/SVV (2) vyřešilo potřebu okamžitého vzájemného uznávání příkazů s cílem zamezit zničení, pozměnění, přesunu, předání nebo odstranění důkazních prostředků. Jelikož se ovšem daný nástroj omezuje na fázi zajištění, je zapotřebí příkaz k zajištění doplnit samostatnou žádostí o předání důkazních prostředků státu vydávajícímu příkaz (dále jen „vydávající stát“) v souladu s pravidly platnými pro vzájemnou spolupráci v trestních věcech. Výsledný postup vyžaduje dva úkony, což oslabuje jeho účinnost. Tato pravidla navíc existují vedle tradičních nástrojů spolupráce a příslušné orgány jich tak v praxi využívají jen zřídka.
(4)
Rámcové rozhodnutí Rady 2008/978/SVV (3) o evropském důkazním příkazu bylo přijato za účelem uplatnění zásady vzájemného uznávání pro účely zajištění předmětů, listin a údajů pro řízení v trestních věcech. Evropský důkazní příkaz se však vztahuje pouze na již existující důkazní prostředky a týká se tak úzké části justiční spolupráce v trestních věcech, jež souvisí s důkazními prostředky. Vzhledem k jeho omezené oblasti působnosti mohou příslušné orgány libovolně užívat buď nový postup, nebo postupy vzájemné právní pomoci, jež v každém případě zůstávají použitelné pro důkazní prostředky nespadající do oblasti působnosti evropského důkazního příkazu.
(5)
Po přijetí rámcových rozhodnutí 2003/577/SVV a 2008/978/SVV se ukázalo, že stávající rámec pro shromažďování důkazních prostředků je příliš roztříštěný a složitý. Je proto třeba zaujmout nový přístup.
(6)
Ve Stockholmském programu přijatém Evropskou radou ve dnech 10.-11. prosince 2009 Evropská rada uvedla, že je třeba dále usilovat o zavedení komplexního systému pro získávání důkazů v případech, jež mají přeshraniční rozměr; tento systém by měl být založen na zásadě vzájemného uznávání. Evropská rada uvedla, že stávající nástroje v dané oblasti tvoří neuspořádaný systém a že je zapotřebí nového přístupu založeného na zásadě vzájemného uznávání, který však rovněž zohlední pružnost tradičního systému vzájemné právní pomoci. Evropská rada proto vyzvala k vytvoření komplexního systému, který nahradí všechny stávající nástroje v této oblasti včetně rámcového rozhodnutí 2008/978/SVV, který se bude v co největším rozsahu vztahovat na všechny druhy důkazů, bude obsahovat lhůty pro vykonání a co nejvíce omezí důvody pro odmítnutí.
(7)
Tento nový přístup je založen na jednotném nástroji nazvaném evropský vyšetřovací příkaz. Evropský vyšetřovací příkaz má být vydáván za účelem provedení jednoho či několika konkrétních vyšetřovacích úkonů ve státě, který evropský vyšetřovací příkaz vykonává (dále jen „vykonávající stát“), s cílem shromáždit důkazy. To zahrnuje získávání důkazů, které již má vykonávající orgán k dispozici.
(8)
Evropský vyšetřovací příkaz by měl mít horizontálně vymezenou oblast působnosti, a měl by se proto vztahovat na všechny vyšetřovací úkony zaměřené na shromažďování důkazů. Vytvoření společného vyšetřovacího týmu a shromažďování důkazů v rámci tohoto týmu však vyžaduje zvláštní pravidla, která je třeba stanovit odděleně. Aniž je dotčeno uplatňování této směrnice, měly by se tudíž na tento druh vyšetřovacích úkonů i nadále vztahovat stávající nástroje.
(9)
Tato směrnice by se neměla vztahovat na přeshraniční sledování podle úmluvy k provedení Schengenské dohody (4).
(10)
Evropský vyšetřovací příkaz by měl být zaměřen na vyšetřovací úkon, který má být proveden. K rozhodnutí o tom, který vyšetřovací úkon má být použit, je na základě své znalosti detailů příslušného vyšetřování nejlépe povolán vydávající orgán. Vykonávající orgán by však měl, kdykoli je to možné, využít jiný typ vyšetřovacího úkonu, pokud požadovaný úkon v rámci jeho vnitrostátního práva neexistuje, nebo by v obdobném vnitrostátním případě nebyl dostupný. Dostupnost by měla odkazovat na případy, kdy požadovaný vyšetřovací úkon podle práva vykonávajícího státu existuje, avšak jeho využití je možné pouze v určitých situacích, například pokud daný vyšetřovací úkon může být proveden pouze v případě trestných činů s určitým stupněm závažnosti, vůči osobám, u nichž již existuje určitý stupeň podezření, nebo se souhlasem dotčené osoby. Vykonávající orgán může rovněž využít jiný druh vyšetřovacího úkonu, pokud jím dosáhne stejného výsledku jako s vyšetřovacím úkonem uvedeným v evropském vyšetřovacím příkazu, a to způsobem, který méně zasahuje do základních práv dotčené osoby.
(11)
Evropský vyšetřovací příkaz by měl být využit, pokud se výkon vyšetřovacího úkonu jeví pro daný případ jako přiměřený, vhodný a použitelný. Vydávající orgán by se měl tedy ubezpečit, že jsou hledané důkazy nezbytné a přiměřené pro účel řízení, že je zvolený vyšetřovací úkon nezbytný a přiměřený pro shromáždění dotyčných důkazů a že by měl být prostřednictvím vydání evropského vyšetřovacího příkazu zapojen do shromažďování těchto důkazů jiný členský stát. Stejné posouzení by se mělo provádět i v rámci postupu potvrzování v případech, kdy je podle této směrnice požadováno potvrzení evropského vyšetřovacího příkazu. Výkon evropského vyšetřovacího příkazu by neměl být odmítnut na základě důvodů jiných, než jaké jsou stanoveny touto směrnicí. Vykonávající orgán by však měl být oprávněn zvolit mírnější vyšetřovací úkon než úkon uvedený v evropském vyšetřovacím příkazu, umožní-li to dosáhnout podobných výsledků.
(12)
Při vydávání evropského vyšetřovacího příkazu by měl vydávající orgán věnovat zvláštní pozornost tomu, aby bylo zajištěno plné dodržování práv stanovených v článku 48 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Stěžejními prvky základních práv, jež Listina uznává v oblasti trestní spravedlnosti, je presumpce neviny a právo na obhajobu v trestním řízení. Každé omezení těchto práv vyšetřovacím úkonem nařízeným v souladu s touto směrnicí by mělo být ve shodě s požadavky stanovenými v článku 52 Listiny, pokud jde o nezbytnost, proporcionalitu a cíle, jež by mělo sledovat, a to zejména ochranu práv a svobod druhého.
(13)
Za účelem zajištění předání evropského vyšetřovacího příkazu příslušnému orgánu vykonávajícího státu může vydávající orgán využít všechny možné nebo příslušné způsoby předání, například zabezpečeného telekomunikačního systému Evropské soudní sítě, Eurojustu nebo jiných kanálů využívaných justičními nebo donucovacími orgány.
(14)
Členské státy jsou vyzývány k tomu, aby do prohlášení o jazykovém režimu zahrnuly vedle svého úředního jazyka (svých úředních jazyků) alespoň jeden jazyk, který se v rámci Unie běžně používá.
(15)
Při provádění této směrnice by měly být zohledněny směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU (5), 2012/13/EU (6) a 2013/48/EU (7), které se týkají procesních práv v trestním řízení.
(16)
Neinvazivními opatřeními by v závislosti na vnitrostátním právu mohla být například taková opatření, která neporušují právo na soukromí nebo vlastnické právo.
(17)
Zásada ne bis in idem je jednou ze základních právních zásad Unie, již uznává Listina a rozvíjí judikatura Soudního dvora Evropské unie. Vykonávající orgán by proto měl mít možnost výkon evropského vyšetřovacího příkazu odmítnout, pokud by jeho výkon byl s uvedenou zásadou v rozporu. Vzhledem k předběžné povaze řízení, v jehož rámci je evropský vyšetřovací příkaz vydáván, by jeho výkon nemělo být možné odmítnout, pokud je jeho cílem stanovit případný rozpor se zásadou ne bis in idem nebo pokud vydávající orgán poskytne ujištění, že důkazy předané v důsledku výkonu evropského vyšetřovacího příkazu nebudou použity k trestnímu stíhání nebo postihu osoby, v jejíž věci již bylo pro stejné skutky vydáno v jiném členském státě pravomocné rozhodnutí.
(18)
Stejně jako je tomu u jiných nástrojů vzájemného uznávání, není ani touto směrnicí pozměněna povinnost dodržovat základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o Evropské unii a v Listině. Pro vyjasnění této skutečnosti je do znění směrnice vloženo zvláštní ustanovení.
(19)
Vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva v rámci Unie je založeno na vzájemné důvěře a na předpokladu dodržování práva Unie, a zejména základních práv, ze strany ostatních členských států. Tento předpoklad je však vyvratitelný. Existují-li tedy závažné důvody se domnívat, že provedení vyšetřovacího úkonu uvedeného v evropském vyšetřovacím příkazu by vedlo k porušení základního práva dotčené osoby a že vykonávající stát by porušil své povinnosti týkající se ochrany základních práv uznaných v Listině, měl by být výkon evropského vyšetřovacího příkazu odmítnut.
(20)
Měla by existovat možnost odmítnout evropský vyšetřovací příkaz, pokud by jeho uznání nebo výkon ve vykonávajícím státě mělo za následek porušení imunity nebo výsady v daném státě. V právu Unie neexistuje společná definice toho, co imunita nebo výsada představuje, a proto se přesná definice těchto pojmů ponechává na vnitrostátním právu, které může zahrnovat ochranná opatření vztahující se na lékařské a právní profese, avšak nemělo by být vykládáno způsobem, který by byl v rozporu s povinností zrušit určité důvody pro odmítnutí uvedené v protokolu k Úmluvě o vzájemné pomoci v trestních věcech mezi členskými státy Evropské unie (8). To může zahrnovat i pravidla související se svobodou tisku a svobodou projevu v jiných médiích, přestože nejsou nezbytně považována za výsadu či imunitu.
(21)
V zájmu zajištění rychlé, účinné a důsledné spolupráce v trestních věcech mezi členskými státy je nezbytné stanovit lhůty. Rozhodování o uznání či výkonu, jakož i samotné provedení vyšetřovacího úkonu, by mělo probíhat se stejnou rychlostí a prioritou jako v obdobném vnitrostátním případě. Je třeba stanovit lhůty, aby bylo zajištěno, že rozhodnutí bude přijato či vykonáno v přiměřené době nebo že budou splněny procesní požadavky ve vydávajícím státě.
(22)
Opravné prostředky proti evropskému vyšetřovacímu příkazu by měly být přinejmenším rovnocenné prostředkům, které jsou proti danému vyšetřovacímu úkonu k dispozici ve vnitrostátním případě. Členské státy by v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy měly zajistit uplatnitelnost těchto opravných prostředků, a to i prostřednictvím včasného informování každé zúčastněné strany o možnostech a způsobech jejich využití. V případech, kdy zúčastněná strana ve vykonávajícím státě vznese námitky proti evropskému vyšetřovacímu příkazu, pokud jde o věcné důvody k vydání příkazu, je vhodné, aby byly informace o tomto napadení předány vydávajícímu orgánu a aby byla zúčastněná strana odpovídajícím způsobem informována.
(23)
Náklady vzniklé na území vykonávajícího státu v souvislosti s výkonem evropského vyšetřovacího příkazu by měl uhradit výhradně tento stát v souladu s obecnou zásadou vzájemného uznávání. Výkonem evropského vyšetřovacího příkazu však mohou vykonávajícímu státu vzniknout mimořádně vysoké náklady. Tyto mimořádně vysoké náklady mohou souviset například se složitými znaleckými posudky, rozsáhlou policejní operací nebo se sledováním během dlouhého časového období. Tyto náklady by neměly výkon evropského vyšetřovacího příkazu ztěžovat a vydávající a vykonávající orgány by se měly pokusit stanovit náklady, které je třeba považovat za mimořádně vysoké. Otázka nákladů by se mohla stát předmětem konzultací mezi vydávajícím a vykonávajícím státem a doporučuje se, aby tuto otázku vyřešily ve fázi konzultací. V krajním případě může vydávající orgán rozhodnout o vzetí evropského vyšetřovacího příkazu zpět, nebo o jeho ponechání v platnosti, přičemž část nákladů, které vykonávající stát považuje za mimořádně vysoké a zároveň nezbytně nutné v průběhu řízení, by měl uhradit vydávající stát. Daný mechanismus by neměl být dodatečným důvodem odmítnutí a v žádném případě by neměl být zneužíván k odkladu nebo zamezení výkonu evropského vyšetřovacího příkazu.
(24)
Evropský vyšetřovací příkaz zavádí jednotný rámec pro získávání důkazů. Pro některé druhy vyšetřovacích úkonů jsou však nezbytná další pravidla, jež by měla být stanovena v evropském vyšetřovacím příkazu, jako například dočasné předání osob ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody, výslech prostřednictvím videokonference nebo telefonní konference, získávání informací o bankovních účtech či bankovních transakcích, sledování zásilky nebo skryté vyšetřování. Evropský vyšetřovací příkaz by se měl vztahovat na vyšetřovací úkony, s nimiž je spojeno shromažďování důkazů v reálném čase, průběžně a v rámci určitého období, avšak v případě potřeby by se vydávající a vykonávající stát měly dohodnout na praktických ujednáních v zájmu zohlednění rozdílů mezi svými vnitrostátními právními předpisy.
(25)
Tato směrnice stanoví pravidla pro provedení vyšetřovacího úkonu ve všech fázích trestního řízení, včetně řízení před soudem, v případě potřeby za účasti dotčené osoby, s cílem získat důkazy. Evropský vyšetřovací příkaz může být kupříkladu vydán za účelem dočasného předání této osoby do vydávajícího státu nebo za účelem provedení výslechu prostřednictvím videokonference. Má-li však být osoba předána do jiného členského státu za účelem trestního stíhání včetně předvedení této osoby před soud pro účely soudního jednání, měl by být vydán evropský zatýkací rozkaz v souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV (9).
(26)
S ohledem na přiměřené využívání evropského zatýkacího rozkazu by měl vydávající orgán zvážit, zda by evropský vyšetřovací příkaz nebyl účinným a přiměřeným prostředkem pro další průběh trestního řízení. Vydávající orgán by měl zejména zvážit, zda by vydání evropského vyšetřovacího příkazu za účelem výslechu podezřelé nebo obviněné osoby prostřednictvím videokonference nemohlo posloužit jako účinná alternativa.
(27)
Evropský vyšetřovací příkaz může být vydán s cílem získat důkazy o účtech jakékoli povahy vedených v bance nebo nebankovní finanční instituci na jméno osoby, proti které je vedeno trestní řízení. Tuto možnost je třeba chápat šířeji v tom smyslu, že zahrnuje nejen podezřelé nebo obviněné osoby, ale kteroukoli jinou osobu, v souvislosti s níž považují příslušné orgány tuto informaci za nezbytnou pro průběh trestního řízení.
(28)
Pokud je ve směrnici odkazováno na finanční instituce, je tento pojem třeba vykládat v souladu s příslušnými definicemi uvedenými v článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES (10).
(29)
Je-li evropský vyšetřovací příkaz vydán za účelem získání „údajů“ o konkrétním bankovním účtu, mělo by se „údaji“ rozumět alespoň jméno a adresa majitele účtu, podrobnosti o jakékoli plné moci k tomuto účtu a veškeré další údaje nebo dokumenty, které majitel účtu poskytl při otevření účtu a které jsou stále v držení banky.
(30)
Možnosti spolupráce podle této směrnice týkající se odposlechu telekomunikačního provozu by neměly být omezeny na obsah telefonické komunikace, ale mohly by rovněž zahrnovat shromažďování souvisejících provozních a lokalizačních údajů, což by příslušným orgánům umožnilo vydat evropský vyšetřovací příkaz za účelem získání údajů o telekomunikačním provozu, které představují menší zásah. Na evropský vyšetřovací příkaz vydaný za účelem získání provozních a lokalizačních údajů telekomunikačního provozu z minulosti by se měla vztahovat stejná obecná úprava výkonu evropského vyšetřovacího příkazu, přičemž evropský vyšetřovací příkaz by v závislosti na vnitrostátním právu vykonávajícího státu mohl být považován za invazivní vyšetřovací úkon.
(31)
Je-li několik členských států schopno poskytnout nutnou technickou pomoc, měl by být evropský vyšetřovací příkaz zaslán pouze jednomu z nich, přičemž by se měla dát přednost členskému státu, na jehož území se dotyčná osoba nachází. Členské státy, v nichž se nachází odposlouchávaná osoba a od nichž není technická pomoc k provedení odposlechu zapotřebí, by o tom měly být informovány v souladu s touto směrnicí. Avšak je-li technická pomoc zapotřebí od více než pouze jednoho státu, lze evropský vyšetřovací příkaz zaslat více než jednomu vykonávajícímu státu.
(32)
V evropském vyšetřovacím příkazu, který obsahuje žádost o odposlech telekomunikačního provozu, vydávající orgán poskytne vykonávajícímu orgánu dostatečné informace, jako například údaje o vyšetřovaném trestném činu, aby vykonávajícímu orgánu umožnil posoudit, zda by daný vyšetřovací úkon byl povolen u obdobného vnitrostátního případu.
(33)
Členské státy by měly vzít v úvahu význam zajištění toho, aby technickou podporu mohl poskytovat operátor veřejně dostupných telekomunikačních sítí a služeb na území daného členského státu, a to s cílem usnadnit spolupráci podle tohoto nástroje v souvislosti se zákonným odposlechem telekomunikačního provozu.
(34)
Tato směrnice se vzhledem ke své oblasti působnosti zabývá pouze předběžnými opatřeními, jejichž cílem je shromažďování důkazních prostředků. V této souvislosti je třeba zdůraznit, že každý prostředek včetně finančního majetku může v průběhu trestního řízení podléhat různým předběžným opatřením, a to nejen za účelem shromažďování důkazních prostředků, ale také za účelem zabavení. Je třeba uznat, že rozdíl mezi těmito dvěma účely předběžných opatření není vždy zřejmý a že účel předběžného opatření se může v průběhu řízení měnit. Z tohoto důvodu má zásadní význam, aby byl zachován bezproblémový vztah mezi jednotlivými nástroji, které se na tuto oblast vztahují. Dále by ze stejného důvodu mělo být ponecháno na vydávajícím orgánu, aby posoudil, zda má daný prostředek být využit jako důkaz, a tedy zda jej má pokrýt evropský vyšetřovací příkaz.
(35)
Pokud se v příslušných mezinárodních nástrojích jako například v úmluvách uzavřených v rámci Rady Evropy odkazuje na vzájemnou pomoc, mělo by se mít za to, že tato směrnice má mezi členskými státy, pro něž je tato směrnice závazná, přednost před uvedenými úmluvami.
(36)
Kategorie trestných činů uvedené v příloze D je třeba vykládat v souladu s jejich výkladem podle existujících právních nástrojů o vzájemném uznávání.
(37)
V souladu se Společným politickým prohlášením členských států a Komise ze dne 28. září 2011 o informativních dokumentech (11) se členské státy zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu o jeden či více dokumentů s informacemi o vztahu mezi jednotlivými složkami směrnice a příslušnými částmi vnitrostátních nástrojů přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu. Pokud jde o tuto směrnici, považuje Evropský parlament i Rada předložení těchto dokumentů za odůvodněné.
(38)
Jelikož cíle této směrnice, totiž vzájemného uznávání rozhodnutí učiněných za účelem získávání důkazů, nemůže být dosaženo uspokojivě členskými státy, ale spíše jej může být z důvodu rozsahu a účinků lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o EU. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.
(39)
Tato směrnice dodržuje základní práva a ctí zásady, které v oblasti své působnosti uznává článek 6 Smlouvy o EU a Listina, zejména pak její hlava VI, mezinárodní právo a mezinárodní dohody, jichž je Unie nebo všechny členské státy smluvní stranou, včetně Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, a ústavy členských států. Nic v této směrnici nelze vykládat tak, že zakazuje odmítnout vykonání evropského vyšetřovacího příkazu, jestliže na základě objektivních skutečností existují důvody se domnívat, že účelem vydání evropského vyšetřovacího příkazu bylo stíhat nebo potrestat určitou osobu zejména na základě jejího pohlaví, rasového nebo etnického původu, náboženství, sexuální orientace, státní příslušnosti, jazyka nebo politického přesvědčení nebo že by této osobě mohla být z kteréhokoli z těchto důvodů způsobena újma.
(40)
Jedním ze základních práv je ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováváním osobních údajů. Podle čl. 8 odst. 1 Listiny a čl. 16 odst. 1 Smlouvy o fungování EU má každý právo na ochranu osobních údajů, které se ho týkají.
(41)
Členské státy by měly v rámci uplatňování této směrnice stanovit transparentní politiky pro zpracovávání osobních údajů a pro uplatňování práv subjektů údajů na opravné prostředky za účelem ochrany jejich osobních údajů.
(42)
Osobní údaje získané podle této směrnice by měly být zpracovávány pouze v případech, kdy je to nezbytné, a měly by být přiměřené účelům slučitelným s předcházením trestným činům a jejich vyšetřováním, odhalováním a stíháním nebo uplatňováním trestních sankcí a práva na obhajobu. Přístup k informacím obsahujícím osobní údaje, jehož může být dosaženo prostřednictvím postupu ověřování totožnosti, by měly mít pouze oprávněné osoby.
(43)
V souladu s článkem 3 Protokolu č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, oznámilo Spojené království své přání účastnit se přijímání a uplatňování této směrnice.
(44)
V souladu s články 1, 2 a čl. 4a odst. 1 Protokolu č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, a aniž je dotčen článek 4 tohoto protokolu, se Irsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro ně není závazná ani použitelná.
(45)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU se Dánsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro ně není závazná ani použitelná.
(46)
Evropský inspektor ochrany údajů vydal své stanovisko dne 5. října 2010 (12), které vychází z čl. 41 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 (13),
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
KAPITOLA I
EVROPSKÝ VYŠETŘOVACÍ PŘÍKAZ
Článek 1
Evropský vyšetřovací příkaz a povinnost jej vykonat
1. Evropský vyšetřovací příkaz je rozhodnutí justičního orgánu vydané či potvrzené justičním orgánem jednoho členského státu (dále jen „vydávající stát“) za účelem provedení jednoho nebo několika konkrétních vyšetřovacích úkonů v jiném členském státě (dále jen „vykonávající stát“) s cílem získat důkazy v souladu s touto směrnicí.
Evropský vyšetřovací příkaz lze rovněž vydat k získání důkazů, které jsou již v držení příslušných orgánů vykonávajícího státu.
2. Členské státy vykonají evropský vyšetřovací příkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s touto směrnicí.
3. O vydání evropského vyšetřovacího příkazu může v rámci použitelných práv na obhajobu v souladu s vnitrostátními předpisy upravujícími trestní řízení požádat podezřelá nebo obviněná osoba, nebo tak může jejím jménem učinit obhájce.
4. Touto směrnicí není dotčena povinnost ctít základní práva a právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o EU, včetně práva osob, proti nimž je vedeno trestní řízení, na obhajobu, a nejsou jí dotčeny související povinnosti justičních orgánů.
Článek 2
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
„vydávajícím státem“ členský stát, ve kterém je evropský vyšetřovací příkaz vydán;
b)
„vykonávajícím státem“ členský stát, který evropský vyšetřovací příkaz vykonává a v němž má být vyšetřovací úkon proveden;
c)
„vydávajícím orgánem“:
i)
soudce, soud, vyšetřující soudce nebo státní zástupce příslušný v daném případě nebo
ii)
jakýkoli jiný příslušný orgán, který vydávající stát určí a který v konkrétním případě jedná jako vyšetřující orgán v trestním řízení a má v souladu s vnitrostátním právem pravomoc nařídit shromažďování důkazů. Kromě toho musí evropský vyšetřovací příkaz před jeho předáním vykonávajícímu orgánu a po posouzení jeho souladu s podmínkami pro vydání evropského vyšetřovacího příkazu podle této směrnice, zejména s podmínkami stanovenými v čl. 6 odst. 1, potvrdit soudce, soud, vyšetřující soudce nebo státní zástupce ve vydávajícím státě. Pokud byl evropský vyšetřovací příkaz potvrzen justičním orgánem, může být pro účely předání evropského vyšetřovacího příkazu tento orgán rovněž považován za vydávající orgán;
d)
„vykonávajícím orgánem“ orgán, který má pravomoc uznat evropský vyšetřovací příkaz a zajistit jeho výkon v souladu s touto směrnicí a s postupy platnými v obdobných vnitrostátních případech. V rámci těchto postupů může být vyžadováno soudní povolení ve vykonávajícím státě, pokud tak stanoví jeho vnitrostátní právo.
Článek 3
Oblast působnosti evropského vyšetřovacího příkazu
Evropský vyšetřovací příkaz se vztahuje na všechny vyšetřovací úkony s výjimkou vytváření společného vyšetřovacího týmu a shromažďování důkazů v rámci tohoto týmu podle článku 13 Úmluvy o vzájemné pomoci v trestních věcech mezi členskými státy Evropské unie (14) (dále jen „úmluva“) a podle rámcového rozhodnutí Rady 2002/465/SVV (15), s výjimkou pro účely použití čl. 13 odst. 8 úmluvy a čl. 1 odst. 8 rámcového rozhodnutí.
Článek 4
Druhy řízení, pro které lze evropský vyšetřovací příkaz vydat
Evropský vyšetřovací příkaz může být vydán:
a)
v souvislosti s trestním řízením, které je vedeno nebo může být vedeno justičním orgánem pro trestný čin podle vnitrostátního práva vydávajícího státu;
b)
v řízení správních orgánů pro činy, které tyto orgány stíhají podle vnitrostátního práva vydávajícího státu jako protiprávní jednání za předpokladu, že jejich rozhodnutí může vést k řízení u soudu, který je příslušný zejména pro trestní věci;
c)
v řízení justičních orgánů pro činy, které tyto orgány stíhají podle vnitrostátního práva vydávajícího státu jako protiprávní jednání za předpokladu, že jejich rozhodnutí může vést k řízení u soudu, který je příslušný zejména pro trestní věci, a
d)
v souvislosti s řízením podle písmen a), b) a c), která se týkají trestných činů nebo protiprávního jednání, za které může nést odpovědnost nebo být potrestána právnická osoba ve vydávajícím státě.
Článek 5
Obsah a forma evropského vyšetřovacího příkazu
1. Formulář evropského vyšetřovacího příkazu uvedený v příloze A musí být vyplněn, podepsán a přesnost a správnost jeho obsahu ověřena vydávajícím orgánem.
Evropský vyšetřovací příkaz obsahuje zejména tyto informace:
a)
údaje o vydávajícím orgánu a případně o potvrzujícím orgánu;
b)
předmět evropského vyšetřovacího příkazu a důvody pro jeho vydání;
c)
nezbytné informace, které jsou o dotyčné osobě či dotyčných osobách k dispozici;
d)
popis trestného jednání, které je předmětem vyšetřování nebo řízení, a příslušná ustanovení trestního práva vydávajícího státu;
e)
popis požadovaného vyšetřovacího úkonu nebo úkonů a důkazů, které mají být získány.
2. Každý členský stát uvede pro situace, kdy je vykonávajícím státem, další jazyk či jazyky patřící mezi úřední jazyky orgánů Unie, které mohou být kromě jeho úředního jazyka nebo úředních jazyků užity při vyplňování nebo překladu evropského vyšetřovacího příkazu.
3. Příslušný orgán vydávajícího státu přeloží evropský vyšetřovací příkaz uvedený v příloze A do úředního jazyka vykonávajícího státu nebo jakéhokoli jiného jazyka uvedeného vykonávajícím státem v souladu s odstavcem 2 tohoto článku.
KAPITOLA II
POSTUPY A ZÁRUKY PRO VYDÁVAJÍCÍ STÁT
Článek 6
Podmínky pro vydání a předání evropského vyšetřovacího příkazu
1. Vydávající orgán může vydat evropský vyšetřovací příkaz, pouze pokud jsou splněny tyto podmínky:
a)
vydání evropského vyšetřovacího příkazu je nezbytné a přiměřené pro účely řízení podle článku 4 při zohlednění práv podezřelé nebo obviněné osoby a
b)
vyšetřovací úkon nebo úkony uvedené v evropském vyšetřovacím příkazu by za stejných podmínek bylo možné nařídit u obdobného vnitrostátního případu.
2. Splnění podmínek uvedených v odstavci 1 posuzuje v každém jednotlivém případě vydávající orgán.
3. Pokud má vykonávající orgán důvod se domnívat, že podmínky uvedené v odstavci 1 splněny nejsou, může konzultovat nezbytnost výkonu evropského vyšetřovacího příkazu s vydávajícím orgánem. Po této konzultaci může vydávající orgán rozhodnout o vzetí evropského vyšetřovacího příkazu zpět.
Článek 7
Předávání evropského vyšetřovacího příkazu
1. Evropský vyšetřovací příkaz vyplněný v souladu s článkem 5 předá vydávající orgán vykonávajícímu orgánu způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu a za podmínek, jež vykonávajícímu státu umožňují ověřit jeho pravost.
2. Veškerý další úřední styk je uskutečňován přímo mezi vydávajícím orgánem a vykonávajícím orgánem.
3. Aniž je dotčen čl. 2 písm. d), může každý členský stát určit ústřední orgán nebo, dovoluje-li to jeho právní řád, více ústředních orgánů, které budou příslušným orgánům nápomocny. Členský stát může, je-li to nezbytné z důvodu organizace jeho vnitrostátního soudního sytému, pověřit jeden nebo více ústředních orgánů správním předáváním a přijímáním evropských vyšetřovacích příkazů a další úřední korespondencí související s těmito příkazy.
4. Vydávající orgán může předávat evropské vyšetřovací příkazy prostřednictvím telekomunikačního systému Evropské soudní sítě vytvořené společnou akcí Rady 98/428/SVV (16).
5. Není-li známa totožnost vykonávajícího orgánu, provede vydávající orgán veškerá nezbytná šetření, včetně šetření prostřednictvím kontaktních míst Evropské soudní sítě, aby tuto informaci od vykonávajícího státu získal.
6. Nemá-li orgán ve vykonávajícím státě, který evropský vyšetřovací příkaz obdrží, pravomoc jej uznat nebo přijmout nezbytné opatření pro jeho výkon, postoupí jej z moci úřední vykonávajícímu orgánu a informuje o tom vydávající orgán.
7. Veškeré obtíže týkající se předání nebo pravosti listiny potřebné pro výkon evropského vyšetřovacího příkazu se projednají přímo mezi dotyčným vydávajícím a vykonávajícím orgánem nebo případně za účasti ústředních orgánů členských států.
Článek 8
Evropský vyšetřovací příkaz vztahující se k dřívějšímu evropskému vyšetřovacímu příkazu
1. Vydá-li vydávající orgán evropský vyšetřovací příkaz, kterým doplňuje dřívější evropský vyšetřovací příkaz, uvede tuto skutečnost v evropském vyšetřovacím příkazu v oddílu D formuláře obsaženého v příloze A.
2. Pokud je vydávající orgán nápomocen v souladu s čl. 9 odst. 4 při výkonu evropského vyšetřovacího příkazu ve vykonávajícím státě, může v době své přítomnosti v tomto státě, aniž jsou dotčena oznámení učiněná podle čl. 33 odst. 1 písm. c), předat evropský vyšetřovací příkaz, kterým se doplňuje dřívější evropský vyšetřovací příkaz, přímo vykonávajícímu orgánu.
3. Evropský vyšetřovací příkaz, kterým se doplňuje dřívější evropský vyšetřovací příkaz, musí být ověřen v souladu s čl. 5 odst. 1 prvním pododstavcem a případně potvrzen v souladu s čl. 2 písm. c).
KAPITOLA III
POSTUPY A ZÁRUKY PRO VYKONÁVAJÍCÍ STÁT
Článek 9
Uznání a výkon
1. Vykonávající orgán uzná bez dalších formalit evropský vyšetřovací příkaz předaný v souladu s touto směrnicí a zajistí jeho výkon stejným způsobem a za stejných podmínek, jako by daný vyšetřovací úkon byl nařízen orgánem vykonávajícího státu, ledaže se tento orgán rozhodne uplatnit některý z důvodů odmítnutí uznání nebo výkonu nebo některý z důvodů odkladu stanovených v této směrnici.
2. Pokud není v této směrnici stanoveno jinak, vykonávající orgán dodrží formální náležitosti a postupy výslovně uvedené vydávajícím orgánem, pokud tyto formální náležitosti a postupy nejsou v rozporu se základními právními zásadami vykonávajícího státu.
3. Pokud vykonávající orgán obdrží evropský vyšetřovací příkaz, který nebyl vydán vydávajícím orgánem podle čl. 2 písm. c), vykonávající orgán vrátí evropský vyšetřovací příkaz zpět vydávajícímu státu.
4. Vydávající orgán může požádat, aby jeden nebo více orgánů vydávajícího státu bylo při výkonu evropského vyšetřovacího příkazu nápomocno příslušným orgánům vykonávajícího státu v rozsahu, v jakém by určené orgány vydávajícího státu mohly být nápomocny při výkonu vyšetřovacího úkonu nebo úkonů uvedených v evropském vyšetřovacím příkazu u obdobného vnitrostátního případu. Vykonávající orgán této žádosti vyhoví, pokud taková pomoc neodporuje základním právním zásadám vykonávajícího státu nebo nepoškozuje jeho základní zájmy v oblasti národní bezpečnosti.
5. Orgány vydávajícího státu, které se nacházejí na území vykonávajícího státu, jsou během výkonu evropského vyšetřovacího příkazu vázány právem vykonávajícího státu. Nemají žádné pravomoci v oblasti vymáhání práva na území vykonávajícího státu, ledaže by výkon takových pravomocí na území vykonávajícího státu byl v souladu s právem vykonávajícího státu a v rozsahu dohodnutém mezi vydávajícím a vykonávajícím orgánem.
6. Vydávající a vykonávající orgán mohou za účelem usnadnění účinného uplatňování tohoto článku provádět vzájemné konzultace, a to všemi vhodnými prostředky.
Článek 10
Využití jiného druhu vyšetřovacího úkonu
1. Vykonávající orgán využije, kdykoli je to možné, jiného vyšetřovacího úkonu, než který je uveden v evropském vyšetřovacím příkazu, pokud:
a)
vyšetřovací úkon uvedený v evropském vyšetřovacím příkazu neexistuje v právním řádu vykonávajícího státu nebo
b)
vyšetřovací úkon uvedený v evropském vyšetřovacím příkazu by nebyl v obdobném vnitrostátním případě dostupný.
2. Aniž je dotčen článek 11, odstavec 1 se nevztahuje na tyto vyšetřovací úkony, které musí být v právním řádu vykonávajícího státu vždy dostupné:
a)
získávání informací nebo důkazů, které již má vykonávající orgán k dispozici, přičemž tyto informace nebo důkazy by bylo možné získat v souladu s právem vykonávajícího státu v rámci trestního řízení nebo pro účely evropského vyšetřovacího příkazu;
b)
získávání informací obsažených v databázích policejních nebo justičních orgánů a přímo přístupných vykonávajícímu orgánu v rámci trestního řízení;
c)
výslech svědka, znalce, oběti, podezřelé nebo obviněné osoby či třetí strany na území vykonávajícího státu;
d)
jakýkoli jiný než invazivní vyšetřovací úkon vymezený podle práva vykonávajícího státu;
e)
identifikaci osob zaregistrovaných pod určitým telefonním číslem nebo IP adresou.
3. Vykonávající orgán může rovněž použít jiný vyšetřovací úkon, než který je uveden v evropském vyšetřovacím příkazu, pokud by vyšetřovacím úkonem vybraným vykonávajícím orgánem mohlo být dosaženo stejného výsledku jako úkonem uvedeným v evropském vyšetřovacím příkazu za použití mírnějších prostředků.
4. Pokud se vykonávající orgán rozhodne využít možnosti uvedené v odstavci 1 a 3, oznámí to nejprve vydávajícímu orgánu, jenž může rozhodnout o vzetí evropského vyšetřovacího příkazu zpět nebo o jeho doplnění.
5. Pokud v souladu s odstavcem 1 vyšetřovací úkon uvedený v evropském vyšetřovacím příkazu neexistuje v právním řádu vykonávajícího státu, nebo by nebyl dostupný v obdobném vnitrostátním případu, a pokud neexistuje jiný vyšetřovací úkon, který by měl stejný výsledek jako požadovaný vyšetřovací úkon, oznámí vykonávající orgán vydávajícímu orgánu, že není možné požadovanou pomoc poskytnout.
Článek 11
Důvody k odmítnutí uznání nebo výkonu
1. Aniž je dotčen čl. 1 odst. 4, lze uznání nebo výkon evropského vyšetřovacího příkazu ve vykonávajícím státě odmítnout, jestliže:
a)
právo vykonávajícího státu stanoví imunitu nebo výsadu, která znemožňuje výkon evropského vyšetřovacího příkazu, nebo jestliže existují pravidla pro určení a omezení trestněprávní odpovědnosti týkající se svobody tisku a svobody projevu v dalších sdělovacích prostředcích, které by znemožnily výkon evropského vyšetřovacího příkazu;
b)
v konkrétním případě by mohl výkon evropského vyšetřovacího příkazu poškodit základní zájmy v oblasti národní bezpečnosti, ohrozit zdroj informací nebo si vyžádat použití utajovaných informací týkajících se určité zpravodajské činnosti;
c)
evropský vyšetřovací příkaz byl vydán v řízení uvedeném v čl. 4 písm. b) a c) a vyšetřovací úkon by podle práva vykonávajícího státu nebyl přípustný v obdobném vnitrostátním případě;
d)
výkon evropského vyšetřovacího příkazu by byl v rozporu se zásadou ne bis in idem;
e)
evropský vyšetřovací příkaz se týká trestného činu, který byl údajně spáchán mimo území vydávajícího státu a zcela nebo zčásti na území vykonávajícího státu, a jednání, v souvislosti s nímž byl evropský vyšetřovací příkaz vydán, není ve vykonávajícím státě trestným činem;
f)
existují závažné důvody se domnívat, že provedení vyšetřovacího úkonu uvedeného v evropském vyšetřovacím příkazu by bylo neslučitelné s povinnostmi vykonávajícího státu podle článku 6 Smlouvy o EU a Listiny;
g)
jednání, v souvislosti s nímž byl evropský vyšetřovací příkaz vydán, není podle práva vykonávajícího státu trestným činem, ledaže se týká trestného činu uvedeného mezi kategoriemi trestných činů v příloze D, jak vydávající orgán uvedl v evropském vyšetřovacím příkazu, za který lze ve vydávajícím státě uložit trest odnětí svobody nebo ochranné opatření s horní hranicí trestní sazby v délce nejméně tří let, nebo
h)
použití vyšetřovacího úkonu uvedeného v evropském vyšetřovacím příkazu je podle práva vykonávajícího státu omezeno na seznam nebo kategorii trestných činů nebo na trestné činy, za něž lze uložit trest s určitou hranicí, které nezahrnují trestný čin, který je předmětem evropského vyšetřovacího příkazu.
2. Ustanovení odst. 1 písm. g) a h) se nevztahují na vyšetřovací úkony uvedené v čl. 10 odst. 2.
3. Pokud se evropský vyšetřovací příkaz týká trestného činu v souvislosti s daněmi nebo poplatky a celními a devizovými záležitostmi, nesmí vykonávající orgán odmítnout jeho uznání nebo výkon z důvodu, že právní předpisy vykonávajícího státu neukládají stejný druh daně či poplatku nebo neobsahují daňová, celní a devizová ustanovení stejného druhu jako právní předpisy vydávajícího státu.
4. V případech uvedených v odst. 1 písm. a), b), d), e) a f) konzultuje vykonávající orgán před tím, než rozhodne zcela nebo zčásti odmítnout uznání nebo výkon evropského vyšetřovacího příkazu, jakýmikoli vhodnými prostředky vydávající orgán a případně jej požádá, aby neprodleně doplnil veškeré potřebné informace.
5. V případě uvedeném v odst. 1 písm. a) a je-li ke zbavení výsady nebo imunity zmocněn orgán vykonávajícího státu, požádá jej vykonávající orgán neprodleně o výkon této pravomoci. Je-li ke zbavení výsady nebo imunity zmocněn orgán jiného státu nebo mezinárodní organizace, požádá dotyčný orgán o výkon této pravomoci vydávající orgán.
Článek 12
Lhůty pro uznání a výkon
1. Rozhodnutí o uznání či výkonu se přijímá a vyšetřovací úkon se provádí se stejnou rychlostí a prioritou jako v obdobném vnitrostátním případě, v každém případě pak v rámci lhůt stanovených v tomto článku.
2. Pokud vydávající orgán v evropském vyšetřovacím příkazu uvedl, že vzhledem k procesním lhůtám, závažnosti činu nebo jiným zvláště naléhavým okolnostem je nezbytné stanovit kratší lhůtu, než je uvedeno v tomto článku, popřípadě pokud vydávající orgán v evropském vyšetřovacím příkazu uvedl, že vyšetřovací úkon je třeba provést k určitému datu, vykonávající orgán uvedený požadavek v nejvyšší možné míře zohlední.
3. Vykonávající orgán přijme rozhodnutí o uznání nebo výkonu evropského vyšetřovacího příkazu co nejdříve, a aniž je dotčen odstavec 5, nejpozději do 30 dnů od obdržení evropského vyšetřovacího příkazu příslušným vykonávajícím orgánem.
4. Vykonávající orgán provede vyšetřovací úkon neprodleně, a aniž je dotčen odstavec 5, nejpozději do 90 dnů od přijetí rozhodnutí uvedeného v odstavci 3, ledaže existují důvody pro odložení podle článku 15 nebo vykonávající stát již má k dispozici důkazy, které mají být získány prostřednictvím vyšetřovacího úkonu uvedeného v evropském vyšetřovacím příkazu.
5. Pokud není v konkrétním případě pro příslušný vykonávající orgán prakticky proveditelné dodržet lhůtu stanovenou v odstavci 3 nebo konkrétní datum uvedené v odstavci 2, neprodleně o tom jakýmikoli dostupnými prostředky informuje příslušný orgán vydávajícího státu a uvede důvody zpoždění a předpokládanou dobu nezbytnou k přijetí rozhodnutí. V takovém případě může být lhůta uvedená v odstavci 3 prodloužena, nejdéle však o 30 dnů.
6. Pokud není v konkrétním případě pro příslušný vykonávající orgán prakticky proveditelné dodržet lhůtu stanovenou v odstavci 4, neprodleně o tom jakýmikoli dostupnými prostředky informuje příslušný orgán vydávajícího státu, uvede důvody zpoždění a konzultuje s vydávajícím orgánem vhodnou dobu k provedení vyšetřovacího úkonu.
Článek 13
Předání důkazů
1. Vykonávající orgán předá bez zbytečného odkladu vydávajícímu státu důkazy, které byly získány nebo které jsou již v držení příslušných orgánů vykonávajícího státu v důsledku výkonu evropského vyšetřovacího příkazu.
Důkazy jsou okamžitě předány příslušným orgánům vydávajícího státu, jež byly nápomocny při výkonu evropského vyšetřovacího příkazu podle čl. 9 odst. 4, pokud je v evropském vyšetřovacím příkazu takový požadavek uveden a umožňují-li to právní předpisy vykonávajícího státu.
2. Předání důkazů může být pozastaveno do vydání rozhodnutí o opravném prostředku, ledaže evropský vyšetřovací příkaz obsahuje dostatečné důvody pro to, že okamžité předání má zásadní význam pro řádné provedení vyšetřování nebo zachování práv jednotlivce. Předávání důkazů se však pozastaví v případě, že by dotčené osobě způsobilo vážnou a nenapravitelnou újmu.
3. Při předávání získaných důkazů vykonávající orgán uvede, zda požaduje jejich navrácení do vykonávajícího státu, jakmile je vydávající stát již nebude potřebovat.
4. Pokud jsou dotyčné předměty, listiny nebo údaje významné i pro jiná řízení, může vykonávající orgán na výslovnou žádost a po konzultaci s vydávajícím orgánem tyto důkazy dočasně předat za podmínky, že budou navráceny do vykonávajícího státu, jakmile je vydávající stát již nebude potřebovat nebo v jiné lhůtě či při jiné příležitosti, která bude stanovena dohodou mezi příslušnými orgány.
Článek 14
Opravné prostředky
1. Členské státy zajistí, aby se na vyšetřovací úkony uvedené v evropském vyšetřovacím příkazu vztahovaly opravné prostředky rovnocenné těm, které by byly dostupné v obdobném vnitrostátním případě.
2. Věcné důvody k vydání evropského vyšetřovacího příkazu mohou být napadeny pouze prostřednictvím žaloby podané ve vydávajícím státě, aniž jsou dotčeny záruky základních práv ve vykonávajícím státě.
3. Pokud to neohrozí potřebu zajistit důvěrnost vyšetřování podle čl. 19 odst. 1, přijme vydávající a vykonávající orgán vhodná opatření, aby bylo zajištěno, že budou poskytnuty informace o existujících možnostech podle vnitrostátního práva pro podání opravných prostředků, a to v okamžiku jejich uplatnitelnosti a včas, aby mohly být účinně využity.
4. Členské státy zajistí, aby lhůty pro podání opravného prostředku byly stejné jako lhůty stanovené v obdobných vnitrostátních případech a aby způsob jejich uplatňování zaručoval zúčastněným stranám možnost tyto opravné prostředky účinně využít.
5. Vydávající a vykonávající orgán se vzájemně informují o opravných prostředcích uplatněných proti vydání, uznání či výkonu evropského vyšetřovacího příkazu.
6. Právním napadením se výkon vyšetřovacího úkonu nepozastavuje, ledaže je tomu tak v obdobných vnitrostátních případech.
7. Úspěšné napadení uznání nebo výkonu evropského vyšetřovacího příkazu vydávající stát zohlední v souladu se svým vnitrostátním právem. Aniž jsou dotčena vnitrostátní procesní pravidla, členské státy zajistí, aby při trestním řízení ve vydávajícím státě bylo při posuzování důkazů získaných prostřednictvím evropského vyšetřovacího příkazu dodržováno právo na obhajobu a na spravedlivý proces.
Článek 15
Důvody, pro které je možno odložit uznání nebo výkon
1. Uznání nebo výkon evropského vyšetřovacího příkazu mohou být ve vykonávajícím státě odloženy, jestliže:
a)
by jeho výkon mohl narušit probíhající trestní vyšetřování nebo stíhání, a to na dobu, kterou považuje vykonávající stát za přiměřenou;
b)
jsou dotyčné předměty, listiny nebo údaje již používány v jiných řízeních, a to až do doby, kdy už jich není k tomuto účelu zapotřebí.
2. Jakmile důvod odkladu pomine, přijme vykonávající orgán neprodleně opatření nezbytná pro výkon evropského vyšetřovacího příkazu a uvědomí o tom vydávající orgán způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu.
Článek 16
Informační povinnost
1. Příslušný orgán vykonávajícího státu, který obdrží evropský vyšetřovací příkaz, tuto skutečnost potvrdí bez zbytečného odkladu, nejpozději však do jednoho týdne od obdržení evropského vyšetřovacího příkazu, vyplněním a odesláním formuláře uvedeného v příloze B.
Pokud byl určen ústřední orgán podle čl. 7 odst. 3, vztahuje se tato povinnost jak na ústřední orgán, tak na vykonávající orgán, který obdržel evropský vyšetřovací příkaz od ústředního orgánu.
V případech uvedených v čl. 7 odst. 6 se tato povinnost vztahuje jak na příslušný orgán, který původně obdržel evropský vyšetřovací příkaz, tak na vykonávající orgán, jemuž je evropský vyšetřovací příkaz nakonec předán.
2. Aniž je dotčen čl. 10 odst. 4 a 5, vykonávající orgán neprodleně jakýmikoli dostupnými prostředky informuje vydávající orgán, pokud:
a)
nemůže přijmout rozhodnutí o uznání nebo výkonu z důvodu, že formulář uvedený v příloze A není dostatečně vyplněn nebo je zjevně vyplněn nesprávně;
b)
při výkonu evropského vyšetřovacího příkazu bez dalšího šetření usoudí, že by bylo vhodné provést vyšetřovací úkony, které nebyly zpočátku předvídány nebo nemohly být v okamžiku vydání příkazu blíže určeny, s cílem umožnit vydávajícímu orgánu, aby v daném případě přijal další opatření, nebo
c)
zjistí, že v určitém případě nebude moci splnit formální náležitosti a postupy výslovně uvedené vydávajícím orgánem v souladu s článkem 9.
Na žádost vydávajícího orgánu se tyto informace neprodleně potvrdí způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu.
3. Aniž je dotčen čl. 10 odst. 4 a 5, vykonávající orgán neprodleně jakýmkoli způsobem, který umožňuje vyhotovení písemného záznamu, informuje vydávající orgán:
a)
o jakémkoli rozhodnutí učiněném podle článku 10 nebo 11;
b)
o jakémkoli rozhodnutí odložit výkon nebo uznání evropského vyšetřovacího příkazu, důvodech tohoto odkladu a pokud možno i o předpokládané délce odkladu.
Článek 17
Trestněprávní odpovědnost úředních osob
Po dobu své přítomnosti na území vykonávajícího státu v rámci uplatňování této směrnice se úřední osoby vydávajícího státu považují za úřední osoby vykonávajícího státu, pokud jde o trestné činy, které spáchají nebo které jsou proti nim spáchány.
Článek 18
Občanskoprávní odpovědnost úředních osob
1. Pokud se v rámci uplatňování této směrnice nacházejí úřední osoby jednoho členského státu na území jiného členského státu, je prvně uvedený členský stát v souladu s právními předpisy členského státu, na jehož území tyto úřední osoby působí, odpovědný za škody, které jeho úřední osoby způsobí během své činnosti.
2. Členský stát, na jehož území byla škoda uvedená v odstavci 1 způsobena, nahradí tuto škodu za podmínek vztahujících se na škodu způsobenou jeho vlastními úředními osobami.
3. Členský stát, jehož úřední osoby způsobí škodu jakékoli osobě na území jiného členského státu, nahradí plnou výši částky, kterou tento jiný členský stát vyplatil poškozeným nebo jejich právním nástupcům.
4. Aniž jsou dotčena jeho práva vůči třetím osobám a s výjimkou odstavce 3, se v případě uvedeném v odstavci 1 každý členský stát zřekne požadavků na náhradu škod, které mu způsobí jiný členský stát.
Článek 19
Důvěrnost
1. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, že vydávající a vykonávající orgány při výkonu evropského vyšetřovacího příkazu řádně dbají na důvěrnou povahu vyšetřování.
2. Vykonávající orgán zaručí v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy důvěrnost skutečností a podstaty evropského vyšetřovacího příkazu, a to až na skutečnosti, jejichž zveřejnění je nezbytné k provedení vyšetřovacího úkonu. Pokud vykonávající orgán nemůže požadavek na důvěrnost dodržet, neprodleně o tom uvědomí vydávající orgán.
3. Neuvede-li vykonávající orgán jinak, vydávající orgán zachová v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy důvěrnost veškerých důkazů nebo informací poskytnutých vykonávajícím orgánem, a to až na skutečnosti, jejichž zveřejnění je nezbytné pro vyšetřování nebo řízení popsaná v evropském vyšetřovacím příkazu.
4. Každý členský stát přijme nezbytná opatření k zajištění toho, aby banky nesdělily dotčenému zákazníkovi banky nebo jiným třetím osobám, že předaly informace vydávajícímu státu podle článků 26 a 27, nebo že probíhá vyšetřování.
Článek 20
Ochrana osobních údajů
Při provádění této směrnice členské státy zajistí, aby byly osobní údaje chráněny a mohly být zpracovávány pouze v souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2008/977/SVV (17) a se zásadami stanovenými v Úmluvě Rady Evropy o ochraně osob se zřetelem na automatizované zpracování osobních údajů ze dne 28. ledna 1981 a v jejím dodatkovém protokolu.
Přístup k těmto údajům je omezen, aniž jsou dotčena práva subjektů údajů. Přístup k těmto údajům mohou mít pouze oprávněné osoby.
Článek 21
Náklady
1. Nestanoví-li tato směrnice jinak, veškeré náklady vzniklé na území vykonávajícího státu, které souvisejí s výkonem evropského vyšetřovacího příkazu, nese vykonávající stát.
2. Pokud má vykonávající orgán za to, že náklady na výkon evropského vyšetřovacího příkazu mohou být považovány za mimořádně vysoké, může konzultovat s vydávajícím orgánem, zda a jakým způsobem by mohly být tyto náklady sdíleny nebo evropský vyšetřovací příkaz změněn.
Vydávající orgán je vykonávajícím orgánem předem informován o podrobnostech týkajících se části nákladů, která je považována za mimořádně vysokou.
3. Ve výjimečných případech, kdy nelze dosáhnout shody ohledně nákladů uvedených v odstavci 2, může vydávající orgán rozhodnout, že:
a)
evropský vyšetřovací příkaz zcela nebo zčásti vezme zpět;
b)
evropský vyšetřovací příkaz ponechá v platnosti a ponese část nákladů, která je považována za mimořádně vysokou.
KAPITOLA IV
ZVLÁŠTNÍ USTANOVENÍ PRO NĚKTERÉ VYŠETŘOVACÍ ÚKONY
Článek 22
Dočasné předávání osob ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody do vydávajícího státu za účelem provedení vyšetřovacího úkonu
1. Evropský vyšetřovací příkaz může být vydán za účelem dočasného předání osoby, která se nachází ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody ve vykonávajícím státě, za účelem provedení vyšetřovacího úkonu ke shromáždění důkazů, při němž se vyžaduje přítomnost této osoby na území vydávajícího státu, za podmínky, že bude vrácena ve lhůtě stanovené vykonávajícím státem.
2. Kromě důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 11 lze výkon evropského vyšetřovacího příkazu rovněž odmítnout, pokud:
a)
osoba ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody nesouhlasí nebo
b)
by předání mohlo prodloužit trvání její vazby nebo výkonu trestu odnětí svobody.
3. Aniž je dotčen odst. 2 písm. a), pokud to vykonávající stát s ohledem na věk nebo fyzický či duševní stav osoby ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody považuje za nezbytné, poskytne se možnost vyjádřit se k dočasnému předání zákonnému zástupci dané osoby.
4. V případech uvedených v odstavci 1 se průvoz osoby ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody přes území třetího členského státu (dále jen „členský stát průvozu“) povolí na žádost, ke které se připojí všechny potřebné doklady.
5. Vydávající a vykonávající členský stát se dohodnou na praktických opatřeních souvisejících s dočasným předáním dané osoby, včetně zvláštních podmínek vazby či výkonu trestu odnětí svobody ve vydávajícím státě, a na datech, k nimž musí být předána z území vykonávajícího státu a navrácena zpět na jeho území, a zároveň zajistí, aby byl zohledněn fyzický a duševní stav dotyčné osoby a úroveň bezpečnosti vyžadovaná ve vydávajícím státě.
6. Předávaná osoba zůstane na území vydávajícího státu, případně na území členského státu průvozu, ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody v souvislosti s činy nebo rozsudky vedoucími k jejímu umístění do vazby nebo výkonu trestu ve vykonávajícím státě, pokud vykonávající stát nepožádá o její propuštění.
7. Doba, po kterou je tato osoba ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody na území vydávajícího členského státu, se započítává do doby trvání vazby či výkonu trestu odnětí svobody, které dotyčná osoba vykonává nebo má vykonat na území vykonávajícího státu.
8. Aniž je dotčen odstavec 6, předávaná osoba nesmí být trestně stíhána ani zadržena nebo jinak omezena na osobní svobodě ve vydávajícím státě pro činy spáchané nebo rozsudky vynesené před opuštěním území vykonávajícího státu a neuvedené v evropském vyšetřovacím příkazu.
9. Imunita uvedená v odstavci 8 zaniká, pokud předávaná osoba, která měla možnost opustit území během 15 po sobě jdoucích dní ode dne, kdy její přítomnost již nebyla vydávajícími orgány vyžadována,
a)
na daném území nicméně zůstala nebo
b)
se na dané území po předchozím opuštění vrátila.
10. Náklady plynoucí z uplatňování tohoto článku jsou hrazeny v souladu s článkem 21, s výjimkou nákladů vzniklých v souvislosti s předáním osoby do vydávajícího státu a z vydávajícího státu, které nese tento stát.
Článek 23
Dočasné předávání osob ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody do vykonávajícího státu za účelem provedení vyšetřovacího úkonu
1. Evropský vyšetřovací příkaz lze vydat v případě dočasného předání osoby ve vazbě či ve výkonu trestu odnětí svobody ve vydávajícím státě za účelem provedení vyšetřovacího úkonu ke shromáždění důkazů a při němž se požaduje přítomnost této osoby na území vykonávajícího státu.
2. Ustanovení čl. 22 odst. 2 písm. a) a odst. 3 až 9 se použijí obdobně na dočasné předávání osob podle tohoto článku.
3. Náklady plynoucí z uplatňování tohoto článku jsou hrazeny v souladu s článkem 21, s výjimkou nákladů vzniklých v souvislosti s předáním dotyčné osoby do vykonávajícího státu a z vykonávajícího státu, které nese vydávající stát.
Článek 24
Výslech za použití videokonference nebo jiného audiovizuálního přenosu
1. Nachází-li se osoba na území vykonávajícího státu a má-li být tato osoba vyslechnuta jako svědek nebo znalec příslušnými orgány vydávajícího státu, může vydávající orgán vydat evropský vyšetřovací příkaz za účelem provedení výslechu svědka nebo znalce prostřednictvím videokonference nebo jiného audiovizuálního přenosu v souladu s odstavci 5 až 7.
Vydávající orgán může rovněž vydat evropský vyšetřovací příkaz za účelem provedení výslechu podezřelé nebo obviněné osoby prostřednictvím videokonference nebo jiného audiovizuálního přenosu.
2. Kromě důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 11 lze výkon evropského vyšetřovacího příkazu rovněž odmítnout, pokud:
a)
podezřelá nebo obviněná osoba nesouhlasí nebo
b)
provedení takového vyšetřovacího úkonu by v konkrétním případě bylo v rozporu se základními zásadami práva vykonávajícího státu.
3. Vydávající a vykonávající orgán se dohodnou na praktických opatřeních. Poté, co se uvedené orgány dohodnou na těchto opatřeních, vykonávající orgán:
a)
předvolá dotčeného svědka nebo znalce, s uvedením času a místa výslechu;
b)
předvolá podezřelou nebo obviněnou osobu k výslechu v souladu s pravidly stanovenými právem vykonávajícího státu a informuje tuto osobu o jejích právech podle práva vydávajícího státu ve lhůtě, jež jí umožní účinný výkon jejího práva na obhajobu;
c)
zajistí zjištění totožnosti vyslýchané osoby.
4. Pokud v souvislosti s konkrétním případem vykonávající orgán nemá přístup k technickým prostředkům pro výslech prostřednictvím videokonference, může mu vydávající stát na základě vzájemné dohody dát tyto prostředky k dispozici.
5. Pro výslech za použití videokonference nebo jiného audiovizuálního přenosu platí tato pravidla:
a)
při výslechu je přítomen příslušný orgán vykonávajícího státu, kterému je v případě potřeby k dispozici tlumočník; tento orgán rovněž odpovídá za zjištění totožnosti vyslýchané osoby a za dodržování základních zásad práva vykonávajícího státu.
Pokud se vykonávající orgán domnívá, že během výslechu byly porušeny základní zásady práva vykonávajícího státu, přijme neprodleně nezbytná opatření, aby se zajistilo, že výslech bude pokračovat v souladu s uvedenými zásadami;
b)
příslušné orgány vydávajícího a vykonávajícího státu se případně dohodnou na opatřeních k ochraně vyslýchané osoby;
c)
výslech vede příslušný orgán vydávajícího státu v souladu s jeho vnitrostátními právními předpisy svého státu buď přímo, nebo probíhá pod jeho vedením;
d)
na žádost vydávajícího státu nebo vyslýchané osoby zajistí vykonávající stát, aby měla vyslýchaná osoba v případě potřeby k dispozici tlumočníka;
e)
podezřelé nebo obviněné osoby jsou před výslechem informovány o svých procesních právech podle práva vykonávajícího a vydávajícího státu, včetně práva odepřít výpověď. Svědci a znalci mohou uplatnit své právo odepřít výpověď podle práva vykonávajícího nebo vydávajícího státu a jsou o tomto právu před výslechem informováni.
6. Aniž jsou dotčena opatření, která byla dohodnuta pro ochranu osob, vypracuje vykonávající orgán po skončení výslechu protokol s uvedením dne a místa konání výslechu, totožnosti vyslýchané osoby, totožnosti a funkcí všech ostatních osob vykonávajícího státu zúčastněných na výslechu, složených přísah a technických podmínek, za kterých se výslech konal. Tento protokol předá vykonávající orgán vydávajícímu orgánu.
7. Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby zajistil, že je-li osoba vyslýchána podle tohoto článku na jeho území, a přestože má povinnost vypovídat, výpověď odepře nebo vypovídá nepravdivě, použijí se jeho vnitrostátní právní předpisy stejně, jako kdyby výslech probíhal při vnitrostátním řízení.
Článek 25
Výslech za použití telefonní konference
1. Nachází-li se osoba na území jednoho členského státu a má-li být vyslechnuta jako svědek nebo znalec příslušnými orgány jiného členského státu, může vydávající orgán tohoto jiného členského státu v případě, že není vhodné nebo možné, aby se tato osoba dostavila k výslechu na jeho území osobně, a po posouzení dalších vhodných prostředků vydat evropský vyšetřovací příkaz s cílem vyslechnout svědka nebo znalce za použití telefonní konference v souladu s odstavcem 2.
2. Pokud není dohodnuto jinak, použije se čl. 24 odst. 3, 5, 6 a 7 obdobně na výslech za použití telefonní konference.
Článek 26
Informace o bankovních a jiných finančních účtech
1. Evropský vyšetřovací příkaz lze vydat za účelem zjištění, zda jakákoli fyzická nebo právnická osoba, proti které je vedeno dané trestní řízení, má nebo ovládá jeden nebo více účtů jakéhokoli druhu v kterékoli bance nacházející se na území vykonávajícího státu, a pokud ano, za účelem získání veškerých údajů o zjištěných účtech.
2. Každý členský stát přijme v souladu s podmínkami stanovenými v tomto článku opatření nezbytná k tomu, aby mohl poskytnout informace uvedené v odstavci 1.
3. Pokud tak požaduje evropský vyšetřovací příkaz, vztahují se informace uvedené v odstavci 1 i na účty, k nimž má osoba, proti níž je vedeno dané trestní řízení, podpisové právo.
4. Povinnost stanovená v tomto článku se uplatní pouze v rozsahu, v jakém banka, u které je účet veden, těmito informacemi disponuje.
5. Vydávající orgán v evropském vyšetřovacím příkazu uvede důvody, pro které se domnívá, že požadované informace by mohly být zásadní pro dané trestní řízení, jakož i z jakých důvodů předpokládá, že banky ve vykonávajícím státě vedou tyto účty, a je-li mu to známo, kterých bank se to může týkat. V evropském vyšetřovacím příkazu vydávající orgán rovněž uvede veškeré dostupné informace, jež mohou výkon evropského vyšetřovacího příkazu usnadnit.
6. Evropský vyšetřovací příkaz lze rovněž vydat za účelem zjištění, zda jakákoli fyzická nebo právnická osoba, proti které je vedeno dané trestní řízení, vlastní jeden nebo více účtů v jakékoli nebankovní finanční instituci nacházející se na území vykonávajícího státu. Odstavce 3 až 5 se použijí obdobně. Kromě důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 11 lze výkon evropského vyšetřovacího příkazu v tomto případě rovněž odmítnout, pokud by provedení vyšetřovacího úkonu nebylo povoleno v obdobném vnitrostátním případě.
Článek 27
Informace o bankovních operacích a jiných finančních transakcích
1. Evropský vyšetřovací příkaz lze vydat za účelem získání údajů o konkrétních bankovních účtech a bankovních operacích, provedených během určeného časového období v souvislosti s jedním nebo více bankovními účty uvedenými v evropském vyšetřovacím příkazu, včetně údajů o veškerých účtech, ze kterých a na které jsou operace prováděny.
2. Každý členský stát přijme v souladu s podmínkami stanovenými v tomto článku opatření nezbytná k tomu, aby mohl poskytnout informace uvedené v odstavci 1.
3. Povinnost stanovená v tomto článku se uplatní pouze v rozsahu, v jakém banka, u které je účet veden, těmito informacemi disponuje.
4. Vydávající orgán v evropském vyšetřovacím příkazu uvede, proč se domnívá, že vyžádané informace jsou důležité pro účely daného trestního řízení.
5. Evropský vyšetřovací příkaz lze rovněž vydat ohledně informací uvedených v odstavci 1 a týkajících se finančních transakcí provedených nebankovními finančními institucemi. Odstavce 3 až 4 se použijí obdobně. Kromě důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 11 lze výkon evropského vyšetřovacího příkazu v tomto případě rovněž odmítnout, pokud by provedení vyšetřovacího úkonu nebylo povoleno v obdobném vnitrostátním případě.
Článek 28
Vyšetřovací úkony zahrnující shromažďování důkazů v reálném čase, nepřetržitě a po určitou dobu
1. Je-li evropský vyšetřovací příkaz vydán za účelem provedení vyšetřovacího úkonu, který vyžaduje shromažďování důkazů v reálném čase, nepřetržitě a po určitou dobu, například:
a)
monitorování bankovních nebo jiných finančních transakcí prováděných prostřednictvím jednoho nebo více určených účtů;
b)
sledování zásilek na území vykonávajícího státu,
lze kromě důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 11 jeho výkon odmítnout i v případě, že by provedení dotyčného vyšetřovacího úkonu nebylo povoleno v obdobném vnitrostátním případě.
2. Vydávající a vykonávající stát dohodnou praktická opatření související s vyšetřovacím úkonem uvedeným v odst. 1 písm. b) a ve všech dalších případech, kdy je to nezbytné.
3. Vydávající orgán v evropském vyšetřovacím příkazu uvede, proč se domnívá, že vyžádané informace jsou důležité pro účely daného trestního řízení.
4. Právo jednat, řídit a dohlížet na průběh operací spojených s výkonem evropského vyšetřovacího příkazu uvedeného v odstavci 1 mají příslušné orgány vykonávajícího státu.
Článek 29
Skryté vyšetřování
1. Evropský vyšetřovací příkaz lze vydat za účelem požádání vykonávajícího státu, aby byl vydávajícímu státu nápomocen při vyšetřování trestných činů prostřednictvím agentů zastírajících svou totožnost nebo působících pod nepravou totožností (dále jen „skryté vyšetřování“).
2. Vydávající orgán v evropském vyšetřovacím příkazu uvede, proč se domnívá, že je skryté vyšetřování důležité pro účely daného trestního řízení. Rozhodnutí o uznání a výkonu evropského vyšetřovacího příkazu vydaného podle tohoto článku přijmou v každém jednotlivém případě příslušné orgány vykonávajícího státu s náležitým ohledem na jeho vnitrostátní právní předpisy a postupy.
3. Kromě důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 11 může vykonávající orgán odmítnout vykonat evropský vyšetřovací příkaz uvedený v odstavci 1, pokud:
a)
by skryté vyšetřování nebylo povoleno v obdobném vnitrostátním případě nebo
b)
nebylo možné dosáhnout dohody o postupech pro skryté vyšetřování podle odstavce 4.
4. Skryté vyšetřování probíhá v souladu s právními předpisy a postupy členského státu, na jehož území je prováděno. Právo jednat, řídit a dohlížet na průběh operace spojené se skrytým vyšetřováním mají pouze příslušné orgány vykonávajícího státu. Doba trvání skrytého vyšetřování, podrobné podmínky a právní postavení dotyčných agentů během skrytého vyšetřování se dohodnou mezi vydávajícím a vykonávajícím státem s náležitým ohledem na jejich vnitrostátní právní předpisy a postupy.
KAPITOLA V
ODPOSLECH TELEKOMUNIKAČNÍHO PROVOZU
Článek 30
Odposlech telekomunikačního provozu za technické pomoci jiného členského státu
1. Evropský vyšetřovací příkaz může být vydán za účelem odposlechu telekomunikačního provozu v členském státě, jehož technické pomoci je zapotřebí.
2. Je-li veškerou potřebnou technickou pomoc k témuž odposlechu telekomunikačního provozu schopno poskytnout více členských států, zašle se evropský vyšetřovací příkaz pouze jednomu z nich. Vždy se upřednostní ten členský stát, v němž se odposlouchávaná osoba nachází nebo bude nacházet.
3. Evropský vyšetřovací příkaz uvedený v odstavci 1 obsahuje rovněž tyto informace:
a)
údaje nezbytné pro účely zjištění totožnosti odposlouchávaného subjektu;
b)
požadovanou dobu trvání odposlechu a
c)
dostatečné technické údaje, zejména identifikátory cíle, aby bylo zajištěno, že evropský vyšetřovací příkaz bude vykonán.
4. Vydávající orgán v evropském vyšetřovacím příkazu uvede, proč se domnívá, že požadovaný vyšetřovací úkon je důležitý pro účely daného trestního řízení.
5. Kromě důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 11 lze výkon evropského vyšetřovacího příkazu uvedeného v odstavci 1 rovněž odmítnout, pokud by daný vyšetřovací úkon nebyl povolen v obdobném vnitrostátním případě. Vykonávající stát může svůj souhlas podmínit podmínkami, které by musely být splněny v obdobném vnitrostátním případě.
6. Evropský vyšetřovací příkaz uvedený v odstavci 1může být vykonán:
a)
bezprostředním přenosem telekomunikačního provozu do vydávajícího státu nebo
b)
odposlechem, záznamem a následným přenosem výsledku odposlechu telekomunikačního provozu do vydávajícího státu.
Vydávající a vykonávající orgán se vzájemně konzultují s cílem dohodnout se na tom, zda se odposlech provede podle písmene a) nebo b).
7. Při vydání evropského vyšetřovacího příkazu uvedeného v odstavci 1 nebo v průběhu odposlechu může vydávající orgán, má-li k tomu zvláštní důvod, po dohodě s vykonávajícím orgánem požádat rovněž o přepis, dekódování nebo dešifrování záznamu.
8. Náklady plynoucí z uplatňování tohoto článku jsou hrazeny v souladu s článkem 21, s výjimkou nákladů vzniklých v souvislosti s přepisem, dekódováním nebo dešifrováním odposlouchávaných komunikací, které nese vydávající stát.
Článek 31
Informování členského státu, na jehož území se odposlouchávaná osoba nachází a od nějž není třeba technické pomoci
1. Pokud příslušný orgán jednoho členského státu (dále jen „odposlouchávající členský stát“) povolí za účelem provedení vyšetřovacího úkonu odposlech telekomunikačního provozu a komunikační adresa odposlouchávané osoby, uvedená v příkazu k odposlechu, je používána na území jiného členského státu (dále jen „informovaný členský stát“), jehož technické pomoci není k provedení odposlechu třeba, informuje odposlouchávající členský stát příslušný orgán informovaného členského státu o odposlechu:
a)
před zahájením odposlechu v případech, kdy příslušný orgán odposlouchávajícího členského státu v okamžiku nařízení odposlechu ví, že odposlouchávaná osoba se nachází nebo se bude nacházet na území informovaného členského státu;
b)
v průběhu odposlechu nebo bezprostředně po jeho ukončení, když se dozví, že odposlouchávaná osoba se nachází nebo se v průběhu odposlechu nacházela na území informovaného členského státu.
2. K informování podle odstavce 1 se použije formulář uvedený v příloze C.
3. Příslušný orgán informovaného členského státu může v případě, kdy by odposlech nebyl povolen v obdobném vnitrostátním případě, neprodleně a nejpozději do 96 hodin od přijetí oznámení podle odstavce 1 oznámit příslušnému orgánu odposlouchávajícího členského státu:
a)
že odposlech nesmí být prováděn nebo že musí být ukončen, a
b)
je-li to nezbytné, že veškerý materiál získaný odposlechem během pobytu odposlouchávané osoby na jeho území nesmí být použit, nebo že může být použit pouze za podmínek, které blíže stanoví. Příslušný orgán informovaného členského státu sdělí příslušnému orgánu odposlouchávajícího členského státu důvody pro uvedené podmínky.
4. Ustanovení čl. 5 odst. 2 se použije obdobně na informování podle odstavce 2.
KAPITOLA VI
PŘEDBĚŽNÁ OPATŘENÍ
Článek 32
Předběžná opatření
1. Vydávající orgán může vydat evropský vyšetřovací příkaz za účelem provedení veškerých opatření, které mají za cíl předběžně zamezit zničení, pozměnění, přesunu, předání nebo odstranění předmětů, jež mohou sloužit jako důkazy.
2. Vykonávající orgán rozhodne o předběžném opatření a toto rozhodnutí sdělí co nejdříve, pokud možno do 24 hodin od obdržení evropského vyšetřovacího příkazu.
3. Je-li požadováno předběžné opatření uvedené v odstavci 1, vydávající orgán v evropském vyšetřovacím příkazu uvede, zda mají být důkazní prostředky předány do vydávajícího státu, či zda mají být ponechány ve vykonávajícím státě. Vykonávající orgán tento evropský vyšetřovací příkaz uzná a vykoná a důkazní prostředky předá v souladu s postupy stanovenými touto směrnicí.
4. Je-li evropský vyšetřovací příkaz v souladu s odstavcem 3 doplněn pokynem, že důkazní prostředky mají být ponechány ve vykonávajícím státě, vydávající orgán uvede den, k němuž bude předběžné opatření uvedené v odstavci 1 zrušeno, popřípadě očekávané datum předložení žádosti o předání důkazních prostředků do vydávajícího státu.
5. Vykonávající orgán může po konzultaci s vydávajícím orgánem v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy a postupy stanovit s ohledem na okolnosti případu vhodné podmínky k omezení doby trvání předběžného opatření uvedeného v odstavci 1. Zvažuje-li vykonávající orgán v souladu s těmito podmínkami o zrušení předběžného opatření, oznámí to vydávajícímu orgánu, aby měl tento orgán příležitost uplatnit své připomínky. Vydávající orgán neprodleně oznámí vykonávajícímu orgánu, že předběžná opatření uvedená v odstavci 1 byla zrušena.
KAPITOLA VII
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 33
Oznámení
1. Do 22. května 2017 sdělí každý členský stát Komisi:
a)
orgán nebo orgány, které jsou podle vnitrostátního právního řádu příslušné ve smyslu čl. 2 písm. c) a d), pokud je tento členský stát vydávajícím nebo vykonávajícím státem;
b)
jazyky přípustné pro evropský vyšetřovací příkaz podle čl. 5 odst. 2;
c)
informace týkající se určeného ústředního orgánu nebo orgánů, pokud si členský stát přeje využít možnosti podle čl. 7 odst. 3. Tyto informace jsou pro orgány vydávajícího státu závazné.
2. Každý členský stát může rovněž poskytnout Komisi seznam nezbytných dokladů, které bude vyžadovat podle čl. 22 odst. 4.
3. Členské státy informují Komisi o veškerých pozdějších změnách informací uvedených v odstavcích 1 a 2.
4. Informace, které Komise obdržela na základě tohoto článku, zpřístupní všem členským státům a Evropské soudní síti. Evropská soudní síť zpřístupní informace na internetových stránkách uvedených v článku 9 rozhodnutí Rady 2008/976/SVV (18).
Článek 34
Vztah k jiným právním nástrojům, dohodám a ujednáním
1. Aniž je dotčeno jejich uplatňování mezi členskými státy a třetími zeměmi a jejich dočasné uplatňování podle článku 35, nahrazuje tato směrnice ode dne 22. května 2017 příslušná ustanovení následujících úmluv ve vztazích mezi členskými státy vázanými touto směrnicí:
a)
Evropská úmluva Rady Evropy o vzájemné pomoci ve věcech trestních ze dne 20. dubna 1959, jakož i její dva dodatkové protokoly a dvoustranné dohody uzavřené podle článku 26 této úmluvy;
b)
úmluva k provedení Schengenské dohody;
c)
úmluva o vzájemné právní pomoci ve věcech trestních mezi členskými státy Evropské unie a její protokol.
2. Rámcové rozhodnutí 2008/978/SVV se nahrazuje pro ty členské státy, pro něž je tato směrnice závazná. Ustanovení rámcového rozhodnutí 2003/577/SVV týkající se zajištění důkazních prostředků se nahrazují pro ty členské státy, pro něž je tato směrnice závazná.
Pro členské státy, pro něž je tato směrnice závazná, se odkazy na rámcové rozhodnutí 2008/978/SVV, a jde-li o zajištění důkazních prostředků, rámcové rozhodnutí 2003/577/SVV považují za odkazy na tuto směrnici.
3. Nad rámec této směrnice mohou členské státy uzavírat nebo nadále uplatňovat dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání s jinými členskými státy po 22. květnu 2017, pouze pokud umožňují další upevnění cílů této směrnice a přispívají ke zjednodušení nebo dalšímu usnadnění postupů pro shromažďování důkazů a pokud je dodržena úroveň ochrany stanovená touto směrnicí.
4. Do 22. května 2017 oznámí členské státy Komisi stávající dohody a ujednání uvedené v odstavci 3, které si přejí nadále uplatňovat. Členské státy rovněž oznámí Komisi jakoukoli novou dohodu nebo ujednání podle odstavce 3 do tří měsíců od jejich podpisu.
Článek 35
Přechodná ustanovení
1. Žádosti o vzájemnou pomoc obdržené do 22. května 2017 se nadále řídí stávajícími nástroji týkajícími se vzájemné pomoci v trestních věcech. Na rozhodnutí o zajištění důkazních prostředků podle rámcového rozhodnutí 2003/577/SVV obdržená do 22. května 2017 se rovněž použije uvedené rámcové rozhodnutí.
2. Ustanovení čl. 8 odst. 1 se použije obdobně na evropský vyšetřovací příkaz vydaný po rozhodnutí o zajištění učiněném podle rámcového rozhodnutí 2003/577/SVV.
Článek 36
Provedení
1. Členské státy přijmou nezbytná opatření pro dosažení souladu s touto směrnicí do 22. května 2017.
2. Tato opatření přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
3. Členské státy sdělí do 22. května 2017 Komisi znění ustanovení, kterými ve svém vnitrostátním právu provádějí povinnosti, jež pro ně vyplývají z této směrnice.
Článek 37
Zpráva o uplatňování
Nejpozději pět let po 21. květnu 2014 předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice, založenou na kvalitativních i kvantitativních informacích, která zahrnuje zejména hodnocení dopadu této směrnice na spolupráci v trestních věcech a ochranu osob, jakož i uplatňování ustanovení o odposlechu telekomunikačního provozu vzhledem k technologickému vývoji. V případě potřeby se ke zprávě připojí návrhy na změnu této směrnice.
Článek 38
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 39
Určení
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 3. dubna 2014.
EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA 2014/41/ES
(2014. gada 3. aprīlis)
par Eiropas izmeklēšanas rīkojumu krimināllietās
EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 82. panta 1. punkta a) apakšpunktu,
ņemot vērā Beļģijas Karalistes, Bulgārijas Republikas, Igaunijas Republikas, Spānijas Karalistes, Austrijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Zviedrijas Karalistes iniciatīvu,
pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (1),
tā kā:
(1)
Eiropas Savienība ir sev izvirzījusi mērķi uzturēt un attīstīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu.
(2)
Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 82. panta 1. punktu tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās Savienībā pamatojas uz tiesas spriedumu un lēmumu savstarpējas atzīšanas principu, ko pēc Eiropadomes Tamperes sanāksmes 1999. gada 15. un 16. oktobrī vispārēji atzīst par stūrakmeni tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās Savienībā.
(3)
Ar Padomes Pamatlēmumu 2003/577/TI (2) mēģināja panākt tādu rīkojumu tūlītēju savstarpēju atzīšanu, ko izdod, lai novērstu pierādījumu iznīcināšanu, pārveidošanu, pārvietošanu, nodošanu vai atbrīvošanos no tiem. Tomēr, tā kā minētais instruments attiecas tikai uz iesaldēšanas stadiju, tad kopā ar iesaldēšanas rīkojumu ir jāiesniedz atsevišķs lūgums nodot pierādījumus valstij, kas izdod rīkojumu (“izdevējvalsts”), saskaņā ar noteikumiem, kas piemērojami savstarpējai palīdzībai krimināllietās. Šā iemesla dēļ rodas divpakāpju procedūra, un tas mazina tās efektivitāti. Turklāt šāda kārtība pastāv līdztekus tradicionālajiem sadarbības instrumentiem, un praksē kompetentās iestādes to tādēļ izmanto samērā reti.
(4)
Padomes Pamatlēmums 2008/978/TI (3) tika pieņemts, lai minētajai jomai piemērotu savstarpējas atzīšanas principu attiecībā uz Eiropas pierādījumu iegūšanas rīkojumu (EPIR) nolūkā iegūt priekšmetus, dokumentus un datus, ko izmantot tiesvedībā krimināllietās. Tomēr EPIR piemēro tikai jau esošiem pierādījumiem un tādēļ tikai ierobežoti aptver tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās attiecībā uz pierādījumiem. Šādas ierobežotas darbības jomas dēļ kompetentās iestādes ir varējušas brīvi izmantot jauno kārtību vai arī izmantot savstarpējas tiesiskās palīdzības procedūras, kas katrā ziņā paliek piemērojamas pierādījumiem, kuri ir ārpus EPIR darbības jomas.
(5)
Kopš Pamatlēmumu 2003/577/TI un 2008/978/TI pieņemšanas ir kļuvis skaidrs, ka pierādījumu vākšanas jomā pastāvošais regulējums ir pārāk sadrumstalots un sarežģīts. Tādēļ ir vajadzīga jauna pieeja.
(6)
Stokholmas programmā, ko Eiropadome pieņēma 2009. gada 10.-11. decembrī, Eiropadome uzskatīja, ka būtu jāturpina veidot vispusīgu sistēmu pierādījumu iegūšanai lietās ar pārrobežu dimensiju, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu. Eiropadome norādīja, ka šajā jomā spēkā esošie instrumenti veido sadrumstalotu kārtību un ka ir vajadzīga jauna pieeja, kas balstītos uz savstarpējas atzīšanas principu, taču ņemtu vērā arī tradicionālās savstarpējās tiesiskās palīdzības sistēmas elastību. Eiropadome tādēļ aicināja izveidot vispusīgu sistēmu, ar kuru aizstātu visus šajā jomā esošos instrumentus, tostarp Pamatlēmumu 2008/978/TI, kurā pēc iespējas ietvertu visus pierādījumu veidus, izpildes termiņus un pēc iespējas ierobežotu atteikuma pamatojumus.
(7)
Šī jaunā pieeja paredz vienu vienīgu instrumentu, ko sauc par Eiropas izmeklēšanas rīkojumu (EIR). EIR ir izdodams, lai panāktu, ka valstī, kas izpilda EIR (“izpildvalsts”) veic vienu vai vairākus konkrētus izmeklēšanas pasākumus nolūkā vākt pierādījumus. Tas ietver tādu pierādījumu iegūšanu, kas jau ir izpildiestādes rīcībā.
(8)
EIR vajadzētu būt horizontālai darbības jomai, un tam tādēļ vajadzētu būt piemērojamam visiem izmeklēšanas pasākumiem, kuri paredzēti pierādījumu vākšanai. Tomēr kopējas izmeklēšanas grupas izveidei un pierādījumu vākšanai šādā grupā ir vajadzīgi īpaši noteikumi, ko labāk paredzēt atsevišķi. Tāpēc, neskarot šīs direktīvas piemērošanu, šāda veida izmeklēšanas pasākumiem arī turpmāk būtu jāpiemēro spēkā esošie instrumenti.
(9)
Šī direktīva neattiecas uz pārrobežu novērošanu, kas minēta Konvencijā, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (4).
(10)
EIR galvenajam aspektam vajadzētu būt veicamajam izmeklēšanas pasākumam. Izdevējiestāde, pamatojoties uz to, kas tai zināms par attiecīgo izmeklēšanu, var vislabāk lemt par to, kāds izmeklēšanas pasākums ir jāizmanto. Tomēr izpildiestādei būtu, kad vien iespējams, jāizmanto cita veida izmeklēšanas pasākums, ja norādītais pasākums attiecīgās valsts tiesību aktos nav paredzēts vai nebūtu izmantojams līdzīgā vietējā lietā. Pieejamībai būtu jāattiecas uz gadījumiem, kad norādītais izmeklēšanas pasākums izpildvalsts tiesību aktos ir paredzēts, bet ir likumīgi izmantojams tikai konkrētās situācijās, piemēram, kad pasākumu var veikt vienīgi noteikta smaguma nodarījumu gadījumā; attiecībā uz personām, kuras zināmā mērā jau tiek turētas aizdomās; vai ar attiecīgās personas piekrišanu. Izpildiestādei var arī izmantot cita veida izmeklēšanas pasākumu, ja ar to iespējams panākt tādu pašu rezultātu, kā ar EIR norādīto pasākumu, pielietojot līdzekļus, kas mazāk aizskar attiecīgās personas pamattiesības.
(11)
EIR būtu jāizvēlas tādos gadījumos, kad izmeklēšanas pasākuma veikšana šķiet samērīga, piemērota un piemērojama attiecīgajā gadījumā. Tāpēc izdevējiestādei būtu jāpārliecinās, vai meklētie pierādījumi ir nepieciešami un samērīgi tiesvedības nolūkam, vai izvēlētais izmeklēšanas pasākums ir nepieciešams un samērīgs minēto pierādījumu vākšanai, kā arī, vai EIR būtu jāizdod, lai minēto pierādījumu vākšanā iesaistītu citu dalībvalsti. Tāds pats izvērtējums būtu jāveic apstiprināšanas procedūras laikā gadījumos, ja saskaņā ar šo direktīvu ir vajadzīgs EIR apstiprinājums. EIR izpildi nebūtu jāatsaka uz cita pamata, kā vien kāda no tiem, kas noteikti šajā direktīvā, lai arī izpildiestādei vajadzētu būt tiesīgai izvēlēties izmeklēšanas pasākumu, kas rada mazāku iejaukšanos nekā attiecīgajā EIR norādītais pasākums, ja ar to var panākt līdzīgus rezultātus.
(12)
Izdodot EIR, izdevējiestādei īpaša uzmanība būtu jāpievērš tam, lai nodrošinātu Eiropas Savienības pamattiesību hartas (hartas) 48. pantā noteikto tiesību pilnīgu ievērošanu. Nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību kriminālprocesā ir pamattiesību stūrakmens krimināltiesību telpā, kā atzīts hartā. Jebkuram šādu tiesību ierobežojumam ar izmeklēšanas pasākumu, kurš noteikts saskaņā ar šo direktīvu, būtu pilnīgi jāatbilst prasībām, kas paredzētas hartas 52. pantā attiecībā uz nepieciešamību, proporcionalitāti un tās mērķiem, it īpaši vajadzību aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
(13)
Lai nodrošinātu EIR nosūtīšanu izpildvalsts kompetentajai iestādei, izdevējiestādei var izmantot jebkurus iespējamus vai atbilstošus nosūtīšanas līdzekļus, piemēram, Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkla drošo telesakaru sistēmu, Eurojust vai citus kanālus, ko izmanto tiesu vai tiesībaizsardzības iestādes.
(14)
Norādot piemērojamo valodu, dalībvalstis tiek mudinātas papildus savai(-ām) oficiālajai(-ām) valodai(-ām) iekļaut vismaz vēl vienu valodu, ko plaši lieto Savienībā.
(15)
Šī direktīva būtu jāīsteno, ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/64/ES (5), 2012/13/ES (6) un 2013/48/ES (7), kas attiecas uz procesuālajām tiesībām kriminālprocesā.
(16)
Pasākumi, kas nav saistīti ar piespiedu līdzekļu izmantošanu, varētu būt tādi pasākumi, kuri neskar tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību vai tiesības uz īpašumu, atkarībā no valsts tiesībām.
(17)
Ne bis in idem princips ir viens no Savienības tiesību pamatprincipiem, kā atzīts hartā un izvērsts Eiropas Savienības Tiesas judikatūrā. Tādēļ izpildiestādei vajadzētu būt tiesībām atteikt EIR izpildi, ja tā izpilde būtu pretrunā minētajam principam. Ņemot vērā EIR pamatā esošā procesa sākotnējo raksturu, tā izpildi nebūtu jāatsaka, ja EIR mērķis ir noskaidrot, vai pastāv iespējams konflikts ar ne bis in idem principu, vai ja izdevējiestāde ir apliecinājusi, ka pierādījumi, ko pārsūta, izpildot EIR, netiks izmantoti kriminālvajāšanai vai lai uzliktu sodu personai, kuras lieta, pamatojoties uz tiem pašiem faktiem, ir galīgi izbeigta kādā citā dalībvalstī.
(18)
Tāpat kā citos savstarpējas atzīšanas instrumentos ar šo direktīvu nemaina pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas ir nostiprināti Līguma par Eiropas Savienību (LES) 6. pantā un hartā. Lai tas būtu skaidrs, tekstā tiek iekļauts konkrēts noteikums.
(19)
Brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveide Savienībā ir balstīta uz savstarpēju uzticēšanos un pieņēmumu, ka citas dalībvalstis ievēro Savienības tiesības un jo īpaši pamattiesības. Tomēr šāds pieņēmums ir atspēkojams. Attiecīgi, ja ir pietiekams pamats uzskatīt, ka EIR norādītā izmeklēšanas pasākuma izpilde izraisītu pamattiesību pārkāpumu un izpildvalsts neievērotu savus pienākumus attiecībā uz hartā atzītu pamattiesību aizsardzību, EIR izpilde būtu jāatsaka.
(20)
Vajadzētu būt iespējai atteikt EIR gadījumos, kad tā atzīšana vai izpilde izpildvalstī ietvertu imunitātes vai privilēģiju pārkāpšanu šajā valstī. Tā kā nav kopējas definīcijas par to, kas ir imunitāte vai privilēģijas Savienības tiesībās, minēto terminu precīza definēšana ir valstu tiesību aktu ziņā, un tādējādi šajā definīcijā var būt ietverta aizsardzība, ko piemēro medicīniskām un juridiskām profesijām, bet to nebūtu jāinterpretē veidā, kas būtu pretrunā pienākumam atcelt konkrētus atteikuma pamatojumus, kuri ir paredzēti Protokolā, kas pievienots Konvencijai par Eiropas Savienības dalībvalstu savstarpēju palīdzību krimināllietās (8). Šādi pamatojumi var ietvert arī noteikumus - pat ja tie ne vienmēr tiek uzskatīti par privilēģijām vai imunitāti - par preses brīvību un vārda brīvību citos plašsaziņas līdzekļos līdzīgā vietējā lietā.
(21)
Lai starp dalībvalstīm nodrošinātu ātru, efektīvu un saskaņotu sadarbību krimināllietās, ir vajadzīgi konkrēti termiņi. Lēmuma pieņemšanai par atzīšanu vai izpildi un izmeklēšanas pasākuma faktiskai izpildei būtu jānotiek tikpat ātri un ar tādu pašu prioritāti kā līdzīgā vietējā lietā. Lai nodrošinātu, ka lēmuma pieņemšana un izpilde notiek savlaicīgi vai ka tiek ievēroti izdevējvalsts procesuālie ierobežojumi, būtu jāparedz konkrēti termiņi.
(22)
EIR apstrīdēšanai pieejamajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem vajadzētu būt vismaz līdzvērtīgiem tiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kādi attiecībā uz konkrēto izmeklēšanas pasākumu būtu pieejami lietā attiecīgajā valstī. Dalībvalstīm atbilstīgi saviem tiesību aktiem būtu jānodrošina šādu tiesiskās aizsardzības līdzekļu piemērojamība, tostarp - laikus informējot visas ieinteresētās puses par iespējām tos izmantot un par to izmantošanas veidiem. Gadījumos, ja ieinteresētā puse izpildvalstī iesniedz iebildumus pret EIR attiecībā uz EIR izdošanas būtiskiem iebildumiem, ir ieteicams informāciju par šādiem iebildumiem pārsūtīt izdevējiestādei un attiecīgi informēt ieinteresēto pusi.
(23)
Izdevumi, kas izpildvalsts teritorijā radušies, izpildot EIR, būtu jāsedz tikai attiecīgajai valstij, ievērojot savstarpējas atzīšanas vispārīgo principu. EIR izpilde tomēr izpildvalstij var radīt īpaši augstas izmaksas. Šādas īpaši augstas izmaksas var būt, piemēram, par sarežģītiem ekspertu atzinumiem vai liela apjoma policijas operācijām, vai novērošanas darbībām ilgstošā laikposmā. Šādām izmaksām nebūtu jākavē EIR izpildi, un izdevējiestādei un izpildiestādei būtu jānosaka, kuri izmaksas ir uzskatāmas par īpaši augstām. Jautājumu par izmaksām var izskatīt izdevējvalsts un izpildvalsts savstarpējās apspriedēs, un tiek ieteikts šo jautājumu atrisināt konsultāciju apspriežu posmā. Ja nav cita risinājuma, izdevējiestādei būtu jāpieņem lēmums - vai nu atsaukt EIR, vai uzturēt to spēkā - un tās izmaksas, ko izpildvalsts uzskata par īpaši augstām un kas tiesvedībā ir absolūti nepieciešamas, būtu jāsedz izdevējvalstij. Šim mehānismam nevajadzētu būt par papildu atteikuma pamatojumu, un katrā ziņā to nebūtu ļaunprātīgi jāizmanto tā, lai kavētu vai liegtu EIR izpildi.
(24)
EIR izveido vienotu kārtību pierādījumu iegūšanai. Tomēr ir vajadzīgi papildu noteikumi par dažiem izmeklēšanas pasākumu veidiem, kas būtu jānorāda EIR, piemēram, apcietināto personu pārvešana uz laiku, nopratināšana ar video vai telefonsakaru konferences palīdzību, ar kontiem vai bankas darījumiem saistītas informācijas iegūšana, kontrolētas piegādes vai slēptās izmeklēšanas. EIR būtu jāaptver izmeklēšanas pasākumi, kas ietver pierādījumu vākšanu reāllaikā, pastāvīgi un konkrētā laikposmā, taču vajadzības gadījumā izdevējvalstij un izpildvalstij būtu jāvienojas par praktisku kārtību, lai ņemtu vērā atšķirības starp minēto valstu tiesību aktiem.
(25)
Šajā direktīvā ir izklāstīti noteikumi par to, kā visos kriminālprocesa posmos, tostarp tiesvedības stadijā, veikt izmeklēšanas pasākumu, ja vajadzīgs, ar attiecīgās personas piedalīšanos, nolūkā vākt pierādījumus. Tā, piemēram, EIR var izdot, lai minēto personu uz laiku pārvestu uz izdevējvalsti vai lai veiktu nopratināšanu, izmantojot videokonferenci. Tomēr, ja minētā persona ir jāpārved uz citu dalībvalsti kriminālvajāšanas nolūkā, tostarp, lai šo personu nogādātu tiesā, lai tā piedalītos lietas iztiesāšanā, būtu jāizdod Eiropas apcietināšanas orderis (EAO) saskaņā ar Padomes Pamatlēmumu 2002/584/TI (9).
(26)
Lai nodrošinātu EAO samērīgu izmantošanu, izdevējiestādei būtu jāapsver, vai EIR būtu efektīvs un samērīgs kriminālprocesa īstenošanas līdzeklis. Izdevējiestādei būtu jo īpaši jāapsver, vai efektīvs alternatīvs risinājums nevarētu būt EIR izdošana aizdomās turētā vai apsūdzētā nopratināšanai ar videokonferences starpniecību.
(27)
EIR var izdot, lai iegūtu pierādījumus par personas, pret kuru ir uzsākts kriminālprocess, jebkāda veida kontiem jebkurā bankā vai citā finanšu iestādē, kas nav banka. Minētā iespēja ir jāsaprot plašā nozīmē, ietverot ne tikai aizdomās turētos vai apsūdzētos, bet arī jebkuru citu personu, attiecībā uz kuru šādu informāciju par nepieciešamu ir atzinušas kompetentās iestādes kriminālprocesa gaitā.
(28)
Šajā direktīvā dotās atsauces uz finanšu iestādēm būtu jāsaprot atbilstīgi attiecīgajai definīcijai, kas dota Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2005/60/EK (10) 3. pantā.
(29)
Kad EIR tiek izdots, lai iegūtu konkrēta konta “datus”, būtu jāsaprot, ka “dati” ietver vismaz konta turētāja vārdu, uzvārdu un adresi, informāciju par jebkādām konkrētām pilnvarām attiecībā uz kontu un jebkādu citu informāciju vai dokumentus, ko konta turētājs ir sniedzis konta atvēršanas brīdī un kas joprojām ir bankas rīcībā.
(30)
Iespējām sadarboties saskaņā ar šo direktīvu telesakaru pārtveršanas jomā nevajadzētu ietvert tikai telesakaru saturu; sadarbība varētu iekļaut arī ar šādiem telesakariem saistītas datplūsmas un atrašanās vietas datu ievākšanu, dodot kompetentajām iestādēm iespēju izdot EIR ar mērķi iegūt tādus datus par telesakariem, kuri prasa mazāku iejaukšanos. EIR, kas ir izsniegts, lai iegūtu pārskatu par vēsturiskiem datplūsmas un atrašanās vietas datiem, kas saistīti ar telesakariem, būtu jākārto saskaņā ar vispārīgiem noteikumiem, kas piemērojami EIR izpildei, un atkarībā no izpildvalsts tiesību aktiem to var uzskatīt par piespiedu izmeklēšanas pasākumu.
(31)
Ja vajadzīgo tehnisko palīdzību var sniegt vairākas dalībvalsts, EIR būtu jānosūta tikai vienai no tām un prioritāte būtu jādod tai dalībvalstij, kurā atrodas attiecīgā persona. Dalībvalstīm, kurās atrodas pārtveršanas subjekts un no kurām, lai veiktu pārtveršanu, nav vajadzīga nekāda tehniska palīdzība, būtu par to jāpaziņo saskaņā ar šo direktīvu. Tomēr, lai arī tehnisko palīdzību nevar saņemt tikai no vienas dalībvalsts, EIR var nosūtīt vairāk nekā vienai izpildvalstij.
(32)
EIR, kurā iekļauts lūgums veikt telesakaru pārtveršanu, izdevējiestādei būtu jāsniedz izpildiestādei pietiekama informācija, piemēram, par noziedzīgām darbībām, kuras tiek izmeklētas, lai dotu izpildiestādei iespēju izvērtēt, vai minētais izmeklēšanas pasākums tiktu atļauts līdzīgā vietējā lietā.
(33)
Lai atvieglotu sadarbību saskaņā ar šo direktīvu saistībā ar telesakaru likumīgu pārtveršanu, dalībvalstīm būtu jāņem vērā tas, ka ir svarīgi nodrošināt, lai pakalpojumu sniedzējs, kurš attiecīgās dalībvalsts teritorijā pārvalda publiskus telesakaru tīklus un sniedz attiecīgus pakalpojumus, varētu sniegt tehnisku palīdzību.
(34)
Šajā direktīvā atbilstīgi tās darbības jomai ir paredzēti tikai sākotnēji pasākumi, lai iegūtu pierādījumus. Šajā ziņā būtu jāuzsver, ka jebkuram priekšmetam, tostarp finanšu aktīviem, kriminālprocesa gaitā var piemērot dažādus pagaidu pasākumus ne tikai, lai iegūtu pierādījumus, bet arī nolūkā konfiscēt šos priekšmetus. Sākotnējo pasākumu abu minēto mērķu atšķirība ne vienmēr ir acīmredzama, un kriminālprocesa gaitā pagaidu pasākuma mērķis var mainīties. Tādēļ ir svarīgi turpmākajā darbā saglabāt netraucētu saikni starp dažādajiem šajā jomā piemērojamajiem instrumentiem. Turklāt tā paša iemesla dēļ izvērtējums par to, vai priekšmets jāizmanto kā pierādījums un attiecīgi kļūst par EIR objektu, būtu jāatstāj izdevējiestādes ziņā.
(35)
Ja attiecīgos starptautiskos instrumentos, piemēram, Eiropas Padomē noslēgtās konvencijās, ir iekļauta atsauce uz savstarpēju palīdzību, ir jāsaprot, ka starp dalībvalstīm, kurām šī direktīva ir saistoša, tai ir prioritāte pār minētajām konvencijām.
(36)
Direktīvas D pielikumā uzskaitītās nodarījumu kategorijas būtu jāinterpretē atbilstoši to interpretācijai spēkā esošajos juridiskajos instrumentos par savstarpēju atzīšanu.
(37)
Saskaņā ar dalībvalstu un Komisijas 2011. gada 28. septembra kopīgo politisko paziņojumu par skaidrojošiem dokumentiem (11) dalībvalstis ir apņēmušās pamatotos gadījumos paziņojumam par saviem transponēšanas pasākumiem pievienot vienu vai vairākus dokumentus, kuros ir paskaidrota saikne starp direktīvas sastāvdaļām un atbilstīgajām daļām valsts transponēšanas instrumentos. Attiecībā uz šo direktīvu Eiropas Parlaments un Padome uzskata, ka šādu dokumentu nosūtīšana ir pamatota.
(38)
Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķi - proti, lēmumu par pierādījumu iegūšanu savstarpēju atzīšanu, - nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet tā mēroga un iedarbības dēļ to var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar LES 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minētā mērķa sasniegšanai.
(39)
Šajā direktīvā tiek respektētas pamattiesības un ievēroti principi, kas atzīti LES 6. pantā un hartā, jo īpaši tās VI nodaļā, starptautiskajās tiesībās un starptautiskajos nolīgumos, kuros Savienība vai visas dalībvalstis ir līgumslēdzējas puses, tostarp Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, un dalībvalstu konstitūcijās to attiecīgajās piemērošanas jomās. Neko no šajā direktīvā noteiktā nevar interpretēt kā aizliegumu atteikt EIR izpildi, ja, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, ir iemesls domāt, ka EIR ir izsniegts, lai pret kādu personu veiktu kriminālvajāšanu vai sodītu tās dzimuma, rases vai etniskās izcelsmes, reliģijas, dzimumorientācijas, valstspiederības, valodas vai politisko uzskatu dēļ, vai ka jebkura šāda iemesla dēļ varētu tikt nodarīts kaitējums šādas personas stāvoklim.
(40)
Fizisku personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi ir pamattiesības. Saskaņā ar hartas 8. panta 1. punktu un LESD 16. panta 1. punktu ikvienai personai ir tiesības uz savu personas datu aizsardzību.
(41)
Piemērojot šo direktīvu, dalībvalstīm būtu jānodrošina pārredzama politika attiecībā uz personas datu apstrādi un datu subjekta tiesības izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus savu personas datu aizsardzībai.
(42)
Saskaņā ar šo direktīvu iegūtos personas datus būtu jāapstrādā tikai tad, kad tas ir nepieciešams, un tiem jābūt samērīgiem ar nolūkiem, kas ir saderīgi ar nozieguma novēršanu, izmeklēšanu, atklāšanu vai kriminālvajāšanu vai kriminālsodu piemērošanu un tiesību uz aizstāvību īstenošanu. Tikai pilnvarotām personām vajadzētu būt piekļuvei informācijai, kas ietver personas datus, kurus var saņemt, izmantojot autentifikācijas procesus.
(43)
Saskaņā ar 3. pantu protokolā (Nr. 21) par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots LES un LESD, Apvienotā Karaliste ir paziņojusi, ka tā vēlas piedalīties šīs direktīvas pieņemšanā un piemērošanā.
(44)
Saskaņā ar 1., 2. pantu un 4.a panta 1. punktu protokolā (Nr. 21) par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots LES un LESD, un neskarot minētā protokola 4. pantu, Īrija nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā un tai šī direktīva nav saistoša un nav jāpiemēro.
(45)
Saskaņā ar 1. un 2. pantu protokolā (Nr. 22) par Dānijas nostāju, kas pievienots LES un LESD, Dānija nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā, un Dānijai šī direktīva nav saistoša un nav jāpiemēro.
(46)
Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs 2010. gada 5. oktobrī sniedza atzinumu (12), pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 45/2001 (13) 41. panta 2. punktu,
IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
I NODAĻA
EIROPAS IZMEKLĒŠANAS RĪKOJUMS
1. pants
Eiropas izmeklēšanas rīkojums un pienākums to izpildīt
1. Eiropas izmeklēšanas rīkojums (EIR) ir tiesas lēmums, ko izdevusi vai apstiprinājusi kādas dalībvalsts (“izdevējvalsts”) tiesu iestāde, lai panāktu, ka kādā citā dalībvalstī (“izpildvalsts”) veic vienu vai vairākus konkrētus izmeklēšanas pasākumus, lai iegūtu pierādījumus saskaņā ar šo direktīvu.
EIR var arī izdot, lai iegūtu pierādījumus, kas jau ir izpildvalsts kompetento iestāžu rīcībā.
2. Ikvienu EIR dalībvalstis izpilda, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šo direktīvu.
3. Aizdomās turētais vai apsūdzētais (vai advokāts, kas rīkojas tās vārdā) var lūgt izdot EIR atbilstīgi piemērojamam tiesību uz aizstāvību regulējumam saskaņā ar valsts kriminālprocesu.
4. Šī direktīva nemaina pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību principus, kas noteikti LES 6. pantā, tostarp to personu tiesības uz aizstāvību, pret kurām uzsākts kriminālprocess, un tā neskar nekādus tiesu iestāžu pienākumus šajā ziņā.
2. pants
Definīcijas
Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)
“izdevējvalsts” ir dalībvalsts, kurā EIR ir izdots;
b)
“izpildvalsts” ir dalībvalsts, kura izpilda EIR un kurā veicams attiecīgais izmeklēšanas pasākums;
c)
“izdevējiestāde” ir:
i)
tiesnesis, tiesa, izmeklēšanas tiesnesis vai prokurors, kuru kompetencē ir attiecīgā lieta, vai
ii)
jebkura cita izdevējvalsts noteikta kompetenta iestāde, kura konkrētajā lietā darbojas kā izmeklēšanas iestāde kriminālprocesā un kurai saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir kompetence izdot rīkojumu par pierādījumu vākšanu. Turklāt, pirms EIR nosūta izpildiestādei, to apstiprina pēc tam, kad izdevējvalsts tiesnesis, tiesa, izmeklēšanas tiesnesis vai prokurors ir izskatījis tā atbilstību EIR izdošanas nosacījumiem saskaņā ar šo direktīvu, it īpaši nosacījumiem, kas izklāstīti šīs direktīvas 6. panta 1. punktā. Ja EIR ir apstiprinājusi tiesu iestāde, šo iestādi arī var uzskatīt par izdevējiestādi EIR nosūtīšanas mērķiem;
d)
“izpildiestāde” ir iestāde, kurai ir kompetence atzīt EIR un nodrošināt tā izpildi saskaņā ar šo direktīvu un procedūrām, kas piemērojamas līdzīgā vietējā lietā. Šādām procedūrām izpildvalstī var būt vajadzīga tiesas atļauja, ja to paredz minētās valsts tiesību akti.
3. pants
EIR darbības joma
EIR aptver ikvienu izmeklēšanas pasākumu, izņemot kopējas izmeklēšanas grupas izveidi un pierādījumu vākšanu šādā grupā, kā paredzēts Konvencijas par Eiropas Savienības dalībvalstu savstarpēju palīdzību krimināllietās (14) (“Konvencija”) 13. pantā un Padomes Pamatlēmumā 2002/465/TI (15), ja vien tā mērķis nav piemērot attiecīgi Konvencijas 13. panta 8. punktu un Pamatlēmuma 1. panta 8. punktu.
4. pants
Tiesvedības veidi, kam var izdot EIR
EIR var izdot:
a)
kriminālprocesā, ko par kādu noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izdevējvalsts tiesību aktiem ir ierosinājusi kāda tiesu iestāde vai ko var nodot tiesu iestādei;
b)
tiesvedībā, ko ierosinājušas administratīvas iestādes par rīcību, kura saskaņā ar izdevējvalsts tiesību aktiem ir sodāma kā tiesību normu pārkāpums, ja lēmums var dot pamatu tiesvedībai tiesā, kurai jo īpaši ir jurisdikcija krimināllietās;
c)
tiesvedībā, ko tiesu iestādes ierosinājušas par rīcību, kura kā tiesību normu pārkāpums ir sodāma saskaņā ar izdevējvalsts tiesību aktiem, ja pēc šādu iestāžu lēmuma var tikt ierosināta tiesvedība tiesā, kurai jo īpaši ir jurisdikcija krimināllietās; un
d)
saistībā ar a), b) un c) punktā minēto tiesvedību, kas attiecas uz nodarījumiem vai pārkāpumiem, par ko izdevējvalstī var saukt pie atbildības vai sodīt juridiskas personas.
5. pants
EIR saturs un forma
1. Šīs direktīvas A pielikumā iekļautajā veidlapā doto EIR aizpilda un paraksta izdevējiestāde, kura arī apstiprina, ka tā saturs ir precīzs un pareizs.
EIR iekļauj it īpaši šādu informāciju:
a)
dati par izdevējiestādi un attiecīgā gadījumā apstiprinātāju iestādi;
b)
tā subjekts un iemesli;
c)
nepieciešamā informācija, kas pieejama par attiecīgo(-ajām) personu(-ām);
d)
tās krimināli sodāmās darbības apraksts, uz ko attiecas izmeklēšana vai tiesvedība, un izdevējvalstī piemērojamās krimināltiesību normas;
e)
konkrētā(-o) izmeklēšanas pasākuma(-u) apraksts un iegūstamie pierādījumi.
2. Katra dalībvalsts norāda valodu(-as), ko no Savienības iestāžu oficiālajām valodām un papildus attiecīgās dalībvalsts oficiālajai(-ām) valodai(-ām) var izmantot, lai aizpildītu vai pārtulkotu EIR, ja minētā dalībvalsts ir izpildvalsts.
3. Izdevējvalsts kompetentā iestāde EIR, kas izdots A pielikumā norādītajā formā, tulko izpildvalsts oficiālā valodā vai jebkurā citā valodā, ko izpildvalsts ir norādījusi saskaņā ar 2. punktu.
II NODAĻA
IZDEVĒJVALSTS PROCEDŪRAS UN DROŠĪBAS PASĀKUMI
6. pants
EIR izdošanas un nosūtīšanas nosacījumi
1. Izdevējiestāde EIR var izdot tikai tad, ja tā ir pārliecinājusies, ka ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
EIR izdošana ir vajadzīga un samērīga ar 4. pantā minētās tiesvedības nolūku, ievērojot aizdomās turētā vai apsūdzētā tiesības; un
b)
EIR norādīto izmeklēšanas pasākumu(-us) tādos pašos apstākļos būtu iespējams norīkot līdzīgā vietējā lietā.
2. Šos 1. punktā minētos apstākļus ikvienā gadījumā izvērtē izdevējiestāde.
3. Ja izpildiestādei ir iemesls uzskatīt, ka 1. punktā paredzētie nosacījumi nav izpildīti, tā var apspriesties ar izdevējiestādi par EIR izpildes svarīgumu. Pēc šādas apspriešanās izdevējiestāde var nolemt atsaukt EIR.
7. pants
EIR nosūtīšana
1. Saskaņā ar 5. pantu aizpildītu EIR izdevējiestāde nosūta izpildiestādei ar jebkādiem līdzekļiem, kas ļauj iegūt rakstisku apliecinājumu, apstākļos, kas ļauj izpildvalstij noteikt tā autentiskumu.
2. Jebkāda turpmāka oficiāla saziņa notiek nepastarpināti starp izdevējiestādi un izpildiestādi.
3. Neskarot 2. panta b) punktu, ikviena dalībvalsts var izraudzīties centrālo iestādi vai, ja tās tiesību sistēma to paredz, vairāk nekā vienu centrālo iestādi, kas palīdz kompetentajām iestādēm. Dalībvalsts, ja to prasa tās tiesu sistēmas organizatoriskā struktūra, var savai(-ām) centrālajai(-ām) iestādei(-ēm) uzlikt atbildību par EIR administratīvo nosūtīšanu un saņemšanu, kā arī par citu oficiālu saraksti, kas saistīta ar EIR.
4. Izdevējiestāde nosūtīšanai var izmantot Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkla (ETST) telesakaru sistēmu, kas izveidota ar Padomes Vienoto rīcību 98/428/TI (16).
5. Ja izpildiestāde nav zināma, izdevējiestāde, tostarp ar ETST kontaktpunktu palīdzību, dara visu, kas vajadzīgs, lai no izpildvalsts saņemtu minēto informāciju.
6. Ja izpildvalsts iestādei, kas saņem EIR, nav kompetences atzīt EIR vai veikt tā izpildei vajadzīgos pasākumus, tad šī iestāde EIR ex officio pārsūta izpildiestādei un informē izdevējiestādi.
7. Visas grūtības, kas saistītas ar jebkādu EIR izpildei vajadzīgu dokumentu nosūtīšanu vai autentiskumu, risina tiešā saziņā starp iesaistīto izdevējiestādi un izpildiestādi vai, ja vajadzīgs, iesaistot dalībvalstu centrālās iestādes.
8. pants
EIR, kas saistīts ar agrāku EIR
1. Ja izdevējiestāde izdod EIR, kas papildina agrāk izdotu EIR, tad tā šo apstākli norāda attiecīgajā D iedaļā EIR veidlapā, kas sniegta A pielikumā.
2. Ja izdevējiestāde saskaņā ar 9. panta 4. punktu palīdz EIR izpildē izpildvalstī, tad tā, kamēr atrodas attiecīgajā valstī un neskarot saskaņā ar 33. panta 1. punkta c) apakšpunktu sniegtās deklarācijas, EIR, kas papildina iepriekšēju EIR, var sūtīt tieši izpildiestādei.
3. EIR, kas papildina iepriekšēju EIR, ir apliecināts saskaņā ar 5. panta 1. punkta pirmo daļu; un vajadzības gadījumā ir apstiprināts saskaņā ar 2. panta c) punktu.
III NODAĻA
IZPILDVALSTS PROCEDŪRAS UN DROŠĪBAS PASĀKUMI
9. pants
Atzīšana un izpilde
1. Izpildiestāde atzīst saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem nosūtītu EIR, neprasot nekādas papildu formalitātes, un nodrošina tā izpildi tieši tāpat un atbilstīgi tādiem pašiem nosacījumiem kā tad, ja attiecīgo izmeklēšanas pasākumu būtu prasījusi kāda izpildvalsts iestāde, ja vien minētā iestāde nepieņem lēmumu atsaukties uz kādu no šajā direktīvā paredzētajiem EIR neatzīšanas vai nepildīšanas pamatiem vai uz kādu no šajā direktīvā paredzētajiem izpildes atlikšanas pamatiem.
2. Izpildiestāde ievēro formalitātes un procedūras, ko nepārprotami norādījusi izdevējiestāde, ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi un ja minētās formalitātes un procedūras nav pretrunā izpildvalsts tiesību pamatprincipiem.
3. Ja izpildiestāde ir saņēmusi EIR, ko izdevējiestāde to nav izdevusi saskaņā ar 2. panta c) punkta noteikumiem, izpildiestāde EIR nosūta atpakaļ izdevējvalstij.
4. Izdevējiestāde var lūgt, lai viena vai vairākas izdevējvalsts iestādes palīdz EIR izpildē, sniedzot atbalstu izpildvalsts kompetentajām iestādēm, ciktāl izdevējvalsts norīkotās iestādes spētu sniegt atbalstu EIR norādītā(-o) izmeklēšanas pasākuma(-u) izpildē līdzīgā vietējā lietā. Izpildiestāde šādu lūgumu izpilda, ja šāda palīdzība nav pretrunā izpildvalsts tiesību pamatprincipiem vai nekaitē tās būtiskām valsts drošības interesēm.
5. Izdevējvalsts iestādēm, kas atrodas izpildvalstī, EIR izpildes laikā ir saistoši izpildvalsts tiesību akti. Tām nav nekādu tiesībaizsardzības pilnvaru izpildvalsts teritorijā, izņemot tad, ja šādu pilnvaru izmantošana izpildvalsts teritorijā atbilst izpildvalsts tiesību aktiem, un tādā apjomā, par ko izdevējiestāde un izpildiestāde ir vienojušās.
6. Izdevējiestāde un izpildiestāde var viena ar otru apspriesties ar jebkādiem piemērotiem līdzekļiem, lai sekmētu šā panta efektīvu piemērošanu.
10. pants
Citāda veida izmeklēšanas pasākumu izmantošana
1. Izpildiestāde, kad vien iespējams, izmanto citu izmeklēšanas pasākumu, kas nav EIR norādītais pasākums, ja:
a)
EIR norādītais izmeklēšanas pasākums nepastāv izpildvalsts tiesību aktos; vai
b)
EIR norādītais izmeklēšanas pasākums nebūtu pieejams līdzīgā vietējā lietā.
2. Neskarot 11. pantu, 1. punkts nav piemērojams šādiem izmeklēšanas pasākumiem, kuriem vienmēr ir jābūt pieejamiem saskaņā ar izpildvalsts tiesību aktiem:
a)
tādas informācijas vai pierādījumu iegūšana, kas jau ir izpildiestādes rīcībā, un ja šo informāciju vai pierādījumus būtu bijis iespējams iegūt - saskaņā ar izpildvalsts tiesību aktiem - kriminālprocesā vai EIR vajadzībām;
b)
tādas informācijas iegūšana, kas atrodas policijas vai tiesu iestāžu datubāzēs un izpildiestādei ir tieši pieejama kriminālprocesā;
c)
liecinieka, eksperta, cietušā, aizdomās turētā vai apsūdzētā, vai trešās personas nopratināšana izpildvalsts teritorijā;
d)
jebkāds izmeklēšanas pasākums, kas nav piespiedu pasākums, kā noteikts izpildvalsts tiesību aktos;
e)
tādu personu identificēšana, kas ir konkrēta tālruņa numura abonenti vai kam ir piešķirta konkrēta IP adrese.
3. Izpildiestāde var izmantot arī citu izmeklēšanas pasākumu, nevis EIR norādīto pasākumu, ja ar izpildvalsts izvēlēto izmeklēšanas pasākumu var sasniegt tādu pašu rezultātu, taču ar līdzekļiem, kas prasa mazāku iejaukšanos nekā EIR norādītais izmeklēšanas pasākums.
4. Ja izpildiestāde nolemj izmantot 1. un 3. punktā minēto iespēju, tad tā vispirms informē izdevējiestādi, kura var nolemt attiecīgo EIR atsaukt vai papildināt.
5. Ja saskaņā ar 1. punktu EIR noradītais izmeklēšanas pasākums nepastāv izpildvalsts tiesību aktos vai nebūtu pieejams līdzīgā vietējā lietā un ja nepastāv neviens cits izmeklēšanas pasākums, kam būtu tāds pats rezultāts kā lūgtajam izmeklēšanas pasākumam, izpildiestāde informē izdevējiestādi, ka lūgto palīdzību nav bijis iespējams sniegt.
11. pants
Neatzīšanas vai neizpildes pamati
1. Neskarot 1. panta 4. punktu, izpildvalstī var atteikt EIR atzīšanu vai izpildi, ja:
a)
izpildvalsts tiesību aktos ir paredzēta tāda imunitāte vai privilēģijas, kas EIR izpildi padara neiespējamu, vai pastāv tādi noteikumi par kriminālatbildības noteikšanu un ierobežošanu saistībā ar preses brīvību un vārda brīvību citos plašsaziņas līdzekļos, kas EIR izpildi padara neiespējamu;
b)
EIR izpilde konkrētā lietā kaitētu būtiskām valsts drošības interesēm, apdraudētu informācijas avotu vai būtu saistīta ar tādas klasificētas informācijas izmantošanu, kas attiecas uz konkrētām izlūkošanas darbībām;
c)
EIR ir izdots tiesvedībā, kas minēta 4. panta b) un c) punktā, un izmeklēšanas pasākums nebūtu atļauts izpildvalsts tiesību aktos līdzīgā vietējā lietā;
d)
EIR izpilde būtu pretrunā ne bis in idem principam;
e)
EIR attiecas uz noziedzīgu nodarījumu, par kuru pastāv aizdomas, kas tas ir paveikts ārpus izdevējvalsts teritorijas un pilnīgi vai daļēji izpildvalsts teritorijā, un rīcība, saistībā ar kuru ir izdots EIR, izpildvalstī netiek uzskatīta par nodarījumu;
f)
pastāv būtiski iemesli, kas liek ticēt, ka EIR norādītā izmeklēšanas pasākuma izpilde būtu pretrunā ar izpildvalsts pienākumiem saskaņā ar LES 6. pantu un hartu;
g)
ja rīcība, par kuru ir izdots EIR, saskaņā ar izpildvalsts tiesību aktiem nav nodarījums ja vien tas nepieder pie D pielikumā minēto nodarījumu kategorijām, kā to EIR norādījusi izdevējiestāde, ja izdevējvalstī šāda rīcība ir sodāma ar brīvības atņemšanu vai par to var piemērot ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kura maksimālais ilgums ir vismaz trīs gadi; vai
h)
ja izpildvalsts tiesību aktos EIR norādītā izmeklēšanas pasākuma izmantošana ir atļauta vienīgi saistībā ar nodarījumu sarakstu vai nodarījumiem, kas sodāmi līdz noteiktam apmēram, kas neietver nodarījumu, uz kuru attiecas EIR.
2. Šā panta 1. punkta g) un h) apakšpunkts neattiecas uz izmeklēšanas pasākumiem, kas norādīti 10. panta 2. punktā.
3. Ja EIR attiecas uz nodarījumiem saistībā ar nodokļiem vai nodevām, muitu un valūtas maiņu, izpildiestāde neatsaka atzīšanu vai izpildi, pamatojoties uz to, ka ar izpildvalsts tiesību aktiem netiek uzlikti tādi paši nodokļi vai nodevas, vai arī tie nesatur tādu pašu nodokļu, nodevu, muitas un valūtas maiņas regulējumu kā izdevējvalsts tiesību akti.
4. Gadījumos, kas minēti 1. punkta a), b), d), e) un f) apakšpunktā, pirms pieņemt lēmumu par to, vai daļēji vai pilnīgi atzīt vai izpildīt kādu EIR, izpildiestāde, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, apspriežas ar izdevējiestādi un vajadzības gadījumā to nekavējoties sniegt visu vajadzīgo informāciju.
5. Gadījumā, kas minēts 1. punkta a) apakšpunktā, ja tiesības atcelt privilēģijas vai imunitāti ir izpildvalsts iestādei, izpildiestāde tai lūdz nekavējoties izmantot šīs tiesības. Ja tiesības atcelt privilēģijas vai imunitāti ir citas dalībvalsts iestādei vai starptautiskai organizācijai, izdevējiestāde lūdz attiecīgo iestādi izmantot šīs tiesības.
12. pants
Atzīšanas vai izpildes termiņi
1. Lēmuma pieņemšana par atzīšanu vai izpildi un izmeklēšanas pasākuma izpilde notiek tikpat ātri un ar tādu pašu prioritāti kā līdzīgā vietējā lietā un katrā ziņā šajā pantā paredzētajos termiņos.
2. Ja izdevējiestāde EIR ir norādījusi, ka procesuālo termiņu, nodarījuma smaguma vai citu īpaši steidzamu apstākļu dēļ ir vajadzīgs īsāks termiņš nekā šajā pantā paredzētie, vai ja izdevējiestāde EIR ir noteikusi, ka attiecīgais izmeklēšanas pasākums jāveic konkrētā dienā, tad izpildiestāde, cik vien iespējams, ievēro šādu lūgumu.
3. Izpildiestāde lēmumu par EIR atzīšanu vai izpildi pieņem pēc iespējas ātrāk un, neskarot 5. punktu, ne vēlāk kā 30 dienās pēc tam, kad kompetentā izpildiestāde ir saņēmusi EIR.
4. Ja vien nepastāv 15. pantā paredzētie izpildes atlikšanas pamatojumi vai pierādījumi, kas minēti izmeklēšanas pasākumā, uz kuru attiecas EIR, jau nav izpildvalsts rīcībā, izpildiestāde attiecīgo izmeklēšanas pasākumu veic nekavējoties un, neskarot 5. punktu, ne vēlāk kā 90 dienās pēc 3. punktā minētā lēmuma pieņemšanas.
5. Ja kompetentajai izpildiestādei konkrētā lietā nav iespējams ievērot 3. punktā noteikto termiņu vai 2. punktā minēto konkrēto dienu, tad tā ar jebkādiem pieejamiem līdzekļiem nekavējoties informē izdevējvalsts kompetento iestādi, norādot kavēšanās iemeslus un paredzamo laiku, kas vajadzīgs lēmuma pieņemšanai. Tādā gadījumā 3. punktā noteikto termiņu var pagarināt ne vairāk kā par 30 dienām.
6. Ja kompetentajai izpildiestādei konkrētā lietā nav iespējams ievērot 4. punktā noteikto termiņu, tad tā ar jebkādiem pieejamiem līdzekļiem nekavējoties informē izdevējvalsts kompetento iestādi, norādot kavēšanās iemeslus, un apspriežas ar izdevējiestādi par piemērotu laiku izmeklēšanas pasākuma veikšanai.
13. pants
Pierādījumu nodošana
1. Izpildiestāde bez liekas kavēšanās nodod izdevējvalstij pierādījumus, kas iegūti, izpildot EIR, vai kas jau ir izpildvalsts kompetento iestāžu rīcībā.
Ja tas ir lūgts attiecīgajā EIR un ir iespējams saskaņā ar izpildvalsts tiesību aktiem, tad iegūtos pierādījumus nekavējoties nodod izdevējvalsts kompetentajām iestādēm, kas saskaņā ar 9. panta 4. punktu palīdz EIR izpildē.
2. Pierādījumu nodošanu var atlikt, kamēr nav pieņemts lēmums par tiesiskās aizsardzības līdzekli, ja vien EIR nav norādīti pietiekami iemesli tam, ka tūlītēja nodošana ir būtiska tam, lai pareizi veiktu izmeklēšanu vai nodrošinātu personu tiesību ievērošanu. Tomēr pierādījumu nodošanu atliek, ja šāda nodošana attiecīgajai personai nodarītu nopietnu un neatgriezenisku kaitējumu.
3. Nododot iegūtos pierādījumus, izpildiestāde norāda, vai tā prasa, lai pierādījumus sūta atpakaļ izpildvalstij, tiklīdz izdevējvalstī tie vairs nav vajadzīgi.
4. Ja attiecīgie priekšmeti, dokumenti vai dati arī ir vajadzīgi citā procesā, izpildiestāde pēc nepārprotama lūguma un, apspriedusies ar izdevējiestādi, var uz laiku nodot pierādījumus ar nosacījumu, ka tos sūtīs atpakaļ izpildvalstij, tiklīdz tie izdevējvalstī vairs nebūs vajadzīgi, vai jebkurā citā brīdī, par ko kompetentās iestādes būs vienojušās.
14. pants
Tiesiskās aizsardzības līdzekļi
1. Dalībvalstis nodrošina, ka tiesiskās aizsardzības līdzekļi, kas ir līdzvērtīgi tiem, kuri būtu pieejami līdzīgā vietējā lietā, ir piemērojami izmeklēšanas pasākumiem, kas norādīti EIR.
2. EIR izdošanas materiālos iemeslus var apstrīdēt tikai ceļot prasību izdevējvalstī, neskarot pamattiesību ievērošanas garantijas izpildvalstī.
3. Ja tas neapdraudētu izmeklēšanas noslēpuma ievērošanu, kā paredzēts 19. panta 1. punktā, izdevējiestāde un izpildiestāde veic attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek sniegta informācija par iespējām, kas pieejamas saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, prasīt tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kad tie kļūst piemērojami, turklāt laikus, lai nodrošinātu, ka tos var efektīvi izmantot.
4. Dalībvalstis nodrošina, ka termiņi tiesiskās aizsardzības līdzekļa prasīšanai ir tādi paši kā tie, kas ir nodrošināti līdzīgās vietējās lietās, un tiek piemēroti tādā veidā, kas garantē, ka attiecīgas personas var efektīvi izmantot šos tiesības aizsardzības līdzekļus.
5. Izdevējiestāde un izpildiestāde viena otru informē par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas tiek prasīti, lai apstrīdētu EIR izdošanu, atzīšanu vai izpildi.
6. Juridiska apstrīdēšana neaptur izmeklēšanas pasākuma izpildi, ja vien tam nav šādu seku līdzīgās vietējās lietās.
7. Izdevējvalsts ņem vērā sekmīgu EIR atzīšanas vai izpildes apstrīdēšanu saskaņā ar tās tiesību aktiem. Neskarot valstu procesuālos noteikumus, dalībvalstis nodrošina, lai kriminālprocesā izdevējvalstī, novērtējot pierādījumus, kas iegūti ar EIR palīdzību, tiktu ievērotas tiesības uz aizstāvību un tiesvedības taisnīgums.
15. pants
Atzīšanas vai izpildes atlikšanas pamatojumi
1. Izpildvalstī var atlikt EIR atzīšanu vai izpildi, ja:
a)
tā izpilde var kaitēt notiekošai kriminālizmeklēšanai vai kriminālvajāšanai - uz laiku, ko izpildvalsts uzskata par pamatotu;
b)
attiecīgos priekšmetus, dokumentus vai datus jau izmanto citā procesā - līdz brīdim, kad tie šim nolūkam vairs nav vajadzīgi.
2. Tiklīdz atlikšanas pamati vairs nepastāv, izpildiestāde nekavējoties veic EIR izpildei vajadzīgos pasākumus un par to ar jebkādiem līdzekļiem, kas ļauj iegūt rakstisku apliecinājumu, informē izdevējiestādi.
16. pants
Pienākums informēt
1. Kompetentā iestāde izpildvalstī, kas saņem EIR, nekavējoties un katrā ziņā vienas nedēļas laikā pēc EIR saņemšanas apstiprina EIR saņemšanu, aizpildot un nosūtot B pielikumā iekļauto veidlapu.
Ja saskaņā ar 7. panta 3. punktu ir izraudzīta centrālā iestāde, tad minētais pienākums attiecas gan uz centrālo iestādi, gan uz izpildiestādi, kas EIR saņem ar centrālās iestādes starpniecību.
Šīs direktīvas 7. panta 6. punktā minētajā gadījumā minētais pienākums attiecas gan uz kompetento iestādi, kas sākotnēji saņēmusi EIR, gan uz izpildiestādi, kurai šis EIR ir galu galā nosūtīts.
2. Neskarot 10. panta 4. un 5. punktu, izpildiestāde informē izdevējiestādi nekavējoties un izmantojot jebkādus pieejamos līdzekļus:
a)
ja izpildiestādei nav iespējams pieņemt lēmumu par atzīšanu vai izpildi, tādēļ ka A pielikumā iekļautā veidlapa nav aizpildīta pilnībā vai ir aizpildīta acīmredzami nepareizi;
b)
ja izpildiestāde EIR izpildes gaitā bez papildu noskaidrošanas secina, ka varētu būt lietderīgi veikt tādus izmeklēšanas pasākumus, kas sākotnēji nebija paredzēti vai ko nebija iespējams paredzēt laikā, kad izdeva EIR, lai izdevējiestāde konkrētā lietā varētu veikt turpmākas darbības; vai
c)
ja izpildiestāde konstatē, ka konkrētā lietā tā nevar ievērot formalitātes un procedūras, ko izdevējiestāde nepārprotami norādījusi saskaņā ar 9. pantu.
Pēc izdevējiestādes lūguma attiecīgo informāciju nekavējoties apstiprina ar jebkādiem līdzekļiem, kas ļauj iegūt rakstisku apliecinājumu.
3. Neskarot 10. panta 4. un 5. punktu, nekavējoties un ar jebkādiem līdzekļiem, kas ļauj iegūt rakstisku apliecinājumu, izpildiestāde informē izdevējiestādi par:
a)
visiem lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar 10. vai 11. pantu;
b)
visiem lēmumiem par EIR izpildes vai atzīšanas atlikšanu, atlikšanas iemesliem un, ja iespējams, paredzamo atlikšanas ilgumu.
17. pants
Amatpersonu kriminālatbildība
Izdevējvalsts amatpersonas, kas saistībā ar šīs direktīvas piemērošanu atrodas izpildvalsts teritorijā, attiecībā uz viņu izdarītiem vai pret viņām izdarītiem nodarījumiem tiek pielīdzinātas izpildvalsts amatpersonām.
18. pants
Amatpersonu civiltiesiskā atbildība
1. Gadījumos, kad saistībā ar šīs direktīvas piemērošanu kādas dalībvalsts amatpersonas atrodas citas dalībvalsts teritorijā, pirmā minētā dalībvalsts ir atbildīga par kaitējumu, ko tās amatpersonas ir nodarījušas savu darbību laikā, saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuras teritorijā tās darbojas.
2. Dalībvalsts, kuras teritorijā ir nodarīts 1. punktā minētais kaitējums, to novērš saskaņā ar nosacījumiem, kurus piemēro šīs valsts amatpersonu nodarītam kaitējumam.
3. Dalībvalsts, kuras amatpersonas ir nodarījušas kaitējumu kādai personai citas dalībvalsts teritorijā, pilnīgi atlīdzina visas summas, ko pēdējā minētā dalībvalsts ir samaksājusi cietušajiem vai viņu pilnvarotajām personām.
4. Neskarot dalībvalstu tiesību īstenošanu attiecībā uz trešām personām un izņemot 3. punktu, ikviena dalībvalsts 1. punktā paredzētajos gadījumos atturas pieprasīt atlīdzību par citas dalībvalsts nodarītajiem kaitējumiem.
19. pants
Izmeklēšanas noslēpums
1. Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka izdevējiestāde un izpildiestāde EIR izpildē pienācīgi ievēro izmeklēšanas noslēpumu.
2. Izpildiestāde saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem garantē EIR faktisko apstākļu un tā satura konfidencialitāti, izņemot tiktāl, ciktāl vajadzīgs, lai izpildītu attiecīgo izmeklēšanas pasākumu. Ja izpildiestāde noslēpuma ievērošanas prasību nevar ievērot, tad tā par to nekavējoties informē izdevējiestādi.
3. Izdevējiestāde - saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem un ja nav citu norāžu no izpildiestādes - neatklāj pierādījumus vai informāciju, ko ir sniegusi izpildiestāde, izņemot tiktāl, ciktāl izpaušana vajadzīga EIR aprakstītajai izmeklēšanai vai tiesvedībai.
4. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka bankas neizpauž bankas klientam vai citām trešām personām to, ka izdevējvalstij saskaņā ar 26. un 27. pantu ir nosūtīta informācija vai ka notiek izmeklēšana.
20. pants
Personas datu aizsardzība
Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis nodrošina, ka personas dati tiek aizsargāti un ka tos var apstrādāt tikai saskaņā ar Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI (17) un principiem, kas noteikti Eiropas Padomes 1981. gada 28. janvāra Konvencijā par personu aizsardzību attiecībā uz personu datu automātisko apstrādi un tās papildprotokolā.
Piekļuve šādiem datiem ir ierobežota, neskarot datu subjekta tiesības. Tikai pilnvarotas personas var piekļūt šādiem datiem.
21. pants
Izmaksas
1. Ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi, izpildvalsts sedz visas izmaksas, kas radušās izpildvalsts teritorijā un ir saistītas ar EIR izpildi.
2. Ja izpildiestāde uzskata, ka EIR izpildes izmaksas var tikt uzskatītas par īpaši augstām, tā var apspriesties ar izdevējiestādi par to, vai un kā varētu sadalīt izmaksas vai arī grozīt EIR.
Izpildiestāde iepriekš detalizēti informē izdevējiestādi par to izmaksu daļu, kuras tiek uzskatītas par īpaši augstām.
3. Izņēmuma gadījumos, kad apspriežu ceļā nav panākama vienošanās attiecībā uz 2. punktā minētajām izmaksām, izdevējiestāde var nolemt:
a)
daļēji vai pilnīgi atsaukt EIR; vai
b)
saglabāt EIR un segt izmaksu daļu, kuras tiek uzskatītas par īpaši augstām.
IV NODAĻA
ĪPAŠI NOTEIKUMI PAR DAŽIEM IZMEKLĒŠANAS PASĀKUMIEM
22. pants
Apcietināto pārvešana uz laiku uz izdevējvalsti izmeklēšanas pasākuma veikšanai
1. EIR var izdot, lai kādu personu, kas apcietināta izpildvalstī, uz laiku pārvestu uz izpildvalsti izmeklēšanas pasākuma veikšanai, lai iegūtu tāda veida pierādījumu, kuram ir vajadzīga šīs personas klātbūtne izdevējvalsts teritorijā, ar noteikumu, ka termiņā, ko noteikusi izpildvalsts, šo personu nosūta atpakaļ.
2. Papildus 11. pantā minētajiem neatzīšanas vai neizpildes iemesliem EIR izpildi var atteikt arī tad, ja:
a)
apcietinātais tam nepiekrīt; vai
b)
nosūtīšana var pagarināt apcietinātā apcietinājuma laiku.
3. Neskarot 2. punkta a) apakšpunktu, ja, ņemot vērā personas vecumu vai fizisko vai garīgo stāvokli, izpildvalsts uzskata to par vajadzīgu, apcietinātās personas juridiskajam pārstāvim dod iespēju sniegt atzinumu par pārvešanu uz laiku.
4. Šā panta 1. punktā paredzētajos gadījumos apcietināto kopā ar visiem vajadzīgajiem dokumentiem cauri kādas trešās dalībvalsts teritorijai (“tranzīta dalībvalsts”) atļauj pārvietot pēc attiecīga pieteikuma iesniegšanas.
5. Par praktisko kārtību attiecībā uz personas pārvešanu uz laiku, tostarp sīkas ziņas par tās apcietinājuma apstākļiem izdevējvalstī, un par datumiem, līdz kuriem šī persona jānogādā no izpildvalsts teritorijas un jānogādā atpakaļ izpildvalsts teritorijā, vienojas izdevējvalsts un izpildvalsts, nodrošinot, ka tiek ņemts vērā personas fiziskais un garīgais stāvoklis, kā arī drošības pakāpe, kas vajadzīga izdevējvalstī.
6. Pārvestā persona izdevējvalsts teritorijā paliek apcietinājumā un attiecīgos gadījumos arī tranzīta dalībvalsts teritorijā par rīcību vai notiesāšanu, par ko persona tika turēta apcietinājumā izpildvalstī, izņemot, ja izpildvalsts iesniedz pieteikumu par šīs personas atbrīvošanu.
7. Apcietinājuma laikposmu izdevējvalsts teritorijā atskaita no apcietinājuma laikposma, kas attiecīgajai personai ir jāizcieš vai būs jāizcieš izpildvalsts teritorijā.
8. Neskarot 6. punktu, pret pārvesto personu neveic kriminālvajāšanu, to neapcietina un tai nepiemēro nekādus citus personas brīvības ierobežojumus izdevējvalstī par veiktu rīcību vai pasludinātu spriedumu, kas noticis pirms personas pārvietošanas no izpildvalsts teritorijas un kas nav minēts EIR.
9. Šā panta 8. punktā paredzētā imunitāte beidzas, ja pārvestā persona, kurai 15 secīgās dienās no dienas, kurā tās klātbūtne izdevējiestādēm vairs nav vajadzīga, ir bijusi iespēja doties prom:
a)
tomēr ir palikusi attiecīgās valsts teritorijā; vai
b)
tajā atgriezusies pēc izceļošanas no tās.
10. Izmaksas, kas rodas, piemērojot šo pantu, sedz saskaņā ar 21. pantu, izņemot ar personas pārvešanu uz izdevējvalsti un no tās saistītās izmaksas, ko sedz minētā valsts.
23. pants
Apcietināto pārvešana uz laiku uz izpildvalsti izmeklēšanas pasākuma veikšanai
1. EIR var izdot, lai kādu personu, kas tiek turēta apcietinājumā izdevējvalstī, uz laiku pārvestu izmeklēšanas pasākuma veikšanai, lai savāktu pierādījumus, kuram ir vajadzīga šīs personas klātbūtne izpildvalstī.
2. Attiecībā uz šajā pantā paredzēto pārvešanu uz laiku mutatis mutandis piemēro 22. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 3. līdz 9. punktu.
3. Izmaksas, kas rodas, piemērojot šo pantu, sedz saskaņā ar 21. pantu, izņemot ar attiecīgās personas pārvešanu uz izpildvalsti un no tās saistītās izmaksas, ko sedz izdevējvalsts.
24. pants
Nopratināšana ar videokonferences palīdzību vai citu audiovizuālu pārraidi
1. Ja persona atrodas izpildvalsts teritorijā un ir jānopratina kā liecinieks vai eksperts izdevējvalsts kompetentajās iestādēs, tad izdevējiestāde var izdot EIR, lai liecinieku vai ekspertu nopratinātu, izmantojot videokonferenci vai citu audiovizuālu pārraidi saskaņā ar 5. līdz 7. punktu.
Izdevējiestāde EIR var izdot arī nolūkā ar videokonferences vai citas audiovizuālas pārraides palīdzību nopratināt aizdomās turēto vai apsūdzēto.
2. Papildus 11. pantā minētajiem neatzīšanas vai neizpildes iemesliem EIR izpildi var atteikt arī tad, ja:
a)
aizdomās turētais vai apsūdzētais tam nepiekrīt; vai
b)
šāda izmeklēšanas pasākuma izpilde konkrētā gadījumā būtu pretrunā izpildvalsts tiesību pamatprincipiem.
3. Izdevējiestāde un izpildiestāde vienojas par praktisko kārtību. Vienojoties par šo kārtību, izpildiestāde uzņemas:
a)
aicināt attiecīgo liecinieku vai ekspertu ierasties uz nopratināšanu, norādot laiku un vietu;
b)
aicināt aizdomās turēto vai apsūdzēto uz nopratināšanu saskaņā ar izpildvalsts tiesību aktos sīki izstrādātajiem noteikumiem un informēt šo personu par tiesībām, kas tai ir saskaņā ar izdevējvalsts tiesību aktiem, termiņā, kas tai dod iespēju efektīvi izmantot tiesības uz aizstāvību;
c)
nodrošināt nopratināmās personas identificēšanu;
4. Ja konkrētas lietas apstākļu dēļ izpildiestādei nav pieejami nopratināšanas ar videokonferences palīdzību tehniskie līdzekļi, šādus līdzekļus saskaņā ar savstarpēju vienošanos var darīt pieejamus izdevējvalsts.
5. Ja nopratināšanai izmanto videokonferenci vai citu audiovizuālu pārraidi, piemēro šādus noteikumus:
a)
nopratināšanā piedalās izpildvalsts kompetentās iestādes pārstāvis, kuram vajadzības gadījumā palīdz tulks, un tā ir arī atbildīga gan par nopratināmās personas identifikāciju, gan par izpildvalsts tiesību pamatprincipu ievērošanu.
Ja izpildiestāde uzskata, ka nopratināšanā tiek pārkāpti izpildvalsts tiesību pamatprincipi, tad tā tūlīt veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka nopratināšana turpinās saskaņā ar minētajiem principiem;
b)
izdevējvalsts un izpildvalsts kompetentās iestādes vajadzības gadījumā vienojas par nopratināmās personas aizsardzības pasākumiem;
c)
nopratināšanu nepastarpināti veic izdevējvalsts kompetentā iestāde vai nopratināšana notiek tās vadībā saskaņā ar tās tiesību aktiem;
d)
izpildvalsts pēc izdevējvalsts vai nopratināmās personas lūguma vajadzības gadījumā nopratināmajai personai nodrošina tulka palīdzību;
e)
aizdomās turēto vai apsūdzēto pirms nopratināšanas informē par procesuālajām tiesībām, kas tiem pienākas, tostarp par tiesībām nesniegt liecību, saskaņā ar izpildvalsts un izdevējvalsts tiesību aktiem. Liecinieki un eksperti var izmantot tiesības nesniegt liecību, kuras tiem pienāktos saskaņā ar izpildvalsts vai izdevējvalsts tiesību aktiem, un viņus par minētajām tiesībām informē pirms nopratināšanas.
6. Neskarot pasākumus, par ko panākta vienošanās attiecībā uz personu aizsardzību, izpildiestāde nopratināšanas beigās sagatavo protokolu, kurā norāda nopratināšanas datumu un vietu, nopratinātās personas identitāti, visu pārējo to personu identitāti un funkcijas izpildvalstī, kuras ir piedalījušās nopratināšanā, visus dotos zvērestus un tehniskos apstākļus, kādos ir notikusi nopratināšana. Šo dokumentu izpildiestāde nosūta izdevējiestādei.
7. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka gadījumos, kad tās teritorijā saskaņā ar šo pantu nopratina attiecīgo personu un tā atsakās liecināt, kad tai ir pienākums liecināt, vai sniedz nepatiesu liecību, šīs dalībvalsts tiesību akti ir piemērojami tieši tāpat kā tad, ja nopratināšana notiktu procedūrā attiecīgajā valstī.
25. pants
Nopratināšana ar telefonkonferences palīdzību
1. Ja persona atrodas vienas dalībvalsts teritorijā un ir kā liecinieks vai eksperts jānopratina kādas citas dalībvalsts kompetentās iestādēs, un ja nav piemēroti vai nav iespējams šo personu nopratināt klātienē otrās dalībvalsts teritorijā un pēc citu piemērotu līdzekļu apsvēršanas, otrās dalībvalsts izdevējiestāde var izdot EIR, lai liecinieku vai ekspertu iztaujātu, izmantojot telefonkonferenci, kā paredzēts 2. punktā.
2. Ja nav citas vienošanās, tad nopratināšanai ar telefonkonferences palīdzību mutatis mutandis piemēro 24. panta 3., 5., 6. un 7. punktu.
26. pants
Informācija par bankas un citiem finanšu kontiem
1. EIR var izdot, lai noteiktu, vai kādai fiziskai vai juridiskai personai, attiecībā uz kuru ir ierosināts kriminālprocess, ir viens vai vairāki jebkāda veida konti vai arī šī persona kontrolē šādus kontus kādā bankā, kas atrodas izpildvalsts teritorijā, un, ja tā ir, iegūt visus noteikto kontu datus.
2. Katra dalībvalsts saskaņā ar šajā pantā izklāstītajiem nosacījumiem veic vajadzīgos pasākumus, lai tā varētu sniegt 1. punktā minēto informāciju.
3. Šā panta 1. punktā minētajā informācijā, ja tas lūgts EIR, iekļauj arī kontus, attiecībā uz kuriem personai, pret kuru ir uzsākts attiecīgais kriminālprocess, ir konkrētas pilnvaras.
4. Šajā pantā noteikto pienākumu piemēro tikai tādā mērā, kādā šī informācija ir pieejama bankai, kurā atrodas attiecīgais konts.
5. Izdevējiestāde EIR norāda iemeslus, kāpēc tā uzskata, ka lūgtā informācija varētu būt svarīga attiecīgajā kriminālprocesā, un to, kādu iemeslu dēļ tā uzskata, ka izpildvalstī esošajās bankās varētu būt attiecīgs konts, un iespēju robežās norāda, kuras bankas varētu būt iesaistītas. Tāpat tā iekļauj EIR visu pieejamo informāciju, kas varētu atvieglināt tā izpildi.
6. EIR var izdot arī, lai noteiktu, vai kādai fiziskai vai juridiskai personai, pret kuru ir uzsākts kriminālprocess, ir viens vai vairāki konti jebkurā finanšu iestādē, kas nav banka un kas atrodas izpildvalsts teritorijā. Mutatis mutandis piemēro šā panta 3. līdz 5. punktu. Tādā gadījumā papildus 11. pantā minētajiem neatzīšanas un neizpildes iemesliem EIR izpildi var atteikt arī tad, ja izmeklēšanas pasākuma izpilde nebūtu atļauta līdzīgā vietējā lietā.
27. pants
Informācija par bankas un citām finanšu operācijām
1. EIR var izdot, lai iegūtu datus par konkrētiem bankas kontiem un bankas operācijām, kas ir notikušas konkrētā laikposmā, izmantojot vienu vai vairākus no tajā norādītajiem kontiem, tostarp datus par jebkuru sūtītāja vai saņēmēja kontu.
2. Katra dalībvalsts saskaņā ar šajā pantā izklāstītajiem nosacījumiem veic vajadzīgos pasākumus, lai varētu sniegt 1. punktā minēto informāciju.
3. Šajā pantā noteikto pienākumu piemēro vienīgi tiktāl, ciktāl šī informācija ir pieejama bankai, kurā atrodas attiecīgais konts.
4. Izdevējiestāde EIR norāda iemeslus, kāpēc tā uzskata, ka lūgtā informācija ir svarīga konkrētajā kriminālprocesā.
5. EIR var izdot attiecībā uz 1. punktā minēto informāciju arī saistībā ar finanšu darījumiem, ko veic finanšu iestādes, kas nav bankas. Mutatis mutandis piemēro šā panta 3.-4. punktu. Tādā gadījumā papildus 11. pantā minētajiem neatzīšanas un neizpildes iemesliem EIR izpildi var atteikt arī tad, ja izmeklēšanas pasākuma izpilde nebūtu atļauta līdzīgā vietējā lietā.
28. pants
Izmeklēšanas pasākumi, kas paredz pierādījumu vākšanu reāllaikā, pastāvīgi un noteiktā laikposmā
1. Gadījumos, kad EIR ir izdots, lai veiktu izmeklēšanas pasākumu, kas ietver pierādījumu vākšanu reāllaikā, pastāvīgi un noteiktā laikposmā, piemēram:
a)
bankas darījumu vai citu finanšu darījumu, kas tiek veikti, izmantojot vienu vai vairākus norādītus kontus, novērošanu;
b)
kontrolētu piegādi izpildvalsts teritorijā,
papildus 11. pantā minētajiem neatzīšanas un neizpildes iemesliem EIR izpildi var atteikt, ja attiecīgā pasākuma izpilde nebūtu atļauta līdzīgā vietējā lietā.
2. Izdevējvalsts un izpildvalsts vienojas par praktisko kārtību attiecībā uz 1. punkta b) apakšpunktā minēto izmeklēšanas pasākumu un jebkurā citā vajadzības gadījumā.
3. Izdevējiestāde EIR norāda, kāpēc tā uzskata, ka lūgtā informācija varētu būt svarīga attiecīgajā kriminālprocesā.
4. Tiesības rīkoties, vadīt un kontrolēt operācijas, kas saistītas ar 1. punktā minētā EIR izpildi, ir izpildvalsts kompetentajām iestādēm.
29. pants
Slēptā izmeklēšana
1. EIR var izdot, lai lūgtu izpildvalsti palīdzēt izdevējvalstij noziegumu izmeklēšanā, ko veic amatpersonas, kuras darbojas ar slēptu vai viltus identitāti (“slēpta izmeklēšana”).
2. Izdevējvalsts EIR norāda, kāpēc tā uzskata, ka slēptā izmeklēšana varētu būt svarīga attiecīgajā kriminālprocesā. Lēmumu par EIR, kas izdots saskaņā ar šo pantu, atzīšanu vai izpildi, katrā atsevišķā lietā pieņem izpildvalsts kompetentās iestādes, pienācīgi ņemot vērā savus valsts tiesību aktus un procedūras.
3. Papildus 11. pantā minētajiem neatzīšanas un neizpildes iemesliem izpildiestāde šā panta 1. punktā minētā EIR izpildi var atteikt, ja:
a)
slēptās izmeklēšanas izpilde nebūtu atļauta līdzīgā vietējā lietā;
b)
nav iespējams panākt vienošanos par slēptās izmeklēšanas kārtību saskaņā ar 4. punktu.
4. Slēptā izmeklēšana notiek saskaņā ar to dalībvalstu tiesību aktiem un procedūrām, kuru teritorijā veic slēpto izmeklēšanu. Tiesības rīkoties, vadīt un kontrolēt operāciju, kas saistīta ar slēpto izmeklēšanu, ir tikai izpildvalsts kompetentajām iestādēm. Izdevējvalsts un izpildvalsts vienojas par slēptās izmeklēšanas ilgumu, sīki izstrādātiem nosacījumiem un slēptajā izmeklēšanā iesaistīto amatpersonu tiesisko statusu, ņemot vērā attiecīgo valstu tiesību aktus un procedūras.
V NODAĻA
TELESAKARU PĀRTVERŠANA
30. pants
Telesakaru pārtveršana ar citas dalībvalsts tehnisku palīdzību
1. Var izdot EIR, lai pārtvertu telesakarus dalībvalstī, no kuras vajadzīga tehniska palīdzība.
2. Ja visu vajadzīgo tehnisko palīdzību vienai un tai pašai telesakaru pārtveršanai var sniegt vairāk nekā viena dalībvalsts, EIR sūta tikai vienai no tām. Prioritāti vienmēr piešķir dalībvalstij, kurā atrodas vai atradīsies pārtveršanas subjekts.
3. Šā panta 1. punktā minētajā EIR iekļauj arī šādas ziņas:
a)
informāciju, kas nepieciešama, lai identificētu šīs sakaru pārtveršanas subjektu;
b)
sakaru pārtveršanas vēlamo ilgumu; un
c)
pietiekamus tehniskos datus, jo īpaši mērķidentifikatoru, lai nodrošinātu, ka EIR var izpildīt.
4. Izdevējiestāde EIR norāda iemeslus, kādēļ tā uzskata lūgto pasākumu par vajadzīgu konkrētajā kriminālprocesā.
5. Papildus 11. pantā paredzētajiem neatzīšanas un neizpildes iemesliem 1. punktā minētā EIR izpildi var atteikt arī tad, ja attiecīgais izmeklēšanas pasākums netiktu atļauts līdzīgā vietējā lietā. Izpildvalsts savu piekrišanu var pakārtot jebkādiem nosacījumiem, kuri tiktu ievēroti līdzīgā vietējā lietā.
6. Šā panta 1. punktā minēto EIR var izpildīt:
a)
telesakarus nekavējoties pārraidot izdevējvalstij; vai
b)
telesakarus pārtverot, ierakstot un pēc tam pārraidot pārtvertos datus izdevējvalstij.
Izdevējiestāde un izpildiestāde savstarpēji apspriežas, lai vienotos, vai pārtveršanu veic saskaņā ar a) vai b) apakšpunktu.
7. Izdodot 1. punktā minēto EIR vai pārtveršanas laikā, izdevējiestāde, ja tai ir kāds īpašs iemesls, var lūgt arī ieraksta transkripciju, atkodējumu vai atšifrējumu, ja tam piekrīt izpildiestāde.
8. Izmaksas, kas rodas, piemērojot šo pantu, sedz saskaņā ar 21. pantu, izņemot ar pārtverto sakaru transkripciju, atkodējumu vai atšifrējumu saistītās izmaksas, ko sedz izdevējvalsts.
31. pants
Tās dalībvalsts informēšana, kurā atrodas pārtveršanas subjekts un no kuras nav vajadzīga tehniskā palīdzība
1. Ja, lai veiktu kādu izmeklēšanas pasākumu, telesakaru pārtveršanu atļauj vienas dalībvalsts (“pārtvērēja dalībvalsts”) kompetentā iestāde un sakaru pārtveršanas rīkojumā norādītā pārtveršanas subjekta sakaru adresi izmanto citas dalībvalsts teritorijā (“informētā dalībvalsts”), no kuras nav vajadzīga tehniskā palīdzība, lai veiktu pārtveršanu, pārtvērēja dalībvalsts par pārtveršanu informē informētās dalībvalsts kompetento iestādi:
a)
pirms pārtveršanas - gadījumos, kad pārtvērējas dalībvalsts kompetentā iestāde, izdodot rīkojumu par pārtveršanu, zina, ka pārtveršanas subjekts ir vai būs informētās dalībvalsts teritorijā;
b)
pārtveršanas laikā vai pēc pārtveršanas veikšanas - uzreiz pēc tam, kad tai kļūst zināms, ka, pārtveršanas subjekts ir vai pārtveršanas laikā ir bijis informētās dalībvalsts teritorijā.
2. Šā panta 1. punktā minēto paziņojumu sniedz, izmantojot C pielikumā iekļauto veidlapu.
3. Gadījumos, kad pārtveršana nebūtu atļauta līdzīgā vietējā lietā, informētās dalībvalsts kompetentā iestāde var nekavējoties un vēlākais 96 stundu laikā pēc 1. punktā minētā paziņojuma saņemšanas informēt pārtvērējas dalībvalsts kompetento iestādi, ka:
a)
pārtveršanu nedrīkst veikt vai tā tiks izbeigta; un
b)
ja vajadzīgs - ka materiālus, kas jau pārtverti, kamēr pārtveršanas subjekts bija tās teritorijā, nedrīkst izmantot vai ka tos drīkst izmantot tikai saskaņā ar tās noteiktiem nosacījumiem. Informētās dalībvalsts kompetentā iestāde informē pārtvērējas dalībvalsts kompetento iestādi par iemesliem, kas pamato minētos nosacījumus.
4. Šā panta 2. punktā minētajam paziņojumam mutatis mutandis piemēro 5. panta 2. punktu.
VI NODAĻA
PAGAIDU PASĀKUMI
32. pants
Pagaidu pasākumi
1. Izdevējiestāde var izdot EIR, lai veiktu jebkādu pasākumu nolūkā provizoriski nepieļaut tādu priekšmetu iznīcināšanu, pārveidošanu, pārvietošanu, nodošanu vai atbrīvošanos no tiem, kurus varētu izmantot kā pierādījumus.
2. Izpildiestāde par pagaidu pasākumu lemj un attiecīgo lēmumu nosūta pēc iespējas ātrāk un, ja vien tas ir praktiski iespējams, 24 stundu laikā pēc EIR saņemšanas.
3. Kad tiek lūgts 1. punktā minētais pagaidu pasākums, izdevējiestāde EIR norāda, vai pierādījumi tiks nosūtīti uz izdevējvalsti vai arī tie paliks izpildvalstī. Izpildiestāde atzīst šādu EIR, izpilda to un pārsūta pierādījumus saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajām procedūrām.
4. Ja saskaņā ar 3. punktu EIR ir pievienots norādījums, ka pierādījumi paliek izpildvalstī, izdevējiestāde norāda datumu, kad tiek atcelts 1. punktā minētais pagaidu pasākums, vai paredzamo datumu, kad lūgums sniegt pierādījumus izdevējvalstij tiks iesniegts.
5. Apspriedusies ar izdevējiestādi, izpildiestāde, ņemot vērā lietas apstākļus, var saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem un praksi paredzēt atbilstošus nosacījumus, lai ierobežotu laikposmu, kurā uztur 1. punktā minēto pagaidu pasākumu. Ja saskaņā ar šiem nosacījumiem tā paredz atcelt pagaidu pasākumu, izdevējiestāde informē izdevējiestādi, kurai dod iespēju iesniegt savus apsvērumus. Izdevējiestāde nekavējoties informē izpildiestādi par 1. punktā minētā pagaidu pasākuma atcelšanu.
VII NODAĻA
NOBEIGUMA NOTEIKUMI
33. pants
Paziņojumi
1. Katra dalībvalsts līdz 2017. gada 22. maijam Komisijai paziņo:
a)
iestādi vai iestādes, kam saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem ir kompetence saskaņā ar 2. panta c) un d) punktu, ja šī dalībvalsts ir izdevējvalsts vai izpildvalsts;
b)
kādās valodās tās pieņem EIR, kā minēts 5. panta 2. punktā;
c)
informāciju par izraudzīto centrālo iestādi vai centrālajām iestādēm, ja attiecīgā dalībvalsts vēlas izmantot 7. panta 3. punktā paredzēto iespēju. Šāda informācija ir saistoša visām izdevējvalsts iestādēm;
2. Dalībvalsts var arī Komisijai sniegt sarakstu ar vajadzīgajiem dokumentiem, ko tā prasa saskaņā ar 22. panta 4. punktu.
3. Dalībvalstis Komisiju informē par jebkādām turpmākām izmaiņām attiecībā uz 1. un 2. punktā minēto informāciju.
4. Informāciju, kas saņemta saskaņā ar šo pantu, Komisija dara pieejamu visām dalībvalstīm un ETST. ETST šo informāciju dara pieejamu tīmekļa vietnē, kas minēta Padomes Lēmuma 2008/976/TI (18) 9. pantā.
34. pants
Citi tiesību instrumenti, nolīgumi un vienošanās
1. Neskarot to piemērošanu attiecībās starp dalībvalstīm un trešām valstīm un to pagaidu piemērošanu saskaņā ar 35. pantu, ar šo direktīvu no 2017. gada 22. maija aizstāj atbilstošos noteikumus šādās konvencijās, kas piemērojamas attiecībās starp dalībvalstīm, kurām ir saistoša šī direktīva:
a)
Eiropas Padomes 1959. gada 20. aprīļa Eiropas Konvencija par savstarpēju tiesisko palīdzību krimināllietās, kā arī abi tās papildprotokoli, proti, un papildprotokols, un divpusējie nolīgumi, kas noslēgti saskaņā ar tās 26. pantu;
b)
Konvencija, ar ko īsteno Šengenas Nolīgumu;
c)
Konvencija par Eiropas Savienības dalībvalstu savstarpēju tiesisko palīdzību krimināllietās un tās protokols.
2. Ar šo Pamatlēmumu 2008/978/TI aizstāj ar šo direktīvu attiecībā uz dalībvalstīm, kurām ir saistoša šī direktīva. Pamatlēmuma 2003/577/TI noteikumus aizstāj attiecībā uz dalībvalstīm, kurām ir saistoša šī direktīva attiecībā uz pierādījumu iesaldēšanu.
Dalībvalstīm, kurām ir saistoša šī direktīva, atsauces uz Pamatlēmumu 2008/978/TI un attiecībā uz pierādījumu iesaldēšanu uz Pamatlēmumu 2003/577/TI interpretē kā atsauces uz šo direktīvu.
3. Papildus šai direktīvai dalībvalstis var noslēgt vai turpināt piemērot divpusējus vai daudzpusējus nolīgumus vai vienošanās ar citām dalībvalstīm arī pēc 2017. gada 22. maija, tikai ciktāl tie ļauj papildus stiprināt šīs direktīvas mērķus, un vienkāršo vai vēl vairāk atvieglina pierādījumu vākšanas procedūras, un ar noteikumu, ka tiek ievērots šajā direktīvā paredzētais drošības pasākumu līmenis.
4. Dalībvalstis līdz 2017. gada 22. maijam paziņo Komisijai 3. punktā minētos pastāvošos nolīgumus un vienošanās, ko tās vēlas piemērot arī turpmāk. Dalībvalstis trīs mēnešos pēc parakstīšanas Komisijai dara zināmus arī jebkādus jaunus nolīgumus vai vienošanās, kas minēti 3. punktā.
35. pants
Pārejas noteikumi
1. Savstarpējās palīdzības lūgumus, kas saņemti līdz 2017. gada 22. maijam, turpina reglamentēt pastāvošie instrumenti par savstarpēju palīdzību krimināllietās. Lēmumus par pierādījumu iesaldēšanu saskaņā ar Pamatlēmumu 2003/577/TI, kas saņemti līdz 2017. gada 22. maijam, turpina reglamentēt minētais pamatlēmums.
2. Pēc lēmuma par iesaldēšanu, kas pieņemts saskaņā ar Pamatlēmumu 2003/577/TI, EIR mutatis mutandis piemēro 8. panta 1. punktu.
36. pants
Transponēšana
1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai līdz 2017. gada 22. maijam izpildītu šīs direktīvas prasības.
2. Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka to, kā izdarīt šādas atsauces.
3. Līdz 2017. gada 22. maijam dalībvalstis Komisijai nosūta to noteikumu tekstu, ar kuriem tās savos tiesību aktos transponē pienākumus, kurus tām uzliek šī direktīva.
37. pants
Ziņojums par piemērošanu
Ne vēlāk kā piecus gadus pēc 2014. gada 21. maija Komisija, pamatojoties uz informāciju gan par kvalitatīviem, gan kvantitatīviem aspektiem, Eiropas Parlamentam un Padomei sniedz ziņojumu par šīs direktīvas piemērošanu, iekļaujot jo īpaši novērtējumu par tās ietekmi uz sadarbību krimināllietās un indivīdu aizsardzību, kā arī par to, kā tiek pildīti noteikumi par telesakaru pārtveršanu, ņemot vērā tehnikas attīstību. Šim ziņojumam vajadzības gadījumā pievieno priekšlikumus par šīs direktīvas grozījumiem.
38. pants
Stāšanās spēkā
Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
39. pants
Adresāti
Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm saskaņā ar Līgumiem.
Briselē, 2014. gada 3. aprīlī