NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) č. 655/2014
ze dne 15. května 2014,
kterým se zavádí řízení o evropském příkazu k obstavení účtů k usnadnění vymáhání přeshraničních pohledávek v občanských a obchodních věcech
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 písm. a), e) a f) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
v souladu s řádným legislativním postupem (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Unie si stanovila za cíl zachovávat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zaručen volný pohyb osob. Pro postupné vytváření tohoto prostoru má Unie přijmout opatření v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem, zejména pokud je to nezbytné k řádnému fungování vnitřního trhu.
(2)
V souladu s čl. 81 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) mohou k těmto opatřením patřit opatření, jež mají za cíl zajistit mimo jiné vzájemné uznávání a výkon soudních rozhodnutí mezi členskými státy, účinný přístup ke spravedlnosti a odstraňování překážek řádného průběhu občanskoprávního řízení, v případě potřeby podporou slučitelnosti úpravy občanskoprávního řízení v členských státech.
(3)
Dne 24. října 2006 přijala Komise „Zelenou knihu o zlepšení účinnosti výkonu soudních rozhodnutí v Evropské unii: obstavení bankovních účtů“, jejímž prostřednictvím zahájila konzultaci ohledně potřebnosti jednotného evropského řízení o obstavení bankovních účtů a možných parametrech takového řízení.
(4)
Ve Stockholmském programu z prosince 2009 (3), jenž vytyčil priority v oblasti svobody, bezpečnosti a spravedlnosti na roky 2010-2014, Evropská rada vyzvala Komisi, aby posoudila potřebnost a proveditelnost stanovení určitých předběžných opatření na úrovni Unie, včetně zajišťovacích opatření, například za účelem zamezení zmizení majetku před vymožením určité pohledávky, a aby předložila vhodné návrhy na zlepšení účinnosti výkonu rozhodnutí v Unii, pokud jde o bankovní účty a majetek dlužníků.
(5)
Vnitrostátní řízení pro získání zajišťovacích opatření, jakými jsou např. příkazy k obstavení účtů, existují ve všech členských státech, výrazně se však liší podmínky pro použití těchto opatření i účinnost jejich provádění. Navíc přístup k vnitrostátním zajišťovacím opatřením v případech s přeshraničním rozměrem se může ukázat složitý, především pokud věřitel usiluje o obstavení několika účtů vedených v různých členských státech. Zdá se proto nezbytné a vhodné přijmout závazný a přímo použitelný právní nástroj Unie, jenž zavede nové unijní řízení umožňující v přeshraničních případech účinně a rychle obstavit peněžní prostředky uložené na bankovních účtech.
(6)
Řízení zavedené tímto nařízením by mělo sloužit jako další a volitelný prostředek pro věřitele, který má i nadále možnost použít jakékoli jiné řízení pro získání rovnocenného opatření podle vnitrostátního práva.
(7)
Věřitel by měl mít možnost získat zajišťovací opatření ve formě evropského příkazu k obstavení účtů (dále jen „příkaz k obstavení“ nebo „příkaz“), jenž by zabránil převodu nebo výběru peněžních prostředků uložených jeho dlužníkem na bankovním účtu vedeném v určitém členském státě, pokud existuje nebezpečí, že bez takového opatření bude následné vymáhání jeho pohledávky vůči dlužníkovi zmařeno nebo podstatně ztíženo. Obstavení peněžních prostředků uložených na dlužníkově účtu by mělo mít za následek, že nejen samotný dlužník, nýbrž i osoba jím zmocněná k provádění plateb z tohoto účtu, např. trvalým příkazem nebo prostřednictvím kreditní karty, nebudou moci peněžní prostředky použít.
(8)
Oblast působnosti tohoto nařízení by měla zahrnovat všechny věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí. Toto nařízení by se zejména nemělo vztahovat na pohledávky vůči dlužníkovi v úpadkovém řízení. Z toho by mělo vyplývat, že proti dlužníkovi nelze vydat žádný příkaz k obstavení, jakmile proti němu bylo zahájeno úpadkové řízení podle nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 (4). Na druhou stranu by toto vyloučení mělo umožnit využití příkazu k obstavení pro zajištění vymáhání plateb poškozujících věřitele, které dlužník provedl ve prospěch třetích osob.
(9)
Toto nařízení by se mělo vztahovat na účty vedené u úvěrových institucí, jejichž činnost spočívá v přijímání vkladů nebo jiných splatných peněžních prostředků od veřejnosti a poskytování úvěrů na vlastní účet.
Nemělo by se proto vztahovat na finanční instituce, které takové vklady nepřijímají, např. instituce poskytující finance pro exportní a investiční projekty nebo projekty v rozvojových zemích nebo instituce poskytující služby finančního trhu. Dále by se toto nařízení nemělo vztahovat na účty, jež jsou vedené centrálními bankami nebo u centrálních bank, pokud jednají jako měnové orgány, ani na účty, jež nemohou být obstaveny vnitrostátním příkazem rovnocenným příkazu k obstavení nebo jsou podle práva členského státu, ve kterém jsou dotyčné účty vedeny, jinak vyloučeny ze zabavení.
(10)
Toto nařízení by se mělo vztahovat pouze na přeshraniční případy a mělo by vymezit, co je přeshraniční případ v tomto konkrétním kontextu. Za přeshraniční případ by pro účely tohoto nařízení měla být považována situace, kdy se soud, který se zabývá návrhem na vydání příkazu k obstavení, nachází v jednom členském státě a bankovní účet, jenž je předmětem příkazu, je veden v jiném členském státě. Za přeshraniční případ by měla být považována rovněž situace, kdy se bydliště věřitele nachází v jednom členském státě a soud a bankovní účet, jenž má být obstaven, se nachází v jiném členském státě.
Toto nařízení by se nemělo vztahovat na obstavení účtů vedených ve členském státě soudu, u něhož byl návrh na vydání příkazu k obstavení podán, pokud se bydliště věřitele nachází rovněž v uvedeném členském státě, a to i tehdy, pokud věřitel zároveň podá návrh na vydání příkazu k obstavení, který se týká účtu nebo účtů vedených v jiném členském státě. V takovém případě by měl věřitel podat dva samostatné návrhy, jeden na příkaz k obstavení a druhý na vnitrostátní opatření.
(11)
Řízení o příkazu k obstavení by mělo být k dispozici věřiteli, který si přeje zajistit výkon budoucího rozhodnutí ve věci samé, a to před zahájením řízení ve věci samé nebo kdykoli v průběhu řízení. K dispozici by mělo být také věřiteli, který již získal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, jež dlužníkovi ukládá uhrazení pohledávky věřiteli.
(12)
Příkaz k obstavení by měl být k dispozici za účelem zajištění pohledávek, které se již staly splatnými. Měl by být rovněž k dispozici pro pohledávky, které se dosud splatnými nestaly, pokud tyto pohledávky vyplývají z již uskutečněné transakce nebo události a lze stanovit jejich výši, včetně pohledávek týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, a občanskoprávních nároků na náhradu škody či uvedení do původního stavu, které jsou založeny na jednání, jež vedlo k trestnímu řízení.
Věřitel by měl mít možnost požadovat, aby byl příkaz k obstavení vydán na částku ve výši hlavní pohledávky nebo na částku nižší. Vydání příkazu k obstavení na nižší částku může být v jeho zájmu, pokud již například obdržel jinou jistotu pro část své pohledávky.
(13)
K zajištění úzkého spojení mezi řízením o příkazu k obstavení a řízením ve věci samé by mezinárodní příslušnost pro vydání příkazu měly mít soudy členského státu, jehož soudy jsou příslušné rozhodovat ve věci samé. Pro účely tohoto nařízení by se řízením ve věci samé mělo rozumět jakékoli řízení zaměřené na získání exekučního titulu k související pohledávce, například včetně zkráceného řízení o platebním rozkazu a řízení, jako je ve Francii „procédure de référé“. Je-li dlužníkem spotřebitel s pobytem v některém členském státě, k vydání příkazu by měly být příslušné pouze soudy tohoto členského státu.
(14)
Podmínky pro vydání příkazu k obstavení by měly odrážet odpovídající rovnováhu mezi zájmy věřitele na získání příkazu a zájmy dlužníka na tom, aby se zabránilo zneužití tohoto příkazu.
Pokud tedy věřitel podá návrh na vydání příkazu k obstavení před získáním rozhodnutí, soud, u něhož je návrh podán, by měl být na základě důkazů předložených věřitelem přesvědčen, že věřitel pravděpodobně uspěje ve věci své pohledávky vůči dlužníkovi.
Dále by mělo být od věřitele za všech okolností vyžadováno, a to i pokud již získal rozhodnutí, aby u soudu přesvědčivě prokázal, že jeho pohledávka naléhavě vyžaduje soudní ochranu a že výkon existujícího nebo budoucího rozhodnutí by bez příkazu mohl být zmařen nebo podstatně ztížen, neboť existuje skutečné riziko, že v okamžiku, kdy bude věřitel moci dosáhnout výkonu existujícího nebo budoucího rozhodnutí, dlužník již promrhal, ukryl nebo zničil svůj majetek nebo jej prodal pod jeho hodnotou, a to v neobvyklém rozsahu nebo neobvyklým způsobem.
Soud by měl posoudit důkazy předložené věřitelem, které existenci takového rizika dokládají. Tyto důkazy by se mohly týkat například postoje dlužníka k věřitelově pohledávce nebo jeho chování v předchozím sporu mezi stranami, předchozích úvěrů dlužníka, povahy dlužníkova majetku a všech úkonů, které dlužník v souvislosti se svým majetkem v nedávné době provedl. Při posuzování důkazů může soud zohlednit skutečnost, že čerpání z účtů a uskutečňování výdajů dlužníkem na zachování běžné podnikatelské činnosti nebo pravidelné rodinné výdaje nejsou samy o sobě neobvyklé. Pouhé nezaplacení nebo napadení pohledávky ani pouhá skutečnost, že dlužník má více věřitelů, by samy o sobě neměly být považovány za dostatečné důkazy pro odůvodnění vydání příkazu. Ani pouhá skutečnost, že finanční okolnosti dlužníka jsou nepříznivé nebo se zhoršují, není sama o sobě dostatečným důvodem k vydání příkazu. Soud však k těmto okolnostem může přihlédnout při celkovém posouzení existence rizika.
(15)
Aby byl u příkazu k obstavení zajištěn „účinek překvapení“ a zajistilo se, že příkaz bude účinným nástrojem pro věřitele, který se snaží vymáhat dluhy od dlužníka v přeshraničních případech, neměl by být dlužník informován o návrhu věřitele ani vyslechnut před vydáním příkazu a neměl by ani být vyrozuměn o příkazu před jeho provedením. Pokud na základě důkazů a informací předložených věřitelem, popřípadě jeho svědkem či svědky, není soud přesvědčen, že je obstavení dotyčného účtu nebo účtů odůvodněné, neměl by příkaz vydat.
(16)
V situacích, kdy věřitel podal návrh na příkaz k obstavení před zahájením řízení ve věci samé u soudu, má podle tohoto nařízení povinnost zahájit takové řízení ve stanovené lhůtě a rovněž předložit důkaz o tomto zahájení soudu, u nějž podal návrh na příkaz. Pokud věřitel tuto povinnost nesplní, měl by být příkaz zrušen soudem z vlastního podnětu nebo automaticky ukončen.
(17)
S ohledem na neexistenci předchozího výslechu dlužníka by toto nařízení mělo stanovit konkrétní záruky zamezení zneužití příkazu a ochrany práv dlužníka.
(18)
Jednou z důležitých záruk by měla být možnost požadovat od věřitele, aby poskytl jistotu pro zajištění toho, že dlužníkovi může být v pozdější fázi nahrazena jakákoli škoda, která mu příkazem k obstavení vznikla. V závislosti na vnitrostátních právních předpisech by tato jistota mohla být poskytnuta formou složení jistoty nebo alternativní záruky, jako je bankovní záruka nebo hypotéka. Soud by měl mít pravomoc stanovit výši jistoty dostatečnou k tomu, aby se zabránilo zneužití příkazu, a k zajištění náhrady dlužníkovi, a nejsou-li k dispozici konkrétní údaje dokládající výši případné škody, měl by soud mít možnost při stanovení výše jistoty použít jako vodítko částku, jež odpovídá příkazu, který má být vydán.
V případech, kdy věřitel dosud nezískal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, které požadují, aby dlužník uhradil věřitelovu pohledávku, by poskytnutí jistoty mělo být pravidlem a soud by měl od tohoto požadavku upouštět nebo požadovat pro poskytnutí jistoty nižší částku pouze ve výjimečných případech, pokud se domnívá, že je tato jistota vzhledem k okolnostem případu nevhodná, nadbytečná nebo nepřiměřená. K takovým okolnostem může patřit například to, že má věřitel obzvláště pádné důvody, ale nedisponuje dostatečnými prostředky k poskytnutí jistoty, že pohledávka souvisí s výživným nebo výplatou mezd nebo že vzhledem k rozsahu pohledávky není pravděpodobné, že by příkaz způsobil dlužníkovi jakoukoli škodu, např. u malého dluhu z podnikání.
Pokud již věřitel získal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, mělo by být poskytnutí jistoty ponecháno na uvážení soudu. Poskytnutí jistoty může být s výjimkou výše uvedených výjimečných okolností vhodné například v případech, kdy rozhodnutí, jehož výkon má příkaz k obstavení zajistit, dosud není vykonatelné nebo je z důvodu podání odvolání vykonatelné pouze předběžně.
(19)
Dalším důležitým prvkem pro dosažení přiměřené rovnováhy mezi zájmy věřitele a dlužníka by mělo být pravidlo týkající se odpovědnosti věřitele za veškeré škody způsobené dlužníkovi příkazem k obstavení. Toto nařízení by proto mělo, jako minimální standard, stanovit odpovědnost věřitele za škodu způsobenou dlužníkovi příkazem k obstavení z důvodu pochybení na straně věřitele. V této souvislosti by důkazní břemeno měl nést dlužník. Pokud jde o důvody pro odpovědnost uvedené v tomto nařízení, mělo by být stanoveno harmonizované pravidlo stanovící vyvratitelnou domněnku pochybení na straně věřitele.
Členské státy by navíc měly mít možnost ponechat nebo zavést ve svém vnitrostátním právu jiné důvody pro odpovědnost, než jsou důvody uvedené v tomto nařízení. Pro takové jiné důvody odpovědnosti by měly mít členské státy možnost ponechat nebo zavést jiné druhy odpovědnosti, jako je například objektivní odpovědnost.
Toto nařízení by rovněž mělo stanovit kolizní pravidlo, podle nějž by právem rozhodným pro odpovědnost věřitele mělo být právo členského státu výkonu. Existuje-li několik členských států výkonu, mělo by rozhodným právem být právo členského státu výkonu, v němž má dlužník obvyklý pobyt. V případě, že dlužník nemá obvyklý pobyt v žádném ze členských států výkonu, mělo by být rozhodným právem právo členského státu výkonu, k němuž má případ nejužší vztah. Při určování nejužšího vztahu by jedním z parametrů, které soud zohlední, mohla být výše částky k obstavení v jednotlivých členských státech výkonu.
(20)
V zájmu překonání stávajících praktických obtíží při získávání informací o umístění bankovních účtů dlužníků v přeshraničních situacích by toto nařízení mělo stanovit mechanismus umožňující věřiteli požádat o to, aby soud získal informace nezbytné k umožnění identifikace dlužníkova účtu od určeného informačního orgánu členského státu, o němž se věřitel domnívá, že v něm dlužník má účet, před vydáním příkazu k obstavení. S ohledem na zvláštní povahu takového zásahu veřejných orgánů a na takovýto přístup k soukromým údajům by přístup k údajům o účtech měl zpravidla být umožněn pouze v případech, kdy věřitel již získal vykonatelné rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu. Výjimečně by však mělo být možné, aby věřitel žádost o informace o účtu podal, ačkoli jeho rozhodnutí, soudní smír nebo veřejná listina dosud nejsou vykonatelné. Taková žádost by měla být možná, pokud je s ohledem na relevantní okolnosti částka k obstavení významná a pokud je soud na základě důkazů předložených věřitelem přesvědčen o naléhavé potřebě informací o účtu, neboť existuje riziko, že bez nich bude následné vymáhání pohledávky věřitele vůči dlužníkovi pravděpodobně ohroženo a že by to v důsledku mohlo vést k zásadnímu zhoršení finanční situace věřitele.
K zajištění fungování tohoto mechanismu by členské státy měly ve svém vnitrostátním právu zpřístupnit jeden či více způsobů získávání takových informací, jež budou účinné i účelné a nebudou z hlediska nákladů či času nepřiměřené. Tento mechanismus by se měl použít pouze v případě, že jsou splněny všechny podmínky a požadavky pro vydání příkazu k obstavení a že věřitel ve své žádosti řádně odůvodnil, proč se lze domnívat, že má dlužník v konkrétním členském státě jeden či více účtů, například proto, že dlužník v daném členském státě pracuje nebo vykonává profesní činnost nebo v něm má majetek.
(21)
V zájmu zajištění ochrany osobních údajů dlužníka by získané informace ohledně identifikace bankovního účtu či účtů dlužníka neměly být poskytnuty věřiteli. Poskytnuty by měly být pouze dožadujícímu soudu a výjimečně bance, pokud banka nebo jiný subjekt zodpovědný za výkon příkazu v členském státě výkonu není s to určit účet dlužníka na základě informací uvedených v příkazu, například pokud stejná banka vede účty několika osobám téhož jména, jež mají stejnou adresu. Pokud je v takovém případě v příkazu uvedeno, že číslo nebo čísla účtů, jež mají být obstaveny, bylo nebo byla získáno či získána na základě žádosti o informace, měla by banka o tyto informace požádat informační orgán členského státu výkonu a měla by mít možnost tak učinit neformálním a jednoduchým způsobem.
(22)
Toto nařízení by mělo stanovit právo věřitele odvolat se proti zamítnutí vydání příkazu k obstavení. Tímto právem by neměla být dotčena možnost, aby věřitel na základě nových skutečností nebo nových důkazů podal nový návrh na vydání příkazu k obstavení.
(23)
Donucovací struktury pro oblast obstavení bankovních účtů se napříč členskými státy značně liší. K zamezení zdvojování těchto struktur v členských státech a v zájmu co možná nejširšího dodržování vnitrostátních postupů by toto nařízení mělo v souvislosti s výkonem příkazu k obstavení a jeho prováděním v praxi vycházet z metod a struktur, které se pro výkon a provádění rovnocenných vnitrostátních příkazů užívají v členském státě, v němž má být příkaz proveden.
(24)
K zajištění rychlého výkonu by toto nařízení mělo stanovit, že příkaz lze z členského státu původu příslušnému orgánu členského státu výkonu zaslat všemi vhodnými prostředky, jež zaručí, že zaslané písemnosti budou po obsahové stránce pravdivé, budou věrně odpovídat a budou snadno čitelné.
(25)
Příslušný orgán členského státu výkonu by po obdržení příkazu k obstavení měl učinit kroky nezbytné pro výkon příkazu v souladu s vnitrostátním právem daného státu, a to buď postoupením obdrženého příkazu bance nebo jinému subjektu zodpovědnému za výkon těchto příkazů v daném členském státě, nebo, stanoví-li tak vnitrostátní právo, jiným pokynem bance, aby příkaz provedla.
(26)
V závislosti na postupu, který je k dispozici podle práva členského státu výkonu pro rovnocenné vnitrostátní příkazy, by příkaz k obstavení měl být proveden zablokováním obstavené částky na účtu dlužníka, nebo pokud tak stanoví vnitrostátní právo, převedením této částky na účet vyhrazený pro účely obstavení, jímž by mohl být účet vedený buď na orgán příslušný pro výkon, soud, banku, u níž má dlužník veden účet nebo banku určenou v konkrétním případě jako koordinační subjekt pro obstavení.
(27)
Toto nařízení by nemělo vylučovat možnost, aby bylo za výkon příkazu k obstavení předem požadováno uhrazení poplatku. Tato otázka by měla být ponechána na vnitrostátním právu členského státu, v němž má být příkaz vykonán.
(28)
Příkaz k obstavení by měl mít stejné pořadí, pokud pořadí existuje, jako rovnocenný vnitrostátní příkaz v členském státě výkonu. Pokud dle vnitrostátního práva mají určitá donucovací opatření přednost před opatřeními za účelem obstavení, měla by mít přednost i ve vztahu k příkazu k obstavení podle tohoto nařízení. Pro účely tohoto nařízení by příkazy in personam, které existují v některých vnitrostátních právních systémech, měly být považovány za rovnocenné vnitrostátní příkazy.
(29)
Toto nařízení by mělo stanovit povinnost banky nebo jiného subjektu zodpovědného za výkon příkazu k obstavení v členském státě výkonu uvést, zda a případně do jaké míry vedl příkaz k obstavení peněžních prostředků dlužníka, a povinnost věřitele zajistit uvolnění veškerých obstavených peněžních prostředků, jež přesahují částku uvedenou v příkazu.
(30)
Toto nařízení by mělo zaručovat právo dlužníka na spravedlivý proces a jeho právo na účinný opravný prostředek, a proto by mu s ohledem na ex parte povahu řízení o vydání příkazu k obstavení mělo umožňovat napadení příkazu nebo jeho výkonu na základě důvodů stanovených v tomto nařízení okamžitě po provedení příkazu.
(31)
V této souvislosti by nařízení mělo vyžadovat, aby příkaz k obstavení, veškeré písemnosti předložené věřitelem soudu v členském státě původu a nezbytné překlady byly neprodleně po provedení příkazu doručeny dlužníkovi. Soud by měl mít pravomoc na základě vlastního uvážení doplnit další písemnosti, na nichž založil své rozhodnutí a jež by dlužníkovi mohly sloužit při využití opravných prostředků, jako např. doslovné přepisy všech druhů výslechu.
(32)
Dlužník by měl mít možnost požádat o přezkum příkazu k obstavení, zejména pokud nebyly splněny podmínky nebo požadavky stanovené tímto nařízením nebo pokud se okolnosti, jež vedly k vydání příkazu, změnily tak, že by již vydání příkazu nebylo odůvodněné. Dlužníkovi by například měl být k dispozici opravný prostředek, nejednalo-li se o přeshraniční případ ve smyslu tohoto nařízení, pokud nebyla dodržena pravidla příslušnosti podle tohoto nařízení, pokud věřitel nepodal návrh na zahájení řízení ve věci samé ve lhůtě stanovené v tomto nařízení a soud v důsledku toho nezrušil příkaz z vlastního podnětu nebo příkaz nebyl ukončen automaticky, nebo pokud pohledávka věřitele nevyžadovala naléhavou ochranu v podobě příkazu k obstavení, neboť neexistovalo nebezpečí, že následné vymáhání uvedené pohledávky bude zmařeno nebo podstatně ztíženo, nebo pokud poskytnutí jistoty nebylo v souladu s požadavky stanovenými v tomto nařízení.
Dlužníkovi by rovněž měl být k dispozici opravný prostředek, pokud mu nebyl doručen příkaz a prohlášení o obstavení podle pravidel stanovených tímto nařízením nebo pokud písemnosti, které mu byly doručeny, nesplňovaly jazykové požadavky stanovené tímto nařízením. Uvedený opravný prostředek by však neměl být poskytnut, pokud v případě nedoručení nebo neposkytnutí překladu dojde ve stanovené lhůtě k nápravě. K nápravě nedoručení písemností by měl věřitel požádat subjekt zodpovědný za doručování v členském státě původu o doručení příslušných písemností dlužníkovi doporučenou poštou, popřípadě by měl poskytnout potřebné překlady písemností soudu v případě, že dlužník souhlasil s tím, že písemnosti u soudu převezme. Taková žádost by neměla být vyžadována, došlo-li již k nápravě nedoručení jinými prostředky, například pokud v souladu s vnitrostátním právem soud zahájil doručování z vlastního podnětu.
(33)
Otázka, kdo má povinnost poskytnout překlady vyžadované tímto nařízením a kdo nese náklady na jejich pořízení, je ponechána na vnitrostátním právu.
(34)
K poskytnutí opravných prostředků proti vydání příkazu k obstavení by měly být příslušné soudy členského státu, ve kterém byl příkaz vydán. K poskytnutí opravných prostředků proti výkonu příkazu by měly být příslušné soudy nebo případně příslušné donucovací orgány ve členském státě výkonu.
(35)
Dlužník by měl mít právo požádat o uvolnění obstavených peněžních prostředků, pokud poskytne vhodnou alternativní jistotu. Tato alternativní jistota by mohla být poskytnuta formou složení jistoty nebo alternativní záruky, jako je bankovní záruka nebo hypotéka.
(36)
Toto nařízení by mělo zajistit, že obstavením účtu dlužníka nebudou dotčeny částky, které jsou vyloučeny ze zajištění podle práva členského státu výkonu, například částky nezbytné k zajištění obživy dlužníka a jeho rodiny. V závislosti na procesním systému platném v daném členském státě by příslušná částka měla být vyloučena z obstavení buď z moci úřední odpovědným subjektem, kterým může být soud, banka nebo orgán příslušný pro výkon, před provedením příkazu, nebo by měla být vyloučena na žádost dlužníka po provedení příkazu. Jsou-li obstaveny účty v několika členských státech a bylo-li vyloučení uplatněno vícekrát, věřitel by měl mít možnost podat příslušnému soudu kteréhokoli z členských států výkonu nebo - pokud tak stanoví vnitrostátní právo dotčeného členského státu výkonu - orgánu příslušnému pro výkon v tomto členském státě návrh na úpravu vyloučení uplatňovaného v daném členském státě.
(37)
K zajištění rychlého a neprodleného vydání příkazu k obstavení by toto nařízení mělo stanovit lhůty, v nichž musí být dokončeny jednotlivé kroky řízení. Pravomoc odchýlit se od těchto lhůt by soudy nebo orgány zapojené do řízení měly mít pouze za výjimečných okolností, například u případů, které jsou z právního či skutkového hlediska složité.
(38)
Pro účely počítání lhůt a termínů stanovených v tomto nařízení by se mělo použít nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1182/71 (5).
(39)
V zájmu usnadnění uplatňování tohoto nařízení by měla být stanovena povinnost členských států sdělovat některé informace o svých právních předpisech a postupech v souvislosti s příkazy k obstavení a rovnocennými vnitrostátními příkazy Komisi.
(40)
V zájmu usnadnění uplatňování tohoto nařízení v praxi by měly být zavedeny standardní formuláře, zejména pro návrh na vydání příkazu, pro příkaz samotný, pro prohlášení o obstavení peněžních prostředků a pro návrh na opravný prostředek nebo odvolání podle tohoto nařízení.
(41)
V zájmu posílení efektivity řízení by toto nařízení mělo umožňovat co nejširší možné využívání moderních komunikačních technologií přijímaných v souladu s procesními pravidly dotčených členských států, zejména pokud jde o vyplňování standardních formulářů stanovených tímto nařízením a komunikaci mezi orgány zapojenými do řízení. Způsoby podpisu příkazu k obstavení a jiných dokumentů podle tohoto nařízení by pak měly být technologicky neutrální s cílem umožnit jak uplatňování stávajících metod, jako je digitální ověření nebo bezpečné ověření pravosti, tak i budoucí technologický vývoj v této oblasti.
(42)
Za účelem zajištění jednotných podmínek k provedení tohoto nařízení by měly být Komisi svěřeny prováděcí pravomoci, pokud jde o vytvoření a následné změny standardních formulářů stanovených tímto nařízením. Tyto pravomoci by měly být vykonávány v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 (6).
(43)
Pro přijímání prováděcích aktů, jimiž budou stanoveny a následně pozměňovány standardní formuláře uvedené v tomto nařízení, by měl být použit poradní postup stanovený v článku 4 nařízení (EU) č. 182/2011.
(44)
Toto nařízení ctí základní práva a dodržuje zásady uznané Listinou základních práv Evropské unie. Zejména má zajišťovat respektování soukromého a rodinného života, ochrany osobních údajů, práva na majetek a práva na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces, jak jsou stanoveny v článcích 7, 8, 17 a 47 Listiny.
(45)
V rámci přístupu k osobním údajům a používání a předávání těchto údajů podle tohoto nařízení je třeba dodržovat požadavky směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES (7), jak byla provedena ve vnitrostátním právu členských států.
(46)
Pro účely tohoto nařízení je však třeba stanovit některé zvláštní podmínky pro přístup k osobním údajům a pro používání a předávání těchto údajů. V této souvislosti bylo zohledněno stanovisko evropského inspektora ochrany údajů (8). Subjekt údajů by měl být informován v souladu s vnitrostátním právem. Oznámení dlužníkovi o zpřístupnění informací souvisejících s jeho účtem či účty by však mělo být odloženo o 30 dnů, aby předčasným oznámením nedošlo k ohrožení účinku příkazu k obstavení.
(47)
Jelikož cíle tohoto nařízení, totiž zavedení řízení Unie o zajišťovacím opatření, jež věřiteli umožňuje získat příkaz k obstavení, který zabrání tomu, aby následné vymáhání věřitelovy pohledávky bylo ohroženo převodem nebo výběrem peněžních prostředků, jež jsou uloženy dlužníkem na bankovním účtu vedeném v Unii, nemůže být uspokojivě dosaženo členskými státy, ale spíše jej, z důvodu jeho rozsahu a účinků, může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“). V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro dosažení uvedeného cíle.
(48)
Toto nařízení by se mělo vztahovat pouze na členské státy, které jím jsou vázány v souladu se Smlouvami. Řízení pro získání příkazu k obstavení stanovený v tomto nařízení by proto mělo být dostupné pouze věřitelům, kteří mají bydliště ve členském státě vázaném tímto nařízením, a příkazy vydané podle tohoto nařízení by se měly vztahovat pouze na obstavení bankovních účtů, které jsou vedeny v takovém členském státě.
(49)
V souladu s článkem 3 Protokolu č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, oznámilo Irsko své přání účastnit se přijímání a používání tohoto nařízení.
(50)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, a aniž je dotčen článek 4 uvedeného protokolu, se Spojené království neúčastní přijímání tohoto nařízení, a toto nařízení pro ně není závazné ani použitelné.
(51)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU se Dánsko neúčastní přijímání tohoto nařízení, a toto nařízení pro ně není závazné ani použitelné,
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA 1
PŘEDMĚT, OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE
Článek 1
Předmět
1. Toto nařízení zavádí řízení Unie, jež věřiteli umožňuje získat evropský příkaz k obstavení účtů (dále jen „příkaz k obstavení“ nebo „příkaz“), který zabrání tomu, aby následné vymáhání věřitelovy pohledávky bylo ohroženo převodem nebo výběrem peněžních prostředků až do výše uvedené v příkazu, jež jsou uloženy dlužníkem nebo jeho jménem na bankovním účtu vedeném v určitém členském státě.
2. Příkaz k obstavení je věřiteli k dispozici jako alternativa k zajišťovacím opatřením podle vnitrostátního práva.
Článek 2
Oblast působnosti
1. Toto nařízení se vztahuje na peněžité pohledávky v občanských a obchodních věcech v přeshraničních případech, jak jsou vymezeny v článku 3, bez ohledu na druh dotčeného soudu. Nevztahuje se zejména na daňové, celní nebo správní věci ani na odpovědnost státu za jednání a opomenutí při výkonu státní moci („acta iure imperii“).
2. Toto nařízení se nevztahuje na:
a)
majetková práva vyplývající z manželského vztahu nebo ze vztahu, s nímž právo pro něj rozhodné spojuje účinky obdobné manželství;
b)
závěti a dědění, včetně vyživovacích povinností vzniklých v důsledku smrti;
c)
pohledávky vůči dlužníkovi, u nějž bylo zahájeno konkurzní řízení, řízení o likvidaci společností nebo jiných právnických osob v platební neschopnosti, soudní vyrovnání nebo jiné podobné řízení;
d)
sociální zabezpečení;
e)
rozhodčí řízení.
3. Toto nařízení se nevztahuje na bankovní účty, jež jsou podle práva členského státu, ve kterém je účet veden, vyloučeny ze zabavení, ani na účty vedené v souvislosti s provozováním jakéhokoli systému vymezeného v čl. 2 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/26/ES (9).
4. Toto nařízení se nevztahuje na bankovní účty vedené centrálními bankami a u centrálních bank, pokud jednají jako měnové orgány.
Článek 3
Přeshraniční případy
1. Pro účely tohoto nařízení se přeshraničním případem rozumí případ, ve kterém jsou bankovní účet nebo bankovní účty, jež mají být příkazem obstaveny, vedeny v jiném členském státě než:
a)
v členském státě soudu, u něhož byl podán návrh na vydání příkazu k obstavení podle článku 6, nebo
b)
v členském státě, v němž má věřitel bydliště.
2. Rozhodujícím okamžikem pro určení, zda se jedná o přeshraniční případ, je datum, kdy byl u soudu, který je příslušný pro vydání příkazu k obstavení, podán návrh na vydání příkazu k obstavení.
Článek 4
Definice
Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
1)
„bankovním účtem“ nebo „účtem“ každý účet obsahující peněžní prostředky uložené v bance na jméno dlužníka nebo na jméno třetí osoby jménem dlužníka;
2)
„bankou“ úvěrová instituce ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013 (10), včetně poboček, ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 17 uvedeného nařízení, úvěrových institucí, které mají sídlo v Unii, nebo v souladu s článkem 47 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/36/EU (11) mimo Unii, jestliže se tyto pobočky nacházejí v Unii;
3)
„peněžními prostředky“ peníze připsané na účet v jakékoli měně nebo podobné peněžní pohledávky, jako jsou vklady na peněžním trhu;
4)
„členským státem, ve kterém je účet veden“, rozumí:
a)
členský stát identifikovatelný z IBAN (mezinárodní číslo bankovního účtu) tohoto účtu nebo
b)
v případě bankovního účtu, který nemá IBAN, členský stát, v němž má banka, u níž je účet veden, své ústředí, nebo pokud je účet veden u pobočky, členský stát, v němž se tato pobočka nachází;
5)
„pohledávkou“ rozumí pohledávka na zaplacení konkrétní peněžní částky, která se stala splatnou, nebo pohledávka na zaplacení stanovitelné peněžní částky vyplývající z již uskutečněné transakce nebo události, pokud tato pohledávka může být předmětem žaloby podané u soudu;
6)
„věřitelem“ rozumí fyzická osoba s bydlištěm ve členském státě nebo právnická osoba se sídlem ve členském státě nebo jiný subjekt se sídlem ve členském státě, právně způsobilý žalovat nebo být žalován podle práva členského státu a který ve vztahu k pohledávce podal návrh na vydání příkazu k obstavení nebo již takový příkaz získal;
7)
„dlužníkem“ rozumí fyzická nebo právnická osoba nebo jiný subjekt právně způsobilý žalovat nebo být žalován podle práva členského státu, vůči němuž věřitel ve vztahu k pohledávce usiluje o vydání příkazu k obstavení nebo již takový příkaz získal;
8)
„rozhodnutím“ rozumí každé rozhodnutí vydané soudem členského státu bez ohledu na to, jak je označeno, včetně rozhodnutí o nákladech řízení vydaného soudním úředníkem;
9)
„soudním smírem“ rozumí smír, který schválil soud členského státu nebo který byl uzavřen v průběhu řízení před soudem členského státu;
10)
„veřejnou listinou“ rozumí písemnost, která byla formálně vyhotovena nebo registrována jako veřejná listina v určitém členském státě a jejíž pravost:
a)
se vztahuje na podpis i obsah listiny a
b)
byla ověřena orgánem veřejné moci nebo jiným orgánem k tomu zmocněným;
11)
„členským státem původu“ rozumí členský stát, ve kterém byl příkaz k obstavení vydán;
12)
„členským státem výkonu“ rozumí členský stát, ve kterém je veden bankovní účet, jenž má být obstaven;
13)
„orgánem pro informace“ rozumí orgán, který členský stát určil jako příslušný pro účely získání potřebných informací o účtu či účtech dlužníka podle článku 14;
14)
„příslušným orgánem“ rozumí orgán nebo orgány, které členský stát určil jako příslušné pro obdržení, zaslání nebo doručení podle čl. 10 odst. 2, čl. 23 odst. 3, 5 a 6, čl. 25 odst. 3, čl. 27 odst. 2, čl. 28 odst. 3 a čl. 36 odst. 5 druhého pododstavce;
15)
„bydlištěm“ rozumí bydliště určené v souladu s články 62 a 63 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 (12).
KAPITOLA 2
POSTUP PRO ZÍSKÁNÍ PŘÍKAZU K OBSTAVENÍ
Článek 5
Dostupnost
Příkaz k obstavení je věřiteli k dispozici v těchto případech:
a)
předtím, než dá věřitel podnět k zahájení řízení v určitém členském státě vůči dlužníkovi ve věci samé, nebo ve kterékoli fázi během řízení až do vydání rozhodnutí nebo schválení či uzavření soudního smíru;
b)
poté, co věřitel v určitém členském státě obdržel rozhodnutí, uzavřel soudní smír či obdržel veřejnou listinu, jež vyžadují, aby dlužník uhradil věřitelovu pohledávku.
Článek 6
Příslušnost
1. Pokud věřitel dosud nezískal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, jsou k vydání příkazu k obstavení příslušné soudy členského státu, které jsou příslušné rozhodovat ve věci samé v souladu s příslušnými platnými předpisy v oblasti příslušnosti.
2. Bez ohledu na odstavec 1, pokud je dlužník spotřebitelem, který uzavřel smlouvu s věřitelem za účelem, jenž nelze považovat za výkon podnikatelské či profesionální činnosti dlužníka, jsou k vydání příkazu k obstavení určeného k zajištění pohledávky z uvedené smlouvy příslušné pouze soudy členského státu, v němž má dlužník bydliště.
3. Pokud již věřitel získal rozhodnutí nebo soudní smír, jsou k vydání příkazu k obstavení pro pohledávku uvedenou v rozhodnutí nebo soudním smíru příslušné soudy členského státu, v němž bylo rozhodnutí vydáno nebo v němž byl soudní smír schválen nebo uzavřen.
4. Pokud věřitel získal veřejnou listinu, jsou k vydání příkazu k obstavení pro pohledávku uvedenou v této listině příslušné soudy určené k tomuto účelu v členském státě, v němž byla listina vyhotovena.
Článek 7
Podmínky pro vydání příkazu k obstavení
1. Soud vydá příkaz k obstavení, pokud věřitel předložil dostatečné důkazy, které soud přesvědčí, že existuje naléhavá potřeba zajišťovacího opatření ve formě příkazu k obstavení, protože existuje skutečné riziko, že bez takového opatření bude následné vymáhání pohledávky věřitele vůči dlužníkovi zmařeno nebo podstatně ztíženo.
2. Pokud věřitel v některém členském státě dosud nezískal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, na jejichž základě má dlužník uhradit pohledávku věřitele, předloží věřitel rovněž dostatečné důkazy, které soud přesvědčí, že věřitel pravděpodobně uspěje ve věci své pohledávky vůči dlužníkovi.
Článek 8
Návrh na vydání příkazu k obstavení
1. Návrh na vydání příkazu k obstavení se podává na formuláři vyhotoveném v souladu s poradním postupem uvedeným v čl. 52 odst. 2.
2. Návrh obsahuje tyto informace:
a)
název a adresu soudu, ke kterému se návrh podává;
b)
údaje týkající se věřitele: jméno a kontaktní údaje a případně jméno a kontaktní údaje zástupce věřitele, a:
i)
je-li dlužníkem fyzická osoba, datum narození a případně, je-li k dispozici, číslo průkazu totožnosti nebo cestovního pasu, nebo
ii)
je-li věřitelem právnická osoba nebo jakýkoli jiný subjekt s právní způsobilostí žalovat nebo být žalován podle práva členského státu, stát vzniku, založení či zápisu do rejstříku a identifikační nebo registrační číslo, a pokud takové číslo neexistuje, datum a místo vzniku, založení či zápisu do rejstříku;
c)
údaje týkající se dlužníka: jméno a kontaktní údaje a případně jméno a kontaktní údaje zástupce dlužníka, a jsou-li k dispozici:
i)
je-li dlužníkem fyzická osoba, datum narození a identifikační číslo nebo číslo cestovního pasu, nebo
ii)
je-li dlužníkem právnická osoba nebo jakýkoli jiný subjekt s právní způsobilostí žalovat nebo být žalován podle práva členského státu, stát vzniku, založení, zápisu do rejstříku a identifikační nebo registrační číslo, a pokud takové číslo neexistuje, datum a místo vzniku, založení, zápisu do rejstříku;
d)
číslo, na jehož základě lze určit banku, jako je IBAN nebo BIC, nebo název a adresu banky, u níž má dlužník účet nebo účty, jež mají být obstaveny;
e)
je-li k dispozici, číslo účtu nebo účtů, jež mají být obstaveny, a v takovémto případě též údaj o tom, zda je třeba obstavit i další účty dlužníka v téže bance;
f)
pokud nemohou být poskytnuty žádné informace požadované podle písmene d), prohlášení, že je podána žádost o získání informací o účtu podle článku 14, je-li taková žádost možná, a odůvodnění, proč se věřitel domnívá, že dlužník má účet nebo účty v určité bance v konkrétním členském státě;
g)
částku, pro niž se žádá o vydání příkazu k obstavení:
i)
pokud věřitel dosud nezískal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, výši hlavní pohledávky nebo její části a případných úroků, které lze vymáhat podle článku 15,
ii)
pokud věřitel již získal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, výši hlavní pohledávky, která je uvedena v rozhodnutí, soudním smíru nebo veřejné listině, nebo její části a případných úroků a nákladů, které lze vymáhat podle článku 15;
h)
pokud věřitel dosud nezískal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu:
i)
popis všech relevantních skutečností, jež odůvodňují příslušnost soudu, u nějž byl podán návrh na příkaz k obstavení,
ii)
popis všech relevantních okolností uváděných jako základ pro pohledávku a případně pro nárokovaný úrok,
iii)
prohlášení o tom, zda věřitel již zahájil řízení proti dlužníkovi ve věci samé;
i)
pokud věřitel již získal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, prohlášení, že rozhodnutí, soudnímu smíru nebo veřejné listině dosud nebylo vyhověno, nebo uvedení míry nevyhovění, pokud jim bylo vyhověno zčásti;
j)
popis všech relevantních okolností odůvodňujících vydání příkazu k obstavení, jak požaduje čl. 7 odst. 1;
k)
případně uvedení důvodů, proč se věřitel domnívá, že se na něho nevztahuje složení jistoty podle článku 12;
l)
seznam důkazů poskytnutých věřitelem;
m)
prohlášení stanovené v článku 16 o tom, zda věřitel podal návrh na vydání rovnocenného vnitrostátního příkazu u jiných soudů nebo orgánů nebo zda byl takový příkaz již získán nebo odmítnut, a pokud byl získán, v jaké míře byl proveden;
n)
nepovinné uvedení bankovního účtu věřitele, který lze použít k dobrovolnému zaplacení pohledávky dlužníkem;
o)
prohlášení, že informace poskytnuté věřitelem v návrhu jsou podle jeho nejlepšího vědomí a svědomí pravdivé a úplné a že si je věřitel vědom toho, že jakékoli úmyslně nepravdivé nebo neúplné prohlášení může vést k právním důsledkům podle práva členského státu, v němž je návrh podán, nebo k odpovědnosti podle článku 13.
3. K návrhu se připojí veškeré relevantní podpůrné dokumenty, a pokud již věřitel získal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, také vyhotovení rozhodnutí, soudního smíru nebo veřejné listiny, jež splňuje podmínky nezbytné pro ověření jejich pravosti.
4. Návrh a podpůrné dokumenty mohou být podány jakýmkoli komunikačním prostředkem, včetně elektronického, který je přijatelný podle procesních pravidel členského státu, v němž je návrh podán.
Článek 9
Dokazování
1. Soud přijme své rozhodnutí písemným postupem na základě informací a důkazů poskytnutých věřitelem v jeho návrhu nebo spolu s tímto návrhem. Pokud má soud za to, že poskytnuté důkazy jsou nedostatečné, může, umožňuje-li to vnitrostátní právo, požádat věřitele, aby předložil další listinné důkazy.
2. Bez ohledu na odstavec 1 a za podmínek stanovených v článku 11 může soud rovněž využít jakýchkoli jiných vhodných postupů k zajištění důkazů, které jeho vnitrostátní právo umožňuje, jako např. výslechu věřitele nebo jeho svědka či svědků, a to i prostřednictvím videokonference nebo jiné komunikační technologie, pokud tím nedochází k neodůvodněnému prodlužování řízení.
Článek 10
Zahájení řízení ve věci samé
1. Jestliže věřitel podal návrh na vydání příkazu k obstavení před podáním návrhu na zahájení řízení ve věci samé, podá návrh na zahájení řízení ve věci samé a poskytne o tom důkaz soudu, u něhož byl podán návrh na vydání příkazu k obstavení, do 30 dnů ode dne, kdy návrh podal, nebo do 14 dnů ode dne vydání příkazu, podle toho, které datum je pozdější. Soud může rovněž na žádost dlužníka tuto lhůtu prodloužit například také za tím účelem, aby stranám umožnil vypořádání pohledávky, a obě strany o tom uvědomí.
2. Pokud soud neobdržel důkaz o zahájení řízení ve lhůtě uvedené v odstavci 1, je příkaz k obstavení zrušen nebo ukončen a strany jsou o tomto zrušení či ukončení informovány.
Pokud se soud, který příkaz vydal, nachází ve členském státě výkonu, provede se zrušení nebo ukončení příkazu v tomto členském státě podle jeho vnitrostátního práva.
Je-li třeba provést zrušení nebo ukončení v jiném členském státě, než je členský stát původu, zruší soud příkaz k obstavení za použití formuláře pro zrušení stanoveného prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 52 odst. 2 a postoupí formulář pro zrušení v souladu s článkem 29 příslušnému orgánu členského státu výkonu. Uvedený orgán přijme nezbytné kroky v souladu s článkem 23, aby zrušení nebo ukončení provedl.
3. Pro účely odstavce 1 se řízení ve věci samé považuje za zahájené:
a)
okamžikem, kdy byl u soudu podán návrh na zahájení řízení nebo rovnocenná písemnost, za předpokladu, že věřitel následně učiní kroky nezbytné k řádnému doručení písemnosti dlužníkovi, nebo
b)
okamžikem, kdy písemnost byla převzata orgánem příslušným pro její doručení v případě, že musí být doručena před podáním k soudu, za předpokladu, že věřitel následně neopomene učinit kroky nezbytné v souvislosti s podáním písemnosti k soudu.
Orgánem příslušným pro doručení podle prvního pododstavce písm. b) se rozumí orgán, který jako první obdržel písemnosti, jež mají být doručeny.
Článek 11
Řízení ex parte
Dlužník není vyrozuměn o návrhu na vydání příkazu k obstavení ani vyslechnut před vydáním příkazu.
Článek 12
Složení jistoty věřitelem
1. Před vydáním příkazu k obstavení v případě, kdy věřitel dosud nezískal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, požádá soud věřitele o složení jistoty v dostatečné výši pro zabránění zneužití postupu stanoveného v tomto nařízení a pro zajištění náhrady jakékoli škody vzniklé dlužníkovi v důsledku příkazu, a to v rozsahu, v jakém má věřitel odpovědnost za takovou škodu podle článku 13.
Soud může výjimečně od požadavku uvedeného v prvním pododstavci upustit, pokud se domnívá, že vzhledem k okolnostem případu je složení jistoty podle uvedeného pododstavce nevhodné.
2. Pokud již věřitel získal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, může soud před vydáním příkazu uložit věřiteli složení jistoty podle odst. 1 prvního pododstavce, pokud se domnívá, že je to vzhledem k okolnostem daného případu nezbytné a vhodné.
3. Pokud soud požaduje složení jistoty podle tohoto článku, informuje věřitele o požadované výši a o formách jistoty přípustných podle práva členského státu, v němž se daný soud nachází. Věřiteli sdělí, že příkaz k obstavení vydá, jakmile bude jistota v souladu s uvedenými požadavky složena.
Článek 13
Odpovědnost věřitele
1. Věřitel je odpovědný za jakoukoli škodu, která dlužníkovi v důsledku příkazu k obstavení vznikla z důvodu pochybení na straně věřitele. Důkazní břemeno nese dlužník.
2. V níže uvedených případech se má za to, že došlo k pochybení věřitele, neprokáže-li věřitel opak:
a)
pokud byl příkaz zrušen z toho důvodu, že věřitel nezahájil řízení ve věci samé, s výjimkou případu, kdy k tomuto opomenutí došlo v důsledku zaplacení pohledávky dlužníkem nebo jiného způsobu vypořádání mezi stranami;
b)
pokud věřitel nepodal žádost o uvolnění obstavených částek překračujících obstavení, jak stanoví článek 27;
c)
pokud se následně zjistí, že vydání příkazu nebylo přiměřené nebo bylo přiměřené pouze na nižší částku v důsledku toho, že věřitel nesplnil své povinnosti podle článku 16, nebo
d)
pokud byl příkaz zrušen nebo jeho výkon ukončen z toho důvodu, že věřitel nesplnil své povinnosti podle tohoto nařízení související s doručováním nebo překladem písemností nebo s nápravou chybějícího doručení nebo překladu.
3. Bez ohledu na odstavec 1 mohou členské státy ponechat nebo zavést ve vnitrostátním právu jiné důvody nebo typy odpovědnosti nebo pravidla ohledně důkazního břemene. Všechny ostatní aspekty související s odpovědností věřitele vůči dlužníkovi, které nejsou konkrétně upraveny v odstavci 1 nebo 2, se řídí vnitrostátním právem.
4. Rozhodným právem pro odpovědnost věřitele je právo členského státu výkonu.
Jsou-li obstaveny účty ve více než jednom členském státě, je rozhodným právem pro odpovědnost věřitele právo toho členského státu výkonu,
a)
v němž má dlužník obvyklé bydliště, jak je vymezeno v článku 23 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 (13), nebo není-li tomu tak,
b)
který má k této věci nejbližší vztah.
5. Tento článek neupravuje otázku případné odpovědnosti věřitele vůči bance nebo jiné třetí straně.
Článek 14
Žádost o získání informací o účtu
1. Získal-li věřitel v určitém členském státě vykonatelné rozhodnutí, soudní smír, nebo veřejnou listinu, jež vyžaduje, aby dlužník uhradil věřitelův nárok, a věřitel má důvody domnívat se, že dlužník má u banky v konkrétním členském státě jeden či více účtů, avšak nezná ani jméno nebo adresu banky, ani IBAN, BIC či jiné bankovní číslo umožňující identifikovat banku, může požádat soud, u nějž byl návrh na vydání příkazu k obstavení podán, aby požádal, aby orgán pro informace členského státu výkonu získal informace nezbytné k umožnění identifikace banky nebo bank a účtu či účtů dlužníka.
Bez ohledu na první pododstavec může věřitel podat žádost uvedenou v daném pododstavci, pokud rozhodnutí, soudní smír nebo veřejná listina, které získal, dosud nejsou vykonatelné a částka k obstavení je s ohledem na relevantní okolnosti významná a pokud věřitel předložil důkazy postačující k tomu, aby byl soud přesvědčen o naléhavé potřebě informací o účtu, neboť existuje riziko, že bez těchto informací bude následné vymáhání pohledávky věřitele vůči dlužníkovi pravděpodobně ohroženo a že by to v důsledku mohlo vést k zásadnímu zhoršení finanční situace věřitele.
2. Věřitel podá žádost uvedenou v odstavci 1 v návrhu na vydání příkazu k obstavení. Věřitel doloží, proč se domnívá, že dlužník má jeden nebo více účtů u banky v konkrétním členském státě, a poskytne veškeré relevantní informace, jež má k dispozici o dlužníkovi a účtu nebo účtech, jež mají být obstaveny. Pokud soud, u nějž byl podán návrh na vydání příkazu k obstavení, nepovažuje žádost věřitele za dostatečně odůvodněnou, zamítne ji.
3. Je-li soud přesvědčen, že žádost věřitele je řádně odůvodněna a že všechny podmínky a požadavky pro vydání příkazu k obstavení jsou splněny, s výjimkou požadavku na informace podle čl. 8 odst. 2 písm. d) a případně požadavku na jistotu podle článku 12, předá soud žádost o informace orgánu pro informace v členském státě výkonu v souladu s článkem 29.
4. Pro získání informací uvedených v odstavci 1 použije orgán pro informace v členském státě výkonu jeden z postupů, které daný členský stát poskytuje v souladu s odstavcem 5.
5. Každý členský stát umožní ve svém vnitrostátním právu pro získání informací podle odstavce 1 nejméně jeden z těchto postupů:
a)
povinnost všech bank na jeho území na žádost orgánu pro informace sdělit, zda má dlužník u nich veden účet;
b)
přístup orgánu pro informace k příslušným informacím v případě, že tyto informace vedou orgány veřejné moci nebo správní orgány v rejstřících nebo jinde;
c)
možnost, aby jeho soudy uložily dlužníkovi povinnost uvést, u které banky nebo u kterých bank na území tohoto státu má veden jeden nebo více účtů, je-li taková povinnost doplněna příkazem soudu in personam zakazujícím dlužníkovi peněžní prostředky na jeho účtu nebo účtech vybírat či převádět, a to až do výše, do níž mají být příkazem k obstavení obstaveny, nebo
d)
jiné postupy, které jsou účinné a účelné pro získání příslušných informací, pokud nejsou z hlediska nákladů nebo časové náročnosti nepřiměřené.
Bez ohledu na postup nebo postupy, které členský stát poskytuje, jednají všechny orgány zapojené do získání informací rychle.
6. Jakmile orgán pro informace v členském státě výkonu získá informace o účtu, předá je dožadujícímu soudu v souladu s článkem 29.
7. Není-li orgán pro informace schopen informace podle odstavce 1 získat, informuje o této skutečnosti dožadující soud. Pokud je v důsledku nedostupnosti informací o účtu návrh na vydání příkazu k obstavení zamítnut v plném rozsahu, dožadující soud neprodleně uvolní případnou jistotu, kterou věřitel složil podle článku 12.
8. Jsou-li podle tohoto článku orgánu pro informace poskytnuty informace ze strany banky nebo mu je udělen přístup k informacím v držení orgánů veřejné moci nebo správních orgánů v rejstřících, odloží se vyrozumění dlužníka o zpřístupnění jeho osobních údajů o 30 dnů, aby brzké vyrozumění nemohlo ohrozit účinek příkazu k obstavení.
Článek 15
Úroky a náklady
1. Na žádost věřitele zahrnuje příkaz k obstavení veškeré úroky vzniklé podle práva rozhodného pro pohledávku do dne vydání příkazu, pokud výše nebo druh úroku nejsou takové povahy, že by jejich zahrnutí do příkazu porušovalo imperativní ustanovení práva členského státu původu.
2. Pokud již věřitel získal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, zahrnuje příkaz k obstavení na žádost věřitele také náklady na získání příslušného rozhodnutí, soudního smíru nebo veřejné listiny, pokud bylo určeno, že tyto náklady musí nést dlužník.
Článek 16
Souběžné návrhy
1. Věřitel nesmí předložit souběžné návrhy na vydání příkazu k obstavení vůči témuž dlužníkovi určené k zajištění téže pohledávky u několika soudů zároveň.
2. Věřitel ve svém návrhu na vydání příkazu k obstavení uvede, zda u jiného soudu nebo orgánu podal návrh na vydání rovnocenného vnitrostátního příkazu vůči témuž dlužníkovi s cílem zajistit tutéž pohledávku, nebo zda již takový příkaz získal. Uvede rovněž případné návrhy na vydání takového příkazu, které byly zamítnuty jako nepřípustné nebo neopodstatněné.
3. Pokud věřitel během řízení pro vydání příkazu k obstavení získá rovnocenný vnitrostátní příkaz vůči témuž dlužníkovi k zajištění téže pohledávky, neprodleně o této skutečnosti i o jakémkoli následném provedení získaného vnitrostátního příkazu vyrozumí soud. Vyrozumí soud rovněž o případných návrzích na vydání rovnocenného vnitrostátního příkazu, které byly zamítnuty jako nepřípustné nebo neopodstatněné.
4. Pokud je soud informován, že věřitel již získal rovnocenný vnitrostátní příkaz, zváží s ohledem na veškeré okolnosti případu, zda je vydání příkazu k obstavení, ať už na celou pohledávku nebo na její část, stále vhodné.
Článek 17
Rozhodnutí o návrhu na vydání příkazu k obstavení
1. Soud, u něhož byl podán návrh na vydání příkazu k obstavení, přezkoumá, zda jsou podmínky a požadavky stanovené v tomto nařízení splněny.
2. Soud o návrhu rozhodne neprodleně, a nejpozději před uplynutím lhůt stanovených v článku 18.
3. Pokud věřitel neposkytl veškeré informace požadované podle článku 8, může soud, není-li návrh zjevně nepřípustný nebo neopodstatněný, poskytnout věřiteli příležitost návrh ve lhůtě, kterou soud stanoví, doplnit nebo opravit. Pokud věřitel v této lhůtě návrh nedoplní nebo neopraví, návrh se zamítne.
4. Příkaz k obstavení se vydá na částku odůvodněnou důkazy uvedenými v článku 9 a určenou v souladu s právem rozhodným pro související pohledávku a obsahuje případně úroky nebo náklady podle článku 15.
Příkaz nelze za žádných okolností vydat na částku překračující částku uvedenou věřitelem v návrhu.
5. Rozhodnutí o návrhu se oznámí věřiteli v souladu s postupem stanoveným právními předpisy členského státu původu pro rovnocenné vnitrostátní příkazy.
Článek 18
Lhůty pro rozhodnutí o návrhu na vydání příkazu k obstavení
1. Pokud věřitel dosud nezískal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, soud vydá své rozhodnutí do konce desátého pracovního dne od podání nebo případného doplnění návrhu věřitelem.
2. Pokud již věřitel získal rozhodnutí, soudní smír nebo veřejnou listinu, soud vydá své rozhodnutí do konce pátého pracovního dne od podání nebo případně doplnění návrhu věřitelem.
3. Pokud soud určí podle čl. 9 odst. 2, že je nutný ústní výslech věřitele a případně jeho svědka (svědků), provede výslech neprodleně a vydá své rozhodnutí do konce pátého pracovního dne po výslechu.
4. V případech uvedených v článku 12 se lhůty stanovené v odstavcích 1, 2 a 3 tohoto článku uplatní na rozhodnutí vyžadující, aby věřitel poskytl jistotu. Soud vydá své rozhodnutí o návrhu na vydání příkazu k obstavení neprodleně poté, co věřitel složil požadovanou jistotu.
5. Bez ohledu na odstavce 1, 2 a 3 tohoto článku soud v případech uvedených v článku 14 vydá rozhodnutí neprodleně poté, co obdržel informace uvedené v čl. 14 odst. 6 nebo 7, pokud věřitel k danému okamžiku již složil případnou požadovanou jistotu.
Článek 19
Forma a obsah příkazu k obstavení
1. Příkaz k obstavení se vydává na formuláři stanoveném prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 52 odst. 2 a obsahuje razítko, podpis a jakýkoli jiný způsob ověření soudu. Formulář se skládá ze dvou částí:
a)
z části A obsahující informace uvedené v odstavci 2, které se mají poskytnout bance, věřiteli a dlužníkovi, a
b)
z části B obsahující informace uvedené v odstavci 3, které se mají poskytnout věřiteli a dlužníkovi vedle informací uvedených v odstavci 2.
2. Část A musí obsahovat tyto informace:
a)
název a adresu soudu a spisovou značku případu;
b)
údaje týkající se věřitele, uvedené v čl. 8 odst. 2 písm. b);
c)
údaje týkající se dlužníka, uvedené v čl. 8 odst. 2 písm. c);
d)
název a adresu banky, které se příkaz týká;
e)
pokud věřitel v návrhu uvedl číslo účtu dlužníka, číslo účtu nebo účtů, které mají být obstaveny; a případně informace o tom, zda je třeba obstavit nějaké další účty dlužníka ve stejné bance;
f)
případně informaci o tom, že číslo účtu, který má být obstaven, bylo získáno na základě žádosti podle článku 14, a že banka obdrží, je-li to nutné podle čl. 24 odst. 4 druhého pododstavce, dotyčné číslo nebo čísla od orgánu pro informace členského státu výkonu;
g)
částku, jež má být příkazem obstavena;
h)
pokyn bance, aby příkaz provedla v souladu s článkem 24;
i)
datum vydání příkazu;
j)
pokud věřitel ve svém návrhu uvedl určitý účet v souladu s čl. 8 odst. 2 písm. n), oprávnění banky podle čl. 24 odst. 3, aby, pokud o to dlužník požádá a právo členského státu výkonu to dovoluje, uvolnila a převedla peněžní prostředky do výše částky uvedené v příkazu z obstaveného účtu na účet, který věřitel uvedl ve svém návrhu;
k)
informace o tom, kde nalézt elektronickou verzi formuláře pro prohlášení podle článku 25.
3. Část B musí obsahovat tyto informace:
a)
popis předmětu dané věci a argumentaci soudu pro vydání příkazu;
b)
výši případné jistoty složené věřitelem;
c)
případně lhůtu pro zahájení řízení ve věci samé a pro prokázání tohoto zahájení vydávajícímu soudu;
d)
případně informaci o tom, která písemnost musí být přeložena v souladu s čl. 49 odst. 1 druhou větou;
e)
případně informaci o tom, že věřitel je odpovědný za zahájení výkonu příkazu a následně případně o tom, že je odpovědný za předání příkazu příslušnému orgánu členského státu výkonu podle čl. 23 odst. 3 a za zahájení doručení dlužníkovi podle čl. 28 odst. 2, 3 a 4, a
f)
informace o opravných prostředcích dostupných dlužníkovi.
4. Týká-li se příkaz k obstavení účtů v různých bankách, musí se pro každou z nich vyplnit samostatný formulář (část A podle odstavce 2). Formulář určený věřiteli a dlužníkovi (část A a B podle odstavců 2 a 3) uvádí v takovém případě seznam všech dotčených bank.
Článek 20
Doba trvání obstavení
Peněžní prostředky obstavené příkazem k obstavení zůstanou obstaveny v souladu s příkazem nebo s případnou následnou změnou či omezením tohoto příkazu podle kapitoly 4:
a)
do zrušení příkazu;
b)
do ukončení výkonu příkazu nebo
c)
do té doby, než ve vztahu k peněžním prostředkům obstaveným příkazem nabude účinku opatření pro výkon rozhodnutí, soudního smíru nebo veřejné listiny, jež věřitel získal v souvislosti s pohledávkou, kterou má příkaz k obstavení zajistit.
Článek 21
Opravný prostředek proti odmítnutí vydat příkaz k obstavení
1. Věřitel má právo podat opravný prostředek proti jakémukoli rozhodnutí soudu, kterým se jeho návrh na vydání příkazu k obstavení zcela nebo zčásti zamítá.
2. Tento opravný prostředek se podává do 30 dnů ode dne, kdy bylo rozhodnutí uvedené v odstavci 1 oznámeno věřiteli. Podává se u soudu, který příslušný členský stát oznámil Komisi podle čl. 50 odst. 1 písm. d).
3. Pokud byl návrh na vydání příkazu k obstavení v plném rozsahu zamítnut, projedná se opravný prostředek v řízení ex parte, jak je stanoveno v článku 11.
KAPITOLA 3
UZNÁVÁNÍ, VYKONATELNOST A VÝKON PŘÍKAZU K OBSTAVENÍ
Článek 22
Uznávání a vykonatelnost
Příkaz k obstavení vydaný v určitém členském státě v souladu s tímto nařízením je uznán v ostatních členských státech, aniž je vyžadováno zvláštní řízení, a je vykonatelný v jiném členském státě, aniž je vyžadováno prohlášení vykonatelnosti.
Článek 23
Výkon příkazu k obstavení
1. S výhradou ustanovení této kapitoly se příkaz k obstavení vykonává v souladu s postupy platnými pro výkon rovnocenných vnitrostátních příkazů v členském státě výkonu.
2. Všechny orgány podílející se na výkonu příkazu musí jednat neprodleně.
3. Pokud byl příkaz k obstavení vydán v jiném členském státě, než je členský stát výkonu, předá se pro účely odstavce 1 tohoto článku část A formuláře podle čl. 19 odst. 2 a nevyplněný standardní formulář pro prohlášení podle článku 25 v souladu s článkem 29 příslušnému orgánu členského státu výkonu.
Předání provede vydávající soud nebo věřitel, v závislosti na tom, kdo je dle práva členského státu původu zodpovědný za zahájení řízení o výkonu.
4. V případě potřeby se příkaz doplní o překlad či přepis do úředního jazyka členského státu výkonu, nebo pokud má uvedený členský stát více úředních jazyků, úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků místa, kde má být příkaz proveden. Tento překlad či přepis poskytne vydávající soud za použití příslušné jazykové verze standardního formuláře uvedeného v článku 19.
5. Příslušný orgán členského státu výkonu podnikne nezbytné kroky za účelem výkonu příkazu v souladu s jeho vnitrostátním právem.
6. Pokud se příkaz k obstavení týká více než jedné banky v tomtéž členském státě nebo v různých členských státech, zašle se příslušnému orgánu v dotyčném členském státě výkonu samostatný formulář pro každou banku, jak je uvedeno v čl. 19 odst. 4.
Článek 24
Provádění příkazu k obstavení
1. Banka, jíž je příkaz k obstavení určen, jej provede neprodleně po obdržení příkazu, nebo pokud tak stanoví právo členského státu výkonu, příslušných pokynů týkajících se provádění příkazu.
2. Pro provedení příkazu k obstavení banka obstaví částku uvedenou v příkazu, s výhradou ustanovení článku 31, buď tak, že
a)
se zajistí, aby tato částka nebyla převedena či vybrána z účtu nebo účtů uvedených v příkazu nebo označených podle odstavce 4, nebo
b)
pokud tak stanoví vnitrostátní právo, se uvedená částka převede na účet vyhrazený pro účely obstavení.
Konečná obstavená částka může podléhat zaúčtování transakcí již probíhajících v okamžiku, kdy banka obdržela příkaz nebo příslušný pokyn. Uvedené probíhající transakce však lze zohlednit pouze tehdy, jsou-li zaúčtovány před tím, než banka vydá prohlášení podle článku 25 ve lhůtách stanovených v čl. 25 odst. 1.
3. Bez ohledu na odst. 2 písm. a) je banka oprávněna uvolnit na žádost dlužníka obstavené peněžní prostředky a převést je na účet věřitele uvedený v příkazu za účelem uhrazení věřitelovy pohledávky, jsou-li splněny všechny níže uvedené podmínky:
a)
takové oprávnění banky je v příkazu výslovně uvedeno v souladu s čl. 19 odst. 2 písm. j);
b)
právo členského státu výkonu takové uvolnění nebo převod umožňuje a
c)
v souvislosti s dotčeným účtem neexistují konkurující příkazy.
4. V případě, že v příkazu k obstavení není uvedeno číslo nebo čísla účtu nebo účtů, avšak pouze jméno a další údaje dlužníka, určí banka nebo jiný subjekt odpovědný za vykonání příkazu účet nebo účty vedené dlužníkovi u banky uvedené v příkazu.
Pokud banka nebo jiný subjekt nemůže na základě informací uvedených v příkazu s jistotou určit účet dlužníka:
a)
získá banka číslo nebo čísla účtů od orgánu pro informace členského státu výkonu, je-li v příkazu v souladu s čl. 19 odst. 2 písm. f) uvedeno, že číslo nebo čísla účtu nebo účtů, jež mají být obstaveny, byly získány na základě žádosti podle článku 14, a
b)
ve všech ostatních případech banka příkaz neprovede.
5. Jakékoli peněžní prostředky držené na účtu nebo účtech uvedených v odst. 2 písm. a), které překračují částku uvedenou v příkazu k obstavení, nejsou provedením příkazu dotčeny.
6. V případě, že peněžní prostředky držené na účtu nebo účtech uvedených v odst. 2 písm. a) v okamžiku provádění příkazu k obstavení nepostačují k obstavení celé částky uvedené v příkazu, provede se příkaz pouze ve výši částky, která je na účtu nebo účtech k dispozici.
7. V případě, že se příkaz k obstavení vztahuje na více účtů vedených dlužníkovi u stejné banky a peněžní prostředky na těchto účtech překračují částku uvedenou v příkazu, provede se příkaz v tomto pořadí:
a)
spořicí účty výhradně na jméno dlužníka;
b)
běžné účty výhradně na jméno dlužníka;
c)
spořicí účty na společné jméno, s výhradou článku 30;
d)
běžné účty na společné jméno, s výhradou článku 30.
8. V případě, že měna, v níž jsou vedeny peněžní prostředky na účtu nebo účtech uvedených v odst. 2 písm. a), není stejná jako měna, v níž byl vydán příkaz k obstavení, konvertuje banka částku uvedenou v příkazu na měnu, v níž jsou vedeny peněžní prostředky, na základě referenčního směnného kurzu Evropské centrální banky nebo směnného kurzu centrální banky členského státu výkonu pro prodej této měny v den a dobu provedení příkazu a obstaví příslušnou částku v měně, v níž jsou peněžní prostředky na účtu vedeny.
Článek 25
Prohlášení týkající se obstavení peněžních prostředků
1. Do konce třetího pracovního dne následujícího po provedení příkazu k obstavení vydá banka nebo jiný subjekt odpovědný za výkon příkazu v členském státě výkonu prohlášení za použití formuláře pro prohlášení stanoveného prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 52 odst. 2 a uvede, zda a v jakém rozsahu byly obstaveny peněžní prostředky na účtu nebo účtech dlužníka a, pokud ano, datum provedení příkazu. Pokud za výjimečných okolností banka nebo jiný subjekt nemůže vydat prohlášení do tří pracovních dnů, vydá jej co nejdříve, avšak nejpozději na konci osmého pracovního dne následujícího po provedení příkazu.
Prohlášení se neprodleně zašle v souladu s odstavci 2 a 3.
2. Pokud byl příkaz vydán v členském státě výkonu, zašle banka nebo jiný subjekt odpovědný za výkon příkazu prohlášení v souladu s článkem 29 vydávajícímu soudu a za použití doporučené pošty s doručenkou nebo rovnocenných elektronických prostředků též věřiteli.
3. Pokud byl příkaz vydán v jiném členském státě, než je členský stát výkonu, zašle se prohlášení příslušnému orgánu členského státu výkonu v souladu s článkem 29, ledaže bylo tímto orgánem vydáno.
Do konce prvního pracovního dne následujícího po obdržení nebo vydání prohlášení daný orgán zašle prohlášení v souladu s článkem 29 vydávajícímu soudu a za použití doporučené pošty s doručenkou nebo rovnocenných elektronických prostředků též věřiteli.
4. Banka nebo jiný subjekt zodpovědný za provedení příkazu k obstavení dlužníkovi na jeho žádost zpřístupní podrobné údaje o příkazu. Příslušná banka nebo subjekt tak mohou učinit i bez žádosti.
Článek 26
Odpovědnost banky
Jakákoli odpovědnost banky za každé nedodržení jejích povinností podle tohoto nařízení se řídí právem členského státu výkonu.
Článek 27
Povinnost věřitele podat žádost o uvolnění částek překračujících obstavení
1. Věřitel má povinnost podniknout nezbytné kroky k zajištění uvolnění jakékoli částky, která po provedení příkazu k obstavení překračuje částku uvedenou v tomto příkazu:
a)
pokud se příkaz vztahuje na několik účtů ve stejném členském státě nebo v různých členských státech nebo
b)
pokud byl příkaz vydán po provedení jednoho nebo více rovnocenných vnitrostátních příkazů vůči témuž dlužníkovi určených na zajištění téže pohledávky.
2. Do konce třetího pracovního dne následujícího po obdržení prohlášení podle článku 25 prokazujícího takové překročení obstavení podá věřitel za použití nejrychlejších možných prostředků a formuláře pro žádost o uvolnění částek překračujících obstavení stanoveného prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 52 odst. 2 žádost o uvolnění příslušnému orgánu příslušného členského státu výkonu, v němž k tomuto překročení obstavení došlo.
Uvedený orgán po obdržení žádosti urychleně vydá příslušné bance pokyn, aby částky překračující obstavení uvolnila. Článek 24 odst. 7 se použije odpovídajícím způsobem v opačném pořadí.
3. Tento článek nebrání tomu, aby členský stát ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovil, že uvolnění částek překračujících obstavení z účtu vedeného na jeho území zahájí orgán příslušný pro výkon v tomto členském státě z vlastního podnětu.
Článek 28
Doručení dlužníkovi
1. Příkaz k obstavení, ostatní písemnosti uvedené v odstavci 5 tohoto článku a prohlášení podle článku 25 se dlužníkovi doručí v souladu s tímto článkem.
2. Má-li dlužník bydliště v členském státě původu, doručení se uskuteční v souladu s právem tohoto členského státu. Doručení zahájí vydávající soud nebo věřitel, v závislosti na tom, kdo je za zahájení doručení zodpovědný v členském státě původu, do konce třetího pracovního dne následujícího po dni doručení prohlášení podle článku 25, z něhož vyplývá, že došlo k obstavení určitých částek.
3. Má-li dlužník bydliště v jiném členském státě, než je členský stát původu, zašle vydávající soud nebo věřitel, v závislosti na tom, kdo je za zahájení doručení zodpovědný v členském státě původu, do konce třetího pracovního dne následujícího po dni obdržení prohlášení podle článku 25, z něhož vyplývá, že došlo k obstavení určitých částek, písemnosti uvedené v odstavci 1 tohoto článku v souladu s článkem 29 příslušnému orgánu členského státu, v němž má dlužník bydliště. Daný orgán neprodleně podnikne nezbytné kroky k provedení doručení dlužníkovi v souladu s právem členského státu, v němž má dlužník bydliště.
Je-li členský stát, v němž má dlužník bydliště, jediným členským státem výkonu, zašlou se písemnosti uvedené v odstavci 5 tohoto článku příslušnému orgánu daného členského státu v okamžiku předání příkazu podle čl. 23 odst. 3. V takovém případě tento příslušný orgán zahájí doručení všech písemností uvedených v odstavci 1 tohoto článku do konce třetího pracovního dne následujícího po obdržení nebo vydání prohlášení podle článku 25, z něhož vyplývá, že došlo k obstavení částek.
Příslušný orgán uvědomí vydávající soud nebo věřitele, v závislosti na tom, kdo zaslal dokumenty, jež mají být doručeny, o výsledku doručení dlužníkovi.
4. V případě, že má dlužník bydliště ve třetím státě, se doručení uskuteční v souladu s pravidly pro mezinárodní doručování platnými v členském státě původu.
5. Dlužníkovi se doručí následující písemnosti, k nimž se případně přiloží překlad či přepis podle čl. 49 odst. 1:
a)
příkaz k obstavení za použití částí A a B formuláře uvedeného v čl. 19 odst. 2 a 3;
b)
návrh na vydání příkazu k obstavení, který věřitel předložil soudu;
c)
kopie všech písemností, které věřitel předložil soudu za účelem získání příkazu.
6. Týká-li se příkaz k obstavení více než jedné banky, doručí se v souladu s tímto článkem dlužníkovi pouze první prohlášení podle článku 25, které prokazuje, že dané částky byly obstaveny. Jakákoli následná prohlášení podle článku 25 se neprodleně oznámí dlužníkovi.
Článek 29
Zasílání písemností
1. Stanoví-li toto nařízení zaslání písemností podle tohoto článku, lze toto zaslání provést jakýmikoli vhodnými prostředky za předpokladu, že obdržená písemnost po obsahové stránce věrně odpovídá odeslané písemnosti a všechny informace v ní uvedené jsou snadno čitelné.
2. Soud nebo orgán, který obdržel písemnosti v souladu s odstavcem 1 tohoto článku, odešle do konce pracovního dne následujícího po dni obdržení nejrychlejším možným způsobem a za použití standardního formuláře stanoveného prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 52 odst. 2 potvrzení o přijetí orgánu, věřiteli nebo bance, která písemnosti zaslala.
Článek 30
Obstavení společných a sběrných účtů
Peněžní prostředky na účtech, jež podle záznamů banky nejsou vedeny výhradně dlužníkovi nebo jsou vedeny na třetí stranu jménem dlužníka nebo vedeny dlužníkovi jménem třetí strany, mohou být obstaveny podle tohoto nařízení pouze v rozsahu, v jakém mohou být obstaveny podle práva členského státu výkonu.
Článek 31
Částky vyloučené z obstavení
1. Částky vyloučené ze zabavení podle práva členského státu výkonu jsou vyloučeny z obstavení podle tohoto nařízení.
2. V případech, kdy jsou částky uvedené v odstavci 1 podle práva členského státu výkonu vyloučeny ze zabavení bez jakékoli žádosti ze strany dlužníka, subjekt odpovědný za vyloučení těchto částek v daném členském státě vyloučí z vlastního podnětu příslušné částky z obstavení.
3. V případech, kdy jsou částky uvedené v odstavci 1 tohoto článku podle práva členského státu výkonu vyloučeny ze zabavení na žádost dlužníka, vyloučí se tyto částky z obstavení na základě návrhu dlužníka podle čl. 34 odst. 1 písm. a).
Článek 32
Pořadí příkazu k obstavení
Příkaz k obstavení má stejné pořadí, pokud pořadí existuje, jako rovnocenný vnitrostátní příkaz v členském státě výkonu.
KAPITOLA 4
OPRAVNÉ PROSTŘEDKY
Článek 33
Opravné prostředky dlužníka proti příkazu k obstavení
1. Na základě návrhu podaného dlužníkem příslušnému soudu členského státu původu se příkaz k obstavení zruší nebo případně pozmění z následujících důvodů:
a)
nebyly splněny podmínky nebo požadavky stanovené tímto nařízením;
b)
příkaz, prohlášení podle článku 25 nebo jiné písemnosti podle čl. 28 odst. 5 nebyly doručeny dlužníkovi do 14 dnů od obstavení jeho účtu nebo účtů;
c)
písemnosti, které byly dlužníkovi doručeny v souladu s článkem 28, nesplňovaly jazykové požadavky stanovené v čl. 49 odst. 1;
d)
obstavené částky překračující výši uvedenou v příkazu nebyly uvolněny v souladu s článkem 27;
e)
pohledávka, jejíž výkon se věřitel snažil pomocí příkazu zajistit, byla zcela nebo zčásti uhrazena;
f)
rozhodnutím byla zamítnuta pohledávka, jejíž výkon se věřitel snažil pomocí příkazu zajistit, nebo
g)
rozhodnutí ve věci samé nebo soudní smír či veřejná listina, jejichž výkon se věřitel snažil pomocí příkazu zajistit, byly zrušeny nebo popřípadě prohlášeny za neplatné.
2. Na návrh dlužníka podaný příslušnému soudu členského státu původu se rozhodnutí týkající se jistoty podle článku 12 přezkoumá, pokud jde o splnění podmínek nebo požadavků uvedeného článku.
Pokud na základě takového opravného prostředku soud vyzve věřitele ke složení jistoty nebo další jistoty, použije se přiměřeně první věta čl. 12 odst. 3 a soud uvede, že příkaz k obstavení bude zrušen nebo pozměněn, pokud nebude požadovaná (další) jistota složena ve lhůtě stanovené soudem.
3. Opravný prostředek, na který byl podán návrh podle odst. 1 písm. b), je přiznán, pokud nedojde k nápravě toho, že příslušné písemnosti nebyly doručeny, a to do 14 dnů ode dne, kdy byl věřitel informován o návrhu dlužníka na opravný prostředek podle odst. 1 písm. b).
Nedošlo-li k nápravě nedoručení již jinými prostředky, považuje se nedoručení pro účely posouzení toho, zda má být přiznán opravný prostředek podle odst. 1 písm. b) či nikoli, za napravené:
a)
požádá-li věřitel subjekt odpovědný za doručování podle práva členského státu původu o doručení písemností dlužníkovi nebo
b)
pokud dlužník v návrhu na opravný prostředek uvedl, že souhlasí s převzetím písemností u soudu členského státu původu a věřitel byl odpovědný za poskytnutí překladů, dodá-li věřitel uvedenému soudu překlady stanovené v čl. 49 odst. 1.
Subjekt odpovědný za doručování podle práva členského státu původu na žádost věřitele podle písmene a) druhého pododstavce tohoto odstavce neprodleně doručí příslušné písemnosti dlužníkovi doporučenou poštou s doručenkou na adresu, kterou dlužník uvedl v souladu s odstavcem 5 tohoto článku.
Pokud byl za zahájení doručení písemností uvedených v článku 28 odpovědný věřitel, může dojít k nápravě nedoručení pouze v případě, že věřitel prokáže, že podnikl veškeré kroky, jež byly k doručení písemností nezbytné.
4. Opravný prostředek, na který byl podán návrh podle odst. 1 písm. c), je přiznán, pokud věřitel neposkytne dlužníkovi překlady požadované podle tohoto nařízení do 14 dnů ode dne, kdy byl věřitel informován o skutečnosti, že dlužník podal návrh na opravný prostředek podle odstavce 1 písm. c).
Ustanovení odst. 3 druhého a třetího pododstavce se použijí přiměřeně.
5. Ve svém návrhu na opravný prostředek podle odst. 1 písm. b) a c) uvede dlužník adresu, na niž lze v souladu s odstavci 3 a 4 tohoto článku zaslat písemnosti a překlady uvedené v článku 28, popřípadě uvede, že souhlasí s převzetím uvedených písemností u soudu členského státu původu.
Článek 34
Opravné prostředky dlužníka proti výkonu příkazu k obstavení
1. Aniž jsou dotčeny články 33 a 35, na základě návrhu podaného dlužníkem příslušnému soudu nebo - pokud tak stanoví vnitrostátní právo - orgánu příslušnému pro výkon v členském státě výkonu se výkon příkazu k obstavení v daném členském státě:
a)
omezí z důvodu toho, že určité částky uložené na účtu by měly být podle čl. 31 odst. 3 ze zajištění vyloučeny nebo že tyto částky vyloučené ze zajištění nebyly řádně zohledněny při provedení příkazu podle čl. 31 odst. 2, nebo
b)
ukončí z důvodu toho, že:
i)
obstavený účet je podle čl. 2 odst. 3 a 4 vyloučen z oblasti působnosti tohoto nařízení,
ii)
výkon rozhodnutí, soudního smíru nebo veřejné listiny, jenž věřitel snažil pomocí příkazu zajistit, byl v členském státě výkonu odmítnut,
iii)
vykonatelnost rozhodnutí, jehož výkon se věřitel snažil pomocí příkazu zajistit, byla v členském státě původu pozastavena nebo
iv)
se použije čl. 33 odst. 1 písm. b), c), d), e), f) nebo g). Článek 33 odst. 3, 4 a 5 se použije odpovídajícím způsobem.
2. Na základě návrhu podaného dlužníkem příslušnému soudu v členském státě výkonu se výkon příkazu k obstavení v uvedeném členském státě ukončí, je-li zjevně v rozporu s veřejným pořádkem (ordre public) členského státu výkonu.
Článek 35
Jiné opravné prostředky dostupné dlužníkovi a věřiteli
1. Dlužník nebo věřitel může soudu, který příkaz k obstavení vydal, podat návrh na změnu nebo zrušení příkazu z důvodu změny okolností, na jejichž základě byl příkaz vydán.
2. Soud, který příkaz k obstavení vydal, může v případech, kdy to povoluje právo členského státu původu, příkaz rovněž z vlastního podnětu změnit nebo zrušit, pokud došlo ke změně okolností.
3. Dlužník a věřitel mohou na základě skutečnosti, že se dohodli na vypořádání předmětné pohledávky, společně podat návrh na zrušení nebo změnu příkazu k obstavení soudu, který příkaz vydal, nebo návrh na ukončení nebo omezení výkonu daného příkazu k obstavení příslušnému soudu členského státu výkonu nebo - pokud tak stanoví vnitrostátní právo - orgánu příslušnému pro výkon příkazu v daném členském státě.
4. Věřitel může příslušnému soudu členského státu výkonu nebo - pokud tak stanoví vnitrostátní právo - orgánu příslušnému pro výkon v daném členském státě podat návrh na změnu výkonu příkazu k obstavení, jež bude spočívat v úpravě vyloučení uplatňovaného v daném členském státě podle článku 31 z důvodu toho, že již došlo k jiným vyloučením v dostatečné výši ve vztahu k jednomu či více účtům vedeným v jednom či více jiných členských státech, a že je proto provedení úpravy vhodné.
Článek 36
Postup uplatňování opravných prostředků podle článků 33, 34 a 35
1. Návrh na opravný prostředek podle článku 33, článku 34 nebo článku 35 se podává za použití formuláře pro opravné prostředky stanoveného prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 52 odst. 2. Návrh může být podán kdykoli a jakýmkoli komunikačním prostředkem, včetně elektronických prostředků, který je přijatelný podle procesních pravidel členského státu, v němž se návrh podává.
2. Návrh se oznámí druhé straně.
3. S výjimkou případů, kdy byl návrh podán dlužníkem v souladu s čl. 34 odst. 1 písm. a) nebo čl. 35 odst. 3, se rozhodnutí o návrhu vydá poté, co byla oběma stranám poskytnuta příležitost předložit své argumenty, a to i vhodnými prostředky komunikační technologie, které jsou dostupné a přijatelné podle vnitrostátního práva každého ze zúčastněných členských států.
4. Rozhodnutí je vydáno neprodleně, avšak nejpozději do 21 dnů poté, co soud nebo - pokud tak stanoví vnitrostátní právo - orgán příslušný pro výkon obdržel veškeré informace nezbytné k rozhodnutí. Rozhodnutí se oznámí stranám.
5. Rozhodnutí o zrušení nebo změně příkazu k obstavení a rozhodnutí o omezení nebo ukončení výkonu příkazu k obstavení je vykonatelné okamžitě.
Pokud byl návrh na opravný prostředek podán v členském státě původu, soud v souladu s článkem 29 neprodleně zašle rozhodnutí o opravném prostředku příslušnému orgánu členského státu výkonu za použití formuláře stanoveného prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 52 odst. 2. Tento orgán zajistí provedení rozhodnutí o opravném prostředku neprodleně po jeho obdržení.
Týká-li se rozhodnutí o opravném prostředku bankovního účtu vedeného v členském státě původu, jeho provedení ve vztahu k danému bankovnímu účtu se uskuteční v souladu s právem členského státu původu.
Pokud byl návrh na opravný prostředek podán v členském státě výkonu, provedení rozhodnutí o opravném prostředku se uskuteční v souladu s právem členského státu výkonu.
Článek 37
Právo na odvolání
Každá strana má právo odvolat se proti rozhodnutí vydanému podle článku 33, článku 34 nebo článku 35. Takové odvolání se podává za použití formuláře pro odvolání stanoveného prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 52 odst. 2.
Článek 38
Právo složit jistotu namísto obstavení
1. Na návrh dlužníka:
a)
soud, který vydal příkaz k obstavení, může nařídit uvolnění obstavených peněžních prostředků, pokud dlužník tomuto soudu poskytne jistotu ve výši částky uvedené v příkazu nebo alternativní zajištění ve formě přípustné podle práva členského státu, v němž se daný soud nachází, a v hodnotě přinejmenším rovnocenné této částce;
b)
příslušný soud, nebo pokud tak stanoví vnitrostátní právo, orgán příslušný pro výkon v členském státě výkonu může ukončit výkon příkazu o obstavení v členském státě výkonu, pokud dlužník danému soudu či orgánu poskytne jistotu ve výši částky obstavené v tomto členském státě nebo alternativní zajištění ve formě přípustné podle práva členského státu, v němž se daný soud nachází, a v hodnotě přinejmenším rovnocenné této částce.
2. Články 23 a 24 se použijí přiměřeně k uvolnění obstavených peněžních prostředků. Složení jistoty namísto obstavení se oznámí věřiteli v souladu s vnitrostátním právem.
Článek 39
Právo třetích stran
1. Právo třetí strany napadnout příkaz k obstavení se řídí právem členského státu původu.
2. Právo třetí strany napadnout výkon příkazu k obstavení se řídí právem členského státu výkonu.
3. Aniž jsou dotčena další pravidla pro určení příslušnosti stanovená právem Unie nebo vnitrostátním právem, jsou k rozhodování o žalobách podaných třetími stranami za účelem:
a)
napadení příkazu k obstavení příslušné soudy členského státu původu a
b)
napadení výkonu příkazu k obstavení v členském státě výkonu příslušné soudy členského státu výkonu nebo, pokud tak stanoví vnitrostátní právo uvedeného státu, orgán příslušný pro výkon.
KAPITOLA 5
OBECNÁ USTANOVENÍ
Článek 40
Legalizace nebo obdobný formální požadavek
V rámci tohoto nařízení se nevyžaduje legalizace či obdobný formální požadavek.
Článek 41
Právní zastupování
V řízeních pro získání příkazu k obstavení není zastoupení advokátem nebo jiným odborníkem v oboru práva povinné. V řízeních podle kapitoly 4 není zastoupení advokátem nebo jiným odborníkem v oboru práva povinné, ledaže existuje povinnost mít takového zástupce bez ohledu na státní příslušnost nebo bydliště stran podle práva členského státu soudu nebo orgánu, kterému je předložen návrh na opravný prostředek.
Článek 42
Soudní poplatky
Soudní poplatky v řízení pro získání příkazu k obstavení nebo opravného prostředku proti příkazu nesmí převyšovat poplatky za získání rovnocenného vnitrostátního příkazu nebo opravného prostředku proti takovému vnitrostátnímu příkazu.
Článek 43
Náklady vzniklé bankám
1. Banka je oprávněna žádat po věřiteli nebo dlužníkovi úhradu nákladů vzniklých provedením příkazu k obstavení pouze tehdy, pokud podle práva členského státu výkonu má banka na takovou platbu nebo náhradu nárok v případě rovnocenných vnitrostátních příkazů.
2. Poplatky vybírané bankou za účelem pokrytí nákladů uvedených v odstavci 1 se stanoví s ohledem na složitost provedení příkazu k obstavení a nesmějí být vyšší než poplatky vybírané za provedení rovnocenných vnitrostátních příkazů.
3. Poplatky vybírané bankou za účelem pokrytí nákladů souvisejících s poskytnutím informací o účtu podle článku 14 nesmějí být vyšší než skutečně vynaložené náklady a případně nesmějí být vyšší než poplatky vybírané za poskytnutí informací o účtu v souvislosti s rovnocennými vnitrostátními příkazy.
Článek 44
Poplatky účtované orgány
Poplatky vybírané jakýmkoli orgánem nebo jiným subjektem v členském státě výkonu zapojeným do vyřizování nebo výkonu příkazu k obstavení nebo do poskytování informací o účtu podle článku 14 se stanoví na základě sazebníku poplatků nebo jiného souboru pravidel vypracovaného předem každým členským státem, který transparentním způsobem stanoví příslušné poplatky. Při vypracování tohoto sazebníku nebo jiného souboru pravidel může členský stát zohlednit částku uvedenou v příkazu a složitost spojenou s jeho vyřízením. Tyto poplatky nesmějí být případně vyšší než poplatky vybírané v souvislosti s rovnocennými vnitrostátními příkazy.
Článek 45
Lhůty
Pokud soud nebo daný orgán za výjimečných okolností nemůže dodržet lhůty stanovené v čl. 14 odst. 7, článku 18, čl. 23 odst. 2, čl. 25 odst. 3 druhém pododstavci, čl. 28 odst. 2, 3 a 6, čl. 33 odst. 3 a čl. 36 odst. 4 a 5, přijme soud nebo orgán co nejdříve opatření vyžadovaná těmito ustanoveními.
Článek 46
Vztah k vnitrostátnímu procesnímu právu
1. Veškeré procesní otázky, jež nejsou konkrétně upraveny tímto nařízením, se řídí právem členského státu, v němž probíhá řízení.
2. Účinky zahájení úpadkového řízení na jednotlivé žaloby v souvislosti s výkonem, např. na výkon příkazu k obstavení, se řídí právem členského státu, v němž bylo úpadkové řízení zahájeno.
Článek 47
Ochrana údajů
1. Osobní údaje získané, zpracované nebo předané podle tohoto nařízení musejí být přiměřené, relevantní a v množství úměrném účelu, za kterým byly získány, zpracovány nebo předány, a mohou být použity pouze za tímto účelem.
2. Příslušný orgán, orgán pro informace a jakýkoli jiný subjekt zodpovědný za výkon příkazu k obstavení nesmějí údaje uvedené v odstavci 1 uchovávat déle než po dobu nezbytnou pro účel, za kterým byly získány, zpracovány nebo předány, jež nesmí v žádném případě přesáhnout 6 měsíců od skončení řízení, a po tuto dobu musí zajistit přiměřenou ochranu dotčených údajů. Tento odstavec se nevztahuje na údaje zpracovávané nebo uchovávané soudy při výkonu soudních funkcí.
Článek 48
Vztah k jiným nástrojům
Tímto nařízením není dotčeno:
a)
nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 (14), s výjimkou čl. 10 odst. 2, čl. 14 odst. 3 a 6, čl. 17 odst. 5, čl. 23 odst. 3 a 6, čl. 25 odst. 2 a 3, čl. 28 odst. 1 a 3, 5 a 6, článku 29, čl. 33 odst. 3, čl. 36 odst. 2 a 4 a čl. 49 odst. 1 tohoto nařízení;
b)
nařízení (EU) č. 1215/2012;
c)
nařízení (ES) č. 1346/2000;
d)
směrnice 95/46/ES, s výjimkou v čl. 14 odst. 8 a v článku 47 tohoto nařízení;
e)
nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1206/2001 (15);
f)
nařízení (ES) č. 864/2007, s výjimkou čl. 13 odst. 4 tohoto nařízení.
Článek 49
Jazyky
1. K písemnostem uvedeným v čl. 28 odst. 5 písm. a) a b), které se mají doručit dlužníkovi a které nejsou v úředním jazyce členského státu, v němž má dlužník bydliště, nebo pokud má tento členský stát více úředních jazyků, v úředním jazyce nebo jednom z úředních jazyků místa, kde má dlužník bydliště, nebo v jiném jazyce, jemuž rozumí, se přiloží překlad či přepis do jednoho z uvedených jazyků. Písemnosti uvedené v čl. 28 odst. 5 písm. c) se nepřekládají, pokud soud výjimečně nerozhodne, že je třeba zajistit překlad či přepis určitých písemností, aby se dlužníkovi umožnilo uplatnění jeho práv.
2. Veškeré písemnosti zasílané podle tohoto nařízení soudu nebo příslušnému orgánu mohou být vyhotoveny také v kterémkoli jiném úředním jazyce orgánů Unie, pokud dotčený členský stát uvedl, že tento jiný jazyk přijme.
3. Každý překlad podle tohoto nařízení musí být proveden osobou oprávněnou provádět překlady v jednom z členských států.
Článek 50
Informace poskytované členskými státy
1. Do 18. července 2016 členské státy sdělí Komisi:
a)
soudy určené jako příslušné pro vydání příkazu k obstavení (čl. 6 odst. 4);
b)
orgán určený jako příslušný pro získání informací o účtu (článek 14);
c)
postupy získávání dostupných informací o účtu, které jsou k dispozici podle jejich vnitrostátního práva (čl. 14 odst. 5);
d)
soudy, u nichž se podává odvolání (článek 21);
e)
orgán nebo orgány určené jako příslušné pro obdržení, zaslání a doručení příkazu k obstavení a dalších písemností podle tohoto nařízení (čl. 4 bod 14);
f)
orgán příslušný pro výkon příkazu k obstavení v souladu s kapitolou 3;
g)
rozsah, v němž mohou být podle jejich vnitrostátního práva obstaveny společné a sběrné účty (článek 30);
h)
pravidla, jimiž se řídí částky vyloučené ze zajištění podle vnitrostátního práva (článek 31);
i)
zda jsou podle jejich vnitrostátního práva banky oprávněny vybírat poplatky za provedení rovnocenných vnitrostátních příkazů nebo za poskytnutí informací o účtu, a pokud ano, která strana odpovídá za předběžné a konečné uhrazení těchto poplatků (článek 43);
j)
sazebník poplatků nebo jiný soubor pravidel, který stanoví příslušné poplatky vybírané jakýmkoli orgánem nebo jiným subjektem v členském státě výkonu zapojeným do vyřizování nebo výkonu příkazu k obstavení (článek 44);
k)
zda mají rovnocenné vnitrostátní příkazy v rámci vnitrostátního práva stanoveno určité pořadí (článek 32);
l)
soud nebo případně orgán pro výkon příslušný pro přiznání opravného prostředku (čl. 33 odst. 1, čl. 34 odst. 1 nebo 2);
m)
soudy, u nichž má být podáno odvolání, lhůtu, která je případně pro podání tohoto odvolání stanovena podle vnitrostátního práva, a okamžik, od nějž začíná uvedená lhůta běžet (článek 37);
n)
informace o soudních poplatcích (článek 42) a
o)
jazyky přijímané pro překlady písemností (čl. 49 odst. 2).
Členské státy uvědomí Komisi o jakýchkoli následných změnách těchto informací.
2. Komise informace vhodným způsobem zpřístupní veřejnosti, a to zejména prostřednictvím Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci.
Článek 51
Vytvoření a následné změny formulářů
Komise přijímá prováděcí akty, jimiž budou vytvořeny a následně pozměňovány formuláře uvedené v čl. 8 odst. 1, čl. 10 odst. 2, čl. 19 odst. 1, čl. 25 odst. 1, čl. 27 odst. 2, čl. 29 odst. 2, čl. 36 odst. 1, čl. 36 odst. 5 druhém pododstavci a článku 37. Tyto prováděcí akty se přijímají poradním postupem podle čl. 52 odst. 2.
Článek 52
Postup projednávání ve výboru
1. Komisi je nápomocen výbor. Tento výbor je výborem ve smyslu nařízení (EU) č. 182/2011.
2. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 4 nařízení (EU) č. 182/2011.
Článek 53
Monitorování a přezkum
1. Do 18. ledna 2022 Komise předloží Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o provádění tohoto nařízení, včetně posouzení toho, zda by:
a)
finanční nástroje měly být zahrnuty do oblasti působnosti tohoto nařízení a
b)
částky připsané na účet dlužníka až po provedení příkazu k obstavení mohly být předmětem obstavení v rámci příkazu.
Ke zprávě se případně přiloží návrh na změnu tohoto nařízení a posouzení dopadu ustanovení, která mají být zavedena.
2. Pro účely odstavce 1 členské státy shromáždí a na žádost Komisi zpřístupní informace o:
a)
počtu návrhů na vydání příkazu k obstavení a počtu případů, kdy byl příkaz vydán;
b)
počtu návrhů na vydání opravného prostředku podle článků 33 a 34 a, je-li to možné, počtu případů, kdy byl opravný prostředek vydán, a
c)
počtu odvolání podaných podle článku 37 a, je-li to možné, počtu případů, kdy bylo odvolání úspěšné.
KAPITOLA 6
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 54
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Použije se ode dne 18. ledna 2017, s výjimkou článku 50, který se použije ode dne 18. července 2016.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné v členských státech v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 15. května 2014.
EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES REGULA (ES) Nr. 655/2014
(2014. gada 15. maijs),
ar ko izveido Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojuma procedūru, lai atvieglotu pārrobežu parādu piedziņu civillietās un komerclietās
EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 81. panta 2. punkta a), e) un f) apakšpunktu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (2),
tā kā:
(1)
Savienība ir izvirzījusi mērķi uzturēt un attīstīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kurā ir nodrošināta personu brīva pārvietošanās. Lai pakāpeniski izveidotu šādu telpu, Savienībai ir jāpieņem pasākumi, kas attiecas uz tiesu iestāžu sadarbību civillietās, kurās ir pārrobežu elementi, jo īpaši tad, kad tas nepieciešams iekšējā tirgus pienācīgai darbībai.
(2)
Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 81. panta 2. punktu šādi pasākumi var ietvert pasākumus, kuru mērķis ir nodrošināt cita starpā tiesas nolēmumu savstarpēju atzīšanu un izpildi dalībvalstu starpā, tiesu iestāžu efektīvu pieejamību un šķēršļu likvidēšanu civillietu pienācīgai izskatīšanai, vajadzības gadījumā sekmējot dalībvalstīs piemērojamo civilprocesuālo normu saderību.
(3)
Komisija 2006. gada 24. oktobrī ar “Zaļo grāmatu par spriedumu izpildes efektivitātes uzlabošanu Eiropas Savienībā: banku kontu arests” uzsāka apspriešanos par nepieciešamību pēc vienotas Eiropas procedūras banku kontu apķīlāšanai un šādas procedūras iespējamajiem elementiem.
(4)
2009. gada decembrī pieņemtajā Stokholmas programmā (3), kas nosaka prioritātes brīvības, drošības un tiesiskuma jomā no 2010. gada līdz 2014. gadam, Eiropadome aicināja Komisiju izvērtēt, vai vajag un vai ir iespējams Savienības līmenī paredzēt konkrētus pagaidu, tostarp aizsardzības, pasākumus, lai novērstu, piemēram, to, ka pirms prasījuma izpildes pazūd aktīvi, un ierosināt atbilstīgus priekšlikumus, lai uzlabotu spriedumu izpildes efektivitāti Savienībā attiecībā uz banku kontiem un parādnieku aktīviem.
(5)
Valsts procedūras, lai iegūtu aizsardzības pasākumus, piemēram, kontu apķīlāšanas rīkojumus, pastāv visās dalībvalstīs, bet šādu pasākumu noteikšanas nosacījumi un to īstenošanas efektivitāte ir ļoti atšķirīgi. Turklāt valstu aizsardzības pasākumu izmantošana lietās, kurās ir pārrobežu elementi, var izrādīties sarežģīta, jo īpaši, ja kreditors cenšas panākt, lai tiktu apķīlāti vairāki konti dažādās dalībvalstīs. Tādēļ šķiet nepieciešami un piemēroti pieņemt saistošu un tieši piemērojamu Savienības tiesību aktu, ar kuru izveido jaunu Savienības procedūru, kas ļautu apķīlāt banku kontos turētus finanšu līdzekļus pārrobežu lietās efektīvā un ātrā veidā.
(6)
Procedūrai, ko izveido ar šo regulu, būtu jākalpo par papildu un fakultatīvu līdzekli kreditoram, kas aizvien var brīvi izmantot jebkuru citu procedūru, lai iegūtu līdzvērtīgu pasākumu atbilstīgi valsts tiesību aktiem.
(7)
Kreditoram būtu jāspēj iegūt aizsardzības pasākumu Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojuma (“Apķīlāšanas rīkojums” vai “Rīkojums”) veidā, kas liedz pārskaitīt vai izņemt finanšu līdzekļus, ko viņa parādnieks tur bankas kontā dalībvalstī, ja pastāv risks, ka bez šāda pasākuma kreditora prasījuma pret parādnieku turpmāka izpilde tiks kavēta vai padarīta būtiski sarežģītāka. Parādnieka kontā turēto finanšu līdzekļu apķīlāšanas sekām vajadzētu būt tādām, ka ne tikai pats parādnieks, bet arī personas, ko viņš pilnvarojis veikt maksājumus no minētā konta, piemēram, ar regulāra maksājuma rīkojumu vai izmantojot tiešo debetu vai kredītkarti, nevar šos finanšu līdzekļus izmantot.
(8)
Šīs regulas darbības jomā būtu jāietver visas civillietas un komerclietas, izņemot dažus skaidri noteiktus jautājumus. Proti, šī regula nebūtu jāpiemēro prasījumiem pret parādnieku maksātnespējas procedūrās. Tam būtu jānozīmē, ka pret parādnieku nevar izdot nevienu Apķīlāšanas rīkojumu, ja attiecībā uz viņu ir uzsākta maksātnespējas procedūra, kā definēts Padomes Regulā (EK) Nr. 1346/2000 (4). No otras puses, šim izņēmumam būtu jāļauj Apķīlāšanas rīkojumu izmantot, lai nodrošinātu, ka tiek atgūti kaitējoši maksājumi, ko minētais parādnieks veicis trešām personām.
(9)
Šī regula būtu jāpiemēro kontiem, kas turēti tajās kredītiestādēs, kuru uzņēmējdarbība ir noguldījumu vai citu atmaksājamu līdzekļu pieņemšana no sabiedrības un kredītu piešķiršana no saviem līdzekļiem.
Tādējādi to nevajadzētu piemērot finanšu iestādēm, kas nepieņem šādus noguldījumus, piemēram, iestādēm, kas nodrošina finansējumu eksporta un investīciju projektiem vai projektiem jaunattīstības valstīs, vai arī iestādēm, kas sniedz finanšu tirgus pakalpojumus. Turklāt šo regulu nevajadzētu piemērot kontiem, kurus tur centrālās bankas vai kuri tiek turēti centrālajās bankās, tām pildot monetāro iestāžu pilnvaras, kā arī kontiem, kurus nevar apķīlāt ar valsts rīkojumiem, kas ir līdzvērtīgi Apķīlāšanas rīkojumam, vai uz kuriem citu iemeslu dēļ apķīlāšanu neattiecina saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā attiecīgais konts tiek uzturēts.
(10)
Šī regula būtu jāpiemēro tikai pārrobežu lietām, un tajā būtu jādefinē, ko šajā konkrētajā kontekstā nozīmē pārrobežu lieta. Šīs regulas nozīmē būtu jāuzskata, ka pastāv pārrobežu lieta, ja tiesa, kura izskata pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu, atrodas vienā dalībvalstī, savukārt bankas konts, uz kuru attiecas Rīkojums, tiek uzturēts citā dalībvalstī. Būtu jāuzskata, ka pārrobežu lieta ir arī tad, ja kreditora domicils ir vienā dalībvalstī, bet tiesa un apķīlājamais bankas konts atrodas citā dalībvalstī.
Šī regula nebūtu jāpiemēro tādu kontu apķīlāšanai, ko uztur dalībvalstī, kuras tiesā ir iesniegts pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu, ja kreditora domicils arī atrodas minētajā dalībvalstī, pat ja kreditors vienlaikus iesniedz pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu, kas attiecas uz kontu vai kontiem, kas tiek uzturēti citā dalībvalstī. Tādā gadījumā kreditoram būtu jāiesniedz divi atsevišķi pieteikumi - viens par Apķīlāšanas rīkojumu un otrs par valsts mēroga pasākumu.
(11)
Apķīlāšanas rīkojuma procedūrai vajadzētu būt pieejamai kreditoram, kas vēlas nodrošināt vēlāka nolēmuma pēc lietas būtības izpildi, pirms tiesvedības pēc lietas būtības uzsākšanas un jebkurā šādas tiesvedības stadijā. Tai vajadzētu būt pieejamai arī kreditoram, kas jau ir ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, kurā parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu.
(12)
Apķīlāšanas rīkojumam vajadzētu būt pieejamam, lai nodrošinātu prasījumus, kam jau iestājies termiņš. Tam vajadzētu būt pieejamam arī prasījumiem, kam vēl nav iestājies termiņš, ja šādi prasījumi izriet no darījuma vai notikuma, kurš jau ir norisinājies, un to summu var noteikt, tostarp prasījumiem saistībā ar neatļautu darbību, deliktu vai kvazideliktu un civilprasībām par zaudējumu atlīdzināšanu vai restitūciju, kuru pamatā ir kriminālsodāma darbība.
Kreditoram vajadzētu būt iespējai lūgt, lai Apķīlāšanas rīkojums tiktu izdots par pamatprasījuma summu vai par zemāku summu. Zemākā summa var būt viņa interesēs, piemēram, tad, ja viņš jau ir ieguvis kādu citu nodrošinājumu par daļu no sava prasījuma.
(13)
Lai nodrošinātu ciešu saikni starp procedūru Apķīlāšanas rīkojuma izdošanai un tiesvedību pēc lietas būtības, starptautiskai jurisdikcijai izdot Rīkojumu vajadzētu būt tās dalībvalsts tiesām, kuras tiesām ir jurisdikcija spriest pēc lietas būtības. Šīs regulas nozīmē jēdzienam “tiesvedība pēc lietas būtības” būtu jāietver jebkura tiesvedība, kuras mērķis ir iegūt attiecīgā prasījuma izpildu dokumentu, tostarp, piemēram, saīsinātas procedūras attiecībā uz rīkojumiem veikt maksājumus un tāda tiesvedība kā Francijas “procédure de référé”. Ja parādnieks ir patērētājs, kura domicils ir vienā no dalībvalstīm, jurisdikcijai Rīkojuma izdošanai vajadzētu būt vienīgi minētās dalībvalsts tiesām.
(14)
Nosacījumiem Apķīlāšanas rīkojuma izdošanai būtu jānodrošina atbilstošs līdzsvars starp kreditora interesēm iegūt Rīkojumu un parādnieka interesēm novērst Rīkojuma ļaunprātīgu izmantošanu.
Tādēļ, ja kreditors pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu iesniedz, pirms viņš ir ieguvis nolēmumu, tiesai, kurā pieteikums ir iesniegts, vajadzētu būt pārliecinātai, pamatojoties uz kreditora iesniegtajiem pierādījumiem, ka kreditora prasījums pēc būtības pret parādnieku varētu tikt apmierināts.
Turklāt kreditoram visās situācijās, tostarp tad, kad viņš jau ir ieguvis nolēmumu, būtu jāprasa, lai viņš ļauj tiesai pārliecināties, ka viņa prasījumam steidzami nepieciešama tiesiskā aizsardzība un ka esošā vai vēlāka nolēmuma izpilde bez Rīkojuma var tikt kavēta vai padarīta būtiski sarežģītāka, jo pastāv reāls risks, ka līdz laikam, kad kreditors spēs panākt esošā vai vēlāka nolēmuma izpildi, parādnieks var būt iztērējis, noslēpis vai likvidējis savus aktīvus vai atsavinājis tos zem to vērtības vai neparastā apjomā vai veicot neparastu rīcību.
Tiesai būtu jāizvērtē kreditora iesniegtie pierādījumi, kas apliecina šāda riska esamību. Tas varētu attiekties, piemēram, uz parādnieka rīcību attiecībā uz kreditora prasījumu vai parādnieka rīcību iepriekšējos pušu strīdos, parādnieka kredītvēsturi, parādnieka aktīvu veidu un uz jebkādu nesenu parādnieka rīcību attiecībā uz saviem aktīviem. Izvērtējot pierādījumus, tiesa var uzskatīt, ka parādnieka veikta izņemšana no kontiem un savas uzņēmējdarbības parastas gaitas saglabāšanai veiktie izdevumi vai regulāri ģimenes izdevumi paši par sevi nav neparasti. Prasījuma nemaksāšanu vai apstrīdēšanu vien vai tikai to vien, ka parādniekam ir vairāk par vienu kreditoru, pašu par sevi nevajadzētu uzskatīt par pietiekamu pierādījumu, lai attaisnotu Rīkojuma izdošanu. Tāpat arī parādnieka sliktos finansiālos apstākļus pašus par sevi vai to, ka tie pasliktinās, nevajadzētu uzskatīt par pietiekamu pamatu Rīkojuma izdošanai. Tomēr tiesa šos aspektus var ņemt vērā, veicot vispārīgu izvērtējumu par riska esamību.
(15)
Lai nodrošinātu Apķīlāšanas rīkojuma pārsteiguma efektu un nodrošinātu, ka tas būs noderīgs līdzeklis, kreditoram mēģinot piedzīt parādus no parādnieka pārrobežu lietās, parādnieks par kreditora pieteikumu nebūtu jāinformē, pirms Rīkojuma izdošanas viņš nebūtu jāuzklausa, ne arī viņam par Rīkojumu būtu jāpaziņo pirms tā īstenošanas. Ja tiesa, pamatojoties uz kreditora vai - attiecīgā gadījumā - viņa liecinieka(-u) sniegtajiem pierādījumiem un informāciju, nav pārliecināta, ka attiecīgā konta vai kontu apķīlāšana ir pamatota, tai Rīkojumu nevajadzētu izdot.
(16)
Gadījumos, kad kreditors iesniedz pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu, pirms tiesā tiek uzsākta tiesvedība pēc būtības, šajā regulā vajadzētu noteikt, ka kreditoram minētā tiesvedība būtu jāuzsāk noteiktā laikposmā un ka viņam tajā tiesā, kurā viņš iesniedzis savu pieteikumu par Rīkojumu, būtu jāiesniedz šādas uzsākšanas pierādījums. Ja kreditors neizpilda minēto pienākumu, tiesai pēc savas iniciatīvas būtu jāatsauc Rīkojums vai tam vajadzētu izbeigties automātiski.
(17)
Ņemot vērā to, ka parādnieks iepriekš netiek uzklausīts, šajā regulā vajadzētu paredzēt konkrētus aizsardzības pasākumus, lai novērstu ļaunprātīgu Rīkojuma izmantošanu un aizsargātu parādnieka tiesības.
(18)
Vienam no šādiem būtiskiem aizsardzības pasākumiem vajadzētu būt iespējai prasīt, ka kreditors sniedz nodrošinājumu, lai nodrošinātu, ka parādnieks vēlāk var saņemt atlīdzību par jebkādiem zaudējumiem, kas viņam varētu būt radušies Apķīlāšanas rīkojuma dēļ. Atkarībā no valsts tiesību aktiem šādu nodrošinājumu varētu sniegt drošības naudas veidā vai tāda alternatīva nodrošinājuma veidā kā bankas garantija vai hipotēka. Tiesai vajadzētu būt rīcības brīvībai noteikt nodrošinājuma summu, kas būtu pietiekama, lai novērstu ļaunprātīgu Rīkojuma izmantošanu un nodrošinātu kompensāciju parādniekam, un, ja nav konkrētu pierādījumu par iespējamo zaudējumu apmēru, tiesai vajadzētu būt iespējai summu, par kuru ir jāizdod Rīkojums, izmantot kā norādi nodrošinājuma summas noteikšanai.
Gadījumos, kad kreditors vēl nav ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, ar kuru parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu, nodrošinājuma sniegšanai vajadzētu būt obligātai, un tiesai no šīs prasības vajadzētu atteikties vai prasīt nodrošinājuma sniegšanu mazākā apmērā tikai izņēmuma gadījumos, ja tā uzskata, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, šāds nodrošinājums ir nepiemērots, lieks vai nesamērīgs. Šādi apstākļi varētu būt, piemēram, tas, ka kreditoram ir īpaši pamatoti iemesli, bet viņam nepietiek līdzekļu nodrošinājuma sniegšanai, ka prasījums attiecas uz uzturēšanas līdzekļiem vai algu maksājumiem vai ka prasījuma apjoms ir tāds, ka ir maz ticams, ka Rīkojums parādniekam radīs zaudējumus, piemēram, mazs uzņēmējdarbības parāds.
Gadījumos, kad kreditors jau ir ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, nodrošinājuma sniegšanu vajadzētu atstāt tiesas ziņā. Nodrošinājuma sniegšana var būt piemērota, izņemot iepriekš minētos izņēmuma gadījumos, piemēram, ja nolēmums, kura izpildi ir paredzēts nodrošināt ar Apķīlāšanas rīkojumu, vēl nav izpildāms vai ir izpildāms tikai pagaidu kārtā, proti, ja ir uzsākta pārsūdzības procedūra.
(19)
Vēl vienam būtiskam elementam, lai nodrošinātu atbilstošu līdzsvaru starp kreditora un parādnieka interesēm, vajadzētu būt noteikumam par kreditora atbildību par jebkādu kaitējumu, kas ar Apķīlāšanas rīkojumu nodarīts parādniekam. Tādēļ šajā regulā kā minimālais standarts būtu jāparedz kreditora atbildība, ja par zaudējumiem, ko parādniekam radījis Apķīlāšanas rīkojums, ir vainojams kreditors. Pierādīšanas pienākumam šajā sakarā vajadzētu gulties uz parādnieku. Attiecībā uz šajā regulā noteiktajiem atbildības pamatiem būtu jāparedz saskaņots noteikums, ar ko nosaka atspēkojamu kreditora vainas prezumpciju.
Turklāt dalībvalstīm būtu jāspēj savos tiesību aktos saglabāt vai ieviest arī citus atbildības pamatus, kas nav noteikti šajā regulā. Attiecībā uz minētajiem citiem atbildības pamatiem dalībvalstīm būtu arī jāspēj saglabāt vai ieviest citus atbildības veidus, piemēram, objektīvo atbildību.
Šajā regulā būtu arī jāparedz tiesību kolīziju norma, ar kuru nosaka, ka kreditora atbildībai būtu jāpiemēro izpildes dalībvalsts tiesību akti. Ja ir vairākas izpildes dalībvalstis, būtu jāpiemēro tās izpildes dalībvalsts tiesību akti, kurā pastāvīgi uzturas parādnieks. Ja parādnieks pastāvīgi neuzturas nevienā no izpildes dalībvalstīm, būtu jāpiemēro tās izpildes dalībvalsts tiesību akti, ar kuru lietai ir ciešākā saikne. Nosakot ciešāko saikni, viens no faktoriem, ko tiesa ņem vērā, varētu būt apķīlājamās summas apmērs dažādajās izpildes dalībvalstīs.
(20)
Lai pārvarētu pastāvošās praktiskās grūtības pārrobežu kontekstā iegūt informāciju par parādnieka bankas konta atrašanās vietu, šajā regulā vajadzētu noteikt mehānismu, kas ļauj kreditoram lūgt, lai pirms Apķīlāšanas rīkojuma izdošanas tiesa no tās dalībvalsts ieceltās informācijas iestādes, kurā pēc kreditora domām parādnieks tur kontu, iegūtu parādnieka konta noteikšanai vajadzīgo informāciju. Ņemot vērā šādas publisko iestāžu iejaukšanās un šādas piekļuves privātajiem datiem īpašo raksturu, piekļuvi ar kontiem saistītai informācijai parasti vajadzētu piešķirt tikai gadījumos, kad kreditors jau ir ieguvis izpildāmu nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu. Tomēr izņēmuma kārtā kreditoram vajadzētu būt iespējai iesniegt lūgumu attiecībā uz informāciju, kas saistīta ar kontiem, pat ja viņa nolēmums, tiesas izlīgums vai publiskais akts vēl nav izpildāms. Šādam lūgumam vajadzētu būt iespējamam, ja apķīlājamā summa ir būtiska, ņemot vērā attiecīgos apstākļus, un ja tiesa, pamatojoties uz kreditora iesniegtajiem pierādījumiem, ir pārliecinājusies, ka šāda ar kontu saistīta informācija ir steidzami nepieciešama, jo pastāv risks, ka bez tās kreditora prasījuma pret parādnieku turpmāka izpilde varētu tikt apdraudēta un ka tādēļ būtiski varētu pasliktināties kreditora finansiālā situācija.
Lai minētais mehānisms varētu darboties, dalībvalstīm savos tiesību aktos būtu jāparedz viena vai vairākas metodes minētās informācijas iegūšanai, kuras ir efektīvas un iedarbīgas un kuras nav nesamērīgi dārgas vai laikietilpīgas. Mehānisms būtu jāpiemēro tikai tad, ja tiek izpildīti visi nosacījumi un prasības Apķīlāšanas rīkojuma izdošanai un ja kreditors savā lūgumā ir pienācīgi pamatojis, kāpēc ir pamats uzskatīt, ka parādnieks konkrētā dalībvalstī tur vienu vai vairākus kontus, piemēram, jo viņš minētajā dalībvalstī strādā vai veic profesionālu darbību vai arī viņam tur ir īpašums.
(21)
Lai nodrošinātu parādnieka personas datu aizsardzību, iegūtā informācija par parādnieka bankas konta vai kontu identifikāciju nebūtu jāsniedz kreditoram. Tā būtu jāsniedz tikai tiesai, kas to lūgusi, un izņēmuma kārtā parādnieka bankai, ja banka vai cita vienība, kas ir atbildīga par Rīkojuma izpildi izpildes dalībvalstī, nevar noteikt parādnieka kontu, pamatojoties uz Rīkojumā sniegto informāciju, piemēram, ja vienā un tajā pašā bankā kontus tur vairākas personas ar to pašu vārdu, uzvārdu un adresi. Ja šādā gadījumā Rīkojumā ir norādīts, ka apķīlājamā(-o) konta(-u) numurs vai numuri ir iegūts(-i), lūdzot informāciju, bankai būtu jālūdz minētā informācija izpildes dalībvalsts informācijas iestādei un tai vajadzētu spēt to lūgt neoficiālā un vienkāršā veidā.
(22)
Ar šo regulu būtu jāpiešķir kreditoram tiesības pārsūdzēt atteikumu izdot Apķīlāšanas rīkojumu. Minētajām tiesībām nebūtu jāskar kreditora iespēja iesniegt jaunu pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu, pamatojoties uz jauniem faktiem vai jauniem pierādījumiem.
(23)
Bankas kontu apķīlāšanas izpildes struktūras dalībvalstīs ievērojami atšķiras. Lai izvairītos no minēto struktūru dubultošanās dalībvalstīs un pēc iespējas ievērotu valsts procedūras, šajā regulā attiecībā uz Apķīlāšanas rīkojuma izpildi un faktisko īstenošanu būtu jābalstās uz tajā dalībvalstī, kurā Rīkojums ir jāizpilda, pastāvošajām metodēm un struktūrām līdzvērtīgu valsts rīkojumu izpildei un īstenošanai.
(24)
Lai nodrošinātu ātru izpildi, šajā regulā būtu jānosaka, ka Rīkojuma pārsūtīšana no izcelsmes dalībvalsts izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei notiek, izmantojot jebkādus piemērotus līdzekļus, kas nodrošina, ka nosūtīto dokumentu saturs ir patiess, atbilstošs un viegli salasāms.
(25)
Saņemot Apķīlāšanas rīkojumu, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei vajadzētu veikt nepieciešamos pasākumus Rīkojuma izpildei saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem, vai nu nosūtot saņemto Rīkojumu bankai vai citai vienībai, kas atbild par šādu rīkojumu izpildi minētajā dalībvalstī, vai arī, ja to nosaka valsts tiesību akti, kā citādi uzdodot bankai īstenot Rīkojumu.
(26)
Atkarībā no metodes, kas ir pieejama saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem attiecībā uz līdzvērtīgiem valsts rīkojumiem, Apķīlāšanas rīkojumu vajadzētu īstenot, nobloķējot apķīlāto summu parādnieka kontā vai, ja tas paredzēts valsts tiesību aktos, pārskaitot minēto summu uz apķīlāšanas mērķiem paredzētu kontu, kas varētu būt konts, kurš pieder vai nu kompetentai izpildes iestādei, tiesai, bankai, kurā parādnieks tur savu kontu, vai bankai, kas konkrētā lietā norādīta kā koordinējošā vienība apķīlāšanai.
(27)
Šai regulai nebūtu jāliedz iepriekš lūgt maksājumu par Apķīlāšanas rīkojuma izpildes izdevumiem. Šo jautājumu vajadzētu atstāt tās dalībvalsts tiesību aktu ziņā, kurā Rīkojums ir jāizpilda.
(28)
Apķīlāšanas rīkojumam vajadzētu būt tādai pašai prioritātes kārtībai, ja tāda pastāv, kā līdzvērtīgam valsts rīkojumam izpildes dalībvalstī. Ja saskaņā ar valsts tiesību aktiem konkrēti izpildes pasākumi ir prioritāri attiecībā pret apķīlāšanas pasākumiem, tiem būtu jāpiešķir tāda pati prioritāte attiecībā pret Apķīlāšanas rīkojumiem saskaņā ar šo regulu. Šajā regulā in personam rīkojumus, kas ir spēkā dažu valstu tiesību sistēmās, vajadzētu uzskatīt par līdzvērtīgiem valsts rīkojumiem.
(29)
Šajā regulā būtu jāparedz, ka bankai vai citai vienībai, kas atbild par Apķīlāšanas rīkojuma izpildi izpildes dalībvalstī, tiek uzlikts pienākums paziņot, vai un, ja tā ir, tad cik lielā mērā Rīkojuma rezultātā ir apķīlāti jebkādi parādnieka finanšu līdzekļi, un pienākums kreditoram nodrošināt to, ka tiek atbrīvoti jebkādi apķīlāti finanšu līdzekļi, kas pārsniedz Rīkojumā norādīto summu.
(30)
Šai regulai būtu jāaizsargā parādnieka tiesības uz taisnīgu tiesu un viņa tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, un tāpēc, ņemot vērā Apķīlāšanas rīkojuma izdošanas procedūras ex parte raksturu, būtu jāsniedz viņam iespēja pēc šajā regulā paredzētajiem pamatiem apstrīdēt Rīkojumu vai tā izpildi uzreiz pēc Rīkojuma īstenošanas.
(31)
Ņemot vērā minēto, šajā regulā būtu jāprasa, ka pēc Apķīlāšanas rīkojuma īstenošanas parādniekam ir nekavējoties jāizsniedz Rīkojums, visi dokumenti, ko kreditors iesniedzis izcelsmes dalībvalsts tiesai, un nepieciešamie tulkojumi. Tiesai vajadzētu būt rīcības brīvībai pievienot jebkādus papildu dokumentus, uz kuriem tā ir balstījusi savu lēmumu un kuri parādniekam var būt nepieciešami, lai nodrošinātu savu tiesisko aizsardzību, piemēram, jebkurus tiesas sēžu protokolus.
(32)
Parādniekam vajadzētu būt iespējai lūgt pārskatīt Apķīlāšanas rīkojumu, jo īpaši, ja nav ievēroti šajā regulā izklāstītie nosacījumi vai prasības vai ja apstākļi, kuru rezultātā tika izsniegts Rīkojums, ir mainījušies tā, ka Rīkojuma izdošanai vairs nav pamatojuma. Piemēram, parādniekam vajadzētu būt pieejamam tiesiskās aizsardzības līdzeklim, ja lieta nav bijusi pārrobežu lieta saskaņā ar šīs regulas definīciju, ja nav ievēroti šajā regulā izklāstītie jurisdikcijas noteikumi, ja kreditors šajā regulā noteiktajā laikposmā nav uzsācis tiesvedību pēc būtības un tiesa šī iemesla dēļ nav pēc savas iniciatīvas atsaukusi Rīkojumu, vai arī Rīkojums nav izbeidzies automātiski, ja kreditora prasībai nav bijusi nepieciešama steidzama aizsardzība Apķīlāšanas rīkojuma veidā, jo nepastāvēja risks, ka minētā prasījuma turpmāka izpilde tiktu kavēta vai padarīta būtiski sarežģītāka, vai ja nodrošinājuma sniegšana neatbilda šajā regulā noteiktajām prasībām.
Parādniekam vajadzētu būt pieejamam tiesiskās aizsardzības līdzeklim arī tad, ja viņam nav izsniegts Rīkojums un paziņojums par apķīlāšanu, kā paredzēts šajā regulā, vai arī, ja viņam izsniegtie dokumenti neatbilst šajā regulā paredzētajām valodas prasībām. Tomēr šādu aizsardzības līdzekli nevajadzētu piešķirt, ja neizsniegšana vai tulkojuma trūkums tiek vērsts par labu konkrētā laikposmā. Lai neizsniegšanu vērstu par labu, kreditoram būtu jālūdz par izsniegšanu atbildīgajai struktūrai izcelsmes dalībvalstī nodrošināt, lai attiecīgos dokumentus parādniekam izsniedz ar ierakstītu sūtījumu, vai arī, ja parādnieks ir piekritis saņemt dokumentus tiesā, būtu jānodrošina tiesai nepieciešamie dokumentu tulkojumi. Šāds lūgums nebūtu vajadzīgs, ja neizsniegšana jau ir vērsta par labu ar citiem līdzekļiem, piemēram, ja saskaņā ar valsts tiesību aktiem tiesa būtu sākusi izsniegšanu pēc savas iniciatīvas.
(33)
Jautājumu par to, kam ir jānodrošina saskaņā ar šo regulu prasītie tulkojumi un kam jāsedz šādu tulkojumu izmaksas, risina saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
(34)
Jurisdikcijai attiecībā uz aizsardzības līdzekļu piešķiršanu pret Apķīlāšanas rīkojuma izdošanu vajadzētu būt tās dalībvalsts tiesām, kurā ir izdots Rīkojums. Jurisdikcijai attiecībā uz aizsardzības līdzekļu piešķiršanu pret Rīkojuma izpildi vajadzētu būt izpildes dalībvalsts tiesām vai attiecīgā gadījumā kompetentajām izpildes iestādēm.
(35)
Parādniekam vajadzētu būt tiesībām iesniegt pieteikumu par apķīlāto finanšu līdzekļu atbrīvošanu, ja viņš sniedz atbilstīgu alternatīvu nodrošinājumu. Šādu alternatīvu nodrošinājumu varētu sniegt drošības naudas veidā vai tāda alternatīva nodrošinājuma veidā kā bankas garantija vai hipotēka.
(36)
Ar šo regulu vajadzētu nodrošināt, ka parādnieka kontu apķīlāšana neietekmē summas, kuras ir atbrīvotas no apķīlāšanas saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem, piemēram, summas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu parādnieka un viņa ģimenes iztiku. Atkarībā no minētajā dalībvalstī piemērojamās procesuālās sistēmas attiecīgā summa no apķīlāšanas būtu vai nu jāatbrīvo ex officio atbildīgajai struktūrai, kas varētu būt tiesa, banka vai kompetentā izpildes iestāde, pirms Rīkojums ir īstenots, vai arī tā būtu jāatbrīvo pēc parādnieka lūguma pēc Rīkojuma īstenošanas. Ja ir apķīlāti konti vairākās dalībvalstīs un atbrīvojums ir piemērots vairāk nekā vienu reizi, kreditoram vajadzētu varēt iesniegt pieteikumu jebkuras izpildes dalībvalsts kompetentajā tiesā vai - ja tā paredzēts attiecīgās izpildes dalībvalsts tiesību aktos - kompetentajā izpildes iestādē minētajā dalībvalstī par šajā dalībvalstī piemērotā atbrīvojuma pielāgošanu.
(37)
Lai nodrošinātu, ka Apķīlāšanas rīkojums tiek izdots un izpildīts ātri un bez kavēšanās, šajā regulā būtu jānosaka termiņi, kuros ir jāpabeidz dažādie procedūras posmi. Procedūrā iesaistītajām tiesām vai iestādēm vajadzētu būt atļautam atkāpties no minētajiem termiņiem tikai izņēmuma gadījumos, piemēram, lietās, kas ir juridiski vai faktu ziņā sarežģītas.
(38)
Lai aprēķinātu šajā regulā paredzētos laikposmus un termiņus, būtu jāpiemēro Padomes Regula (EEK, Euratom) Nr. 1182/71 (5).
(39)
Lai atvieglotu šīs regulas piemērošanu, būtu jāparedz dalībvalstu pienākums paziņot Komisijai konkrētu informāciju par saviem tiesību aktiem un procedūrām saistībā ar Apķīlāšanas rīkojumiem un līdzvērtīgiem valsts rīkojumiem.
(40)
Lai atvieglotu šīs regulas praktisko piemērošanu, būtu jāizveido standarta veidlapas, jo īpaši attiecībā uz pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu, pašu Apķīlāšanas rīkojumu, paziņojumu par finanšu līdzekļu apķīlāšanu un pieteikumu par tiesiskās aizsardzības līdzekli vai pārsūdzību saskaņā ar šo regulu.
(41)
Lai uzlabotu tiesvedības efektivitāti, šajā regulā būtu jāparedz pēc iespējas plašāk izmantot modernās komunikāciju tehnoloģijas, kas atļautas attiecīgo dalībvalstu procesuālajos noteikumos, jo īpaši aizpildot šajā regulā noteiktās standarta veidlapas un saziņai starp tiesvedībā iesaistītajām iestādēm. Turklāt Apķīlāšanas rīkojuma un citu šajā regulā paredzēto dokumentu parakstīšanas metodēm vajadzētu būt tehnoloģiski neitrālām, lai būtu iespējams izmantot esošās metodes, piemēram, digitālu apliecinājumu vai drošu autentifikāciju, un lai šajā jomā būtu iespējama turpmāka tehnoloģiju attīstība.
(42)
Lai nodrošinātu vienādus nosacījumus šīs regulas īstenošanai, būtu jāpiešķir īstenošanas pilnvaras Komisijai attiecībā uz šajā regulā paredzēto standarta veidlapu izstrādi un to turpmāku grozīšanu. Minētās pilnvaras būtu jāizmanto saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 182/2011 (6).
(43)
Lai pieņemtu īstenošanas aktus, ar ko nosaka un pēc tam groza standarta veidlapas, kas paredzētas šajā regulā, būtu jāizmanto konsultēšanās procedūra saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 182/2011 4. pantu.
(44)
Šajā regulā ir ņemtas vērā pamattiesības un ievēroti principi, kas atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Tās nolūks ir jo īpaši nodrošināt privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, personas datu aizsardzību, tiesības uz īpašumu un tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību un taisnīgu tiesu, kā attiecīgi noteikts tās 7., 8., 17. un 47. pantā.
(45)
Saistībā ar piekļuvi personas datiem un šādu datu izmantošanu un pārsūtīšanu saskaņā ar šo regulu būtu jāievēro Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46/EK (7) prasības, kā tās transponētas dalībvalstu tiesību aktos.
(46)
Lai piemērotu šo regulu, tomēr ir jāparedz daži īpaši nosacījumi par piekļuvi personas datiem un par šādu datu izmantošanu un pārsūtīšanu. Šajā kontekstā ir ņemts vērā Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja atzinums (8). Paziņošanai datu subjektam būtu jānotiek saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Tomēr paziņošana parādniekam par informācijas atklāšanu attiecībā uz viņa kontu vai kontiem būtu jāatliek uz 30 dienām, lai izvairītos no tā, ka agrīna paziņošana apdraud Apķīlāšanas rīkojuma efektivitāti.
(47)
Ņemot vērā to, ka šīs regulas mērķi - proti, izveidot Savienības procedūru aizsardzības pasākumam, kas dod iespēju kreditoram iegūt Apķīlāšanas rīkojumu, kas neļauj apdraudēt kreditora prasījuma turpmāku izpildi, pārskaitot vai izņemot finanšu līdzekļus, kurus parādnieks tur bankas kontā Savienībā, - nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet tā mēroga un iedarbības dēļ to var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību (LES) 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā regulā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minētā mērķa sasniegšanai.
(48)
Šo regulu vajadzētu piemērot tikai tām dalībvalstīm, kurām tā ir saistoša saskaņā ar Līgumiem. Tādēļ šajā regulā paredzētajai procedūrai par Apķīlāšanas rīkojuma iegūšanu vajadzētu būt pieejamai tikai kreditoriem, kuru domicils ir dalībvalstī, kam šī regula ir saistoša, un saskaņā ar šo regulu izdotiem Rīkojumiem vajadzētu attiekties tikai uz tādu bankas kontu apķīlāšanu, kuri tiek uzturēti šādā dalībvalstī.
(49)
Saskaņā ar 3. pantu Protokolā (Nr. 21) par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots LES un LESD, Īrija ir paziņojusi, ka vēlas piedalīties šīs regulas pieņemšanā un piemērošanā.
(50)
Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā (Nr. 21) par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots LES un LESD, un neskarot minētā protokola 4. pantu, Apvienotā Karaliste nepiedalās šīs regulas pieņemšanā, un šī regula tai nav saistoša un nav jāpiemēro.
(51)
Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā (Nr. 22) par Dānijas nostāju, kas pievienots LES un LESD, Dānija nepiedalās šīs regulas pieņemšanā, un šī regula tai nav saistoša un nav jāpiemēro,
IR PIEŅĒMUŠI ŠO REGULU.
1. NODAĻA
PRIEKŠMETS, DARBĪBAS JOMA UN DEFINĪCIJAS
1. pants
Priekšmets
1. Ar šo regulu izveido Savienības procedūru, kas ļauj kreditoram iegūt Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojumu (“Apķīlāšanas rīkojums” vai “Rīkojums”), kurš liedz apdraudēt kreditora prasījuma turpmāku izpildi, pārskaitot vai izņemot finanšu līdzekļus apjomā līdz Rīkojumā norādītajai summai, kurus parādnieks vai viņa vārdā tur bankas kontā, kas tiek uzturēts dalībvalstī.
2. Apķīlāšanas rīkojums ir pieejams kreditoram kā alternatīva apķīlāšanas pasākumiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
2. pants
Darbības joma
1. Šo regulu piemēro naudas prasījumiem civillietās un komerclietās saistībā ar pārrobežu lietām, kā definēts 3. pantā, neatkarīgi no attiecīgās tiesas instances veida (“tiesa”). Tā neattiecas jo īpaši uz ieņēmumu, muitas vai administratīvām lietām vai uz valsts atbildību par darbību un bezdarbību valsts varas izpildē (“acta iure imperii”).
2. Šo regulu nepiemēro:
a)
īpašuma tiesībām, kas izriet no laulības attiecībām vai no attiecībām, kuras šādām attiecībām piemērojamajos tiesību aktos uzskata par tādām, kam ir laulībām pielīdzināmas sekas;
b)
testamentiem un mantošanai, tostarp uzturēšanas saistībām, kas rodas nāves gadījumā;
c)
prasījumiem pret parādnieku, saistībā ar kuru ir uzsākta bankrota procedūra, procedūra, kas saistīta ar maksātnespējīgu uzņēmumu vai citu juridisko personu likvidāciju, tiesas rīkojums, mierizlīgums vai līdzīga procedūra;
d)
sociālajam nodrošinājumam;
e)
šķīrējtiesām.
3. Šo regulu nepiemēro bankas kontiem, uz kuriem, pamatojoties uz tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā konts tiek uzturēts, apķīlāšanu neattiecina, ne arī kontiem, kas tiek uzturēti saistībā ar jebkuras tādas sistēmas darbību, kas definēta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/26/EK (9) 2. panta a) punktā.
4. Šo regulu nepiemēro bankas kontiem, kurus tur centrālās bankas vai kuri tiek turēti centrālajās bankās, tām pildot monetāro iestāžu pilnvaras.
3. pants
Pārrobežu lietas
1. Šajā regulā pārrobežu lieta ir lieta, kurā bankas konts vai konti, kas apķīlājami, pamatojoties uz Apķīlāšanas rīkojumu, tiek uzturēti dalībvalstī, kas nav:
a)
dalībvalsts, kuras tiesā saskaņā ar 6. pantu ir iesniegts pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu, vai
b)
dalībvalsts, kurā ir kreditora domicils.
2. Atbilstīgais brīdis, lai noteiktu, vai attiecīgā lieta ir pārrobežu lieta, ir diena, kurā tiesā, kam ir jurisdikcija Apķīlāšanas rīkojuma izdošanai, ir iesniegts pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu.
4. pants
Definīcijas
Šajā regulā:
1)
“bankas konts” vai “konts” ir jebkurš konts, kurā ir finanšu līdzekļi un kuru tur bankā uz parādnieka vārda vai uz trešās personas vārda parādnieka uzdevumā;
2)
“banka” ir kredītiestāde, kā definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 575/2013 (10) 4. panta 1. punkta 1. apakšpunktā, tostarp to kredītiestāžu filiāles minētās regulas 4. panta 1. punkta 17. apakšpunkta nozīmē, kuru galvenie biroji atrodas Savienībā vai - atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/36/ES (11) 47. pantam - ārpus tās, ja šādas filiāles atrodas Savienībā;
3)
“finanšu līdzekļi” ir naudas līdzekļi, kas jebkurā valūtā ir kreditēti kādā kontā, vai līdzvērtīgi prasījumi, kas dod tiesības uz naudas atmaksu, piemēram, noguldījumi naudas tirgū;
4)
“dalībvalsts, kurā tiek uzturēts bankas konts”, ir:
a)
dalībvalsts, kas norādīta konta IBAN (starptautiskajā bankas konta numurā); vai
b)
attiecībā uz bankas kontu, kuram nav IBAN, - dalībvalsts, kurā bankai, kurā tiek turēts konts, ir galvenais birojs, vai, ja konts tiek turēts filiālē, - dalībvalsts, kurā atrodas filiāle;
5)
“prasījums” ir prasījums samaksāt konkrētu naudas summu, kam ir iestājies termiņš, vai prasījums samaksāt nosakāmu naudas summu, kas izriet no darījuma vai notikuma, kurš jau ir norisinājies, ar noteikumu, ka šādu prasījumu var iesniegt tiesā;
6)
“kreditors” ir fiziska persona, kuras domicils ir dalībvalstī, vai juridiska persona, kuras domicils ir dalībvalstī, vai jebkura cita vienība, kuras domicils ir dalībvalstī, kurai ir tiesībspēja un rīcībspēja iesūdzēt vai tikt iesūdzētai tiesā saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem un kura iesniedz pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojuma vai jau ir to ieguvusi saistībā ar prasījumu;
7)
“parādnieks” ir fiziska persona vai juridiska persona vai jebkura cita vienība, kam ir tiesībspēja un rīcībspēja iesūdzēt vai tikt iesūdzētai tiesā saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem un attiecībā uz kuru kreditors cenšas iegūt Apķīlāšanas rīkojumu vai jau ir to ieguvis saistībā ar prasījumu;
8)
“nolēmums” ir jebkāds nolēmums, kas pieņemts dalībvalsts tiesā, neatkarīgi no tā, ka šo nolēmumu sauc, tostarp lēmums par izmaksu vai izdevumu noteikšanu, ko veic tiesas amatpersona;
9)
“tiesas izlīgums” ir izlīgums, kas ir apstiprināts vai noslēgts dalībvalsts tiesā tiesvedības laikā;
10)
“publisks akts” ir dokuments, kas dalībvalstī ir oficiāli sastādīts vai reģistrēts kā publisks akts un kura autentiskums:
a)
attiecas uz publiskā akta parakstu un saturu; un
b)
kura autentiskumu ir apliecinājusi publiska iestāde vai cita iestāde, kas ir attiecīgi pilnvarota;
11)
“izcelsmes dalībvalsts” ir dalībvalsts, kurā ir izdots Apķīlāšanas rīkojums;
12)
“izpildes dalībvalsts” ir dalībvalsts, kurā tiek uzturēts apķīlājamais bankas konts;
13)
“informācijas iestāde” ir iestāde, kuru dalībvalsts ir norādījusi kā kompetentu nepieciešamās informācijas iegūšanai par parādnieka kontu vai kontiem saskaņā ar 14. pantu;
14)
“kompetentā iestāde” ir iestāde vai iestādes, kuru dalībvalsts ir norādījusi kā kompetentu Apķīlāšanas rīkojuma, saņemšanai, pārsūtīšanai vai izsniegšanai saskaņā ar 10. panta 2. punktu, 23. panta 3., 5. un 6. punktu, 25. panta 3. punktu, 27. panta 2. punktu, 28. panta 3. punktu un 36. panta 5. punkta otro daļu;
15)
“domicils” ir domicils, kā tas noteikts saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (12) 62. un 63. pantu.
2. NODAĻA
PROCEDŪRA APĶĪLĀŠANAS RĪKOJUMA IEGŪŠANAI
5. pants
Pieejamība
Apķīlāšanas rīkojums kreditoram ir pieejams šādās situācijās:
a)
pirms kreditors pret parādnieku kādā dalībvalstī uzsāk tiesvedību pēc būtības vai jebkurā tādas tiesvedības stadijā līdz brīdim, kad ir izdots nolēmums vai ir apstiprināts vai noslēgts tiesas izlīgums;
b)
pēc tam, kad kreditors ir dalībvalstī ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, kurā parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu.
6. pants
Jurisdikcija
1. Gadījumos, kad kreditors vēl nav ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, jurisdikcija izdot Apķīlāšanas rīkojumu ir tās dalībvalsts tiesām, kurām ir jurisdikcija spriest pēc būtības saskaņā ar attiecīgajiem noteikumiem par piemērojamo jurisdikciju.
2. Neatkarīgi no 1. punkta, ja parādnieks ir patērētājs, kurš noslēdzis līgumu ar kreditoru mērķim, kuru var uzskatīt par nesaistītu ar parādnieka nodarbošanos vai profesiju, jurisdikcija izdot Apķīlāšanas rīkojumu, ar kuru paredzēts nodrošināt prasījumu attiecībā uz minēto līgumu, ir vienīgi tās dalībvalsts tiesām, kurā ir parādnieka domicils.
3. Gadījumos, kad kreditors jau ir ieguvis nolēmumu vai tiesas izlīgumu, jurisdikcija izdot Apķīlāšanas rīkojumu par prasījumu, kas norādīts nolēmumā vai tiesas izlīgumā, ir tās dalībvalsts tiesām, kurās ir pieņemts nolēmums vai apstiprināts vai noslēgts tiesas izlīgums.
4. Gadījumos, kad kreditors ir ieguvis publisku aktu, jurisdikcija izdot Apķīlāšanas rīkojumu par prasījumu, kas norādīts minētajā aktā, ir tiesām, kas šim nolūkam norādītas dalībvalstī, kurā minētais akts ir sastādīts.
7. pants
Apķīlāšanas rīkojuma izdošanas nosacījumi
1. Tiesa izdod Apķīlāšanas rīkojumu, ja kreditors ir iesniedzis pietiekamus pierādījumus, lai tiesa varētu pārliecināties, ka ir steidzami vajadzīgs aizsardzības pasākums Apķīlāšanas rīkojuma veidā, jo bez šāda pasākuma pastāv reāls risks, ka kreditora prasījuma pret parādnieku turpmāka izpilde tiks kavēta vai padarīta būtiski sarežģītāka.
2. Gadījumos, kad kreditors vēl nav dalībvalstī ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, ar kuru parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu, kreditors iesniedz arī pietiekamus pierādījumus, lai tiesa varētu pārliecināties, ka viņa prasījums pēc būtības pret parādnieku varētu tikt apmierināts.
8. pants
Pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu
1. Pieteikumus par Apķīlāšanas rīkojumu iesniedz, izmantojot veidlapu, kas izveidota saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru.
2. Pieteikumā iekļauj šādu informāciju:
a)
tās tiesas nosaukums un adrese, kurā pieteikums ir iesniegts;
b)
ziņas par kreditoru: vārds (nosaukums) un kontaktinformācija, un attiecīgā gadījumā - kreditora pārstāvja vārds (nosaukums) un kontaktinformācija, un:
i)
ja kreditors ir fiziska persona - viņa dzimšanas datums un, ja piemērojams un pieejams, viņa identifikācijas vai pases numurs; vai
ii)
ja kreditors ir juridiska persona vai jebkura cita vienība, kam ir tiesībspēja un rīcībspēja iesūdzēt vai tikt iesūdzētai tiesā saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, - tās dibināšanas, izveides vai reģistrācijas dalībvalsts un tās identifikācijas vai reģistrācijas numurs vai, ja tāda numura nav, tās dibināšanas, izveides vai reģistrācijas datums un vieta;
c)
ziņas par parādnieku: vārds (nosaukums) un kontaktinformācija, un attiecīgā gadījumā - parādnieka pārstāvja vārds (nosaukums) un kontaktinformācija, un, ja pieejami:
i)
ja parādnieks ir fiziska persona - viņa dzimšanas datums un identifikācijas vai pases numurs; vai
ii)
ja parādnieks ir juridiska persona vai jebkura cita vienība, kam ir tiesībspēja un rīcībspēja iesūdzēt vai tikt iesūdzētai tiesā saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, - tās dibināšanas, izveides vai reģistrācijas dalībvalsts un tās identifikācijas vai reģistrācijas numurs vai, ja tāda numura nav, tās dibināšanas, izveides vai reģistrācijas datums un vieta;
d)
numurs, ar ko var identificēt banku, piemēram, tās IBAN vai BIC, un/vai nosaukums un adrese bankai, kurā parādnieks tur vienu vai vairākus apķīlājamos kontus;
e)
ja pieejams, apķīlājamā konta vai kontu numurs un tādā gadījumā - norāde par to, vai būtu jāapķīlā vēl kādi citi konti, ko parādnieks tur tajā pašā bankā;
f)
ja nevar sniegt informāciju, kas prasīta d) apakšpunktā, paziņojums, ar ko apliecina, ka ir iesniegts lūgums, lai saņemtu kontu informāciju saskaņā ar 14. pantu, ja šāds lūgums ir iespējams, un norāde par iemesliem, kāpēc kreditors uzskata, ka parādnieks tur vienu vai vairākus kontus bankā konkrētā dalībvalstī;
g)
summa, par kuru prasa Apķīlāšanas rīkojumu:
i)
ja kreditors vēl nav ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, pamatprasījuma summa vai tās daļa un jebkādu procentu summa, kas piedzenama saskaņā ar 15. pantu;
ii)
ja kreditors jau ir ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, pamatprasījuma summa, kā noteikts nolēmumā, tiesas izlīgumā vai publiskā aktā, vai tās daļa un jebkādu procentu summa un izmaksas, kas piedzenamas saskaņā ar 15. pantu;
h)
ja kreditors vēl nav ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu:
i)
apraksts par visiem attiecīgajiem elementiem, kas pamato tās tiesas jurisdikciju, kurā ir iesniegts pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu;
ii)
apraksts par visiem attiecīgajiem apstākļiem, uz ko atsaucas, lai pamatotu prasījumu, un attiecīgā gadījumā - par prasītajiem procentiem;
iii)
paziņojums par to, vai kreditors jau ir uzsācis pret parādnieku tiesvedību pēc būtības;
i)
ja kreditors jau ir ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, paziņojums par to, ka nolēmums, tiesas izlīgums vai publiskais akts vēl nav izpildīts, vai, ja tas ir daļēji izpildīts, norāde par neizpildes apjomu;
j)
apraksts par visiem attiecīgajiem apstākļiem, kas pamato Apķīlāšanas rīkojuma izdošanu, kā prasīts 7. panta 1. punktā;
k)
attiecīgā gadījumā norāde par iemesliem, kādēļ kreditors uzskata, ka viņš būtu jāatbrīvo no nodrošinājuma sniegšanas atbilstīgi 12. pantam;
l)
pierādījumu saraksts, ko iesniedz kreditors;
m)
paziņojums, kas paredzēts 16. pantā, par to, vai kreditors ir iesniedzis citās tiesās vai iestādēs pieteikumu par līdzvērtīgu valsts rīkojumu, vai arī, vai tāds rīkojums jau ir ticis iegūts vai atteikts, un, ja iegūts, tad kādā apjomā tas ir īstenots;
n)
fakultatīva norāde par kreditora bankas kontu, kurā parādnieks var brīvprātīgi veikt jebkuras prasījuma iemaksas;
o)
paziņojums par to, ka informācija, ko kreditors sniedzis pieteikumā, ciktāl viņam zināms, ir patiesa un pilnīga un ka kreditors apzinās, ka jebkāda apzināti nepatiesas vai nepilnīgas informācijas sniegšana var izraisīt juridiskas sekas saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā pieteikums ir iesniegts, vai 13. pantā minēto atbildību.
3. Pieteikumam pievieno visus attiecīgos apliecinošos dokumentus un, ja kreditors jau ir ieguvis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, nolēmuma, tiesas izlīguma vai publiska akta kopiju, kas atbilst nepieciešamajiem nosacījumiem, lai noteiktu tā autentiskumu.
4. Pieteikumu un apliecinošos dokumentus var iesniegt, izmantojot jebkādus saziņas līdzekļus, tostarp elektroniskos, kas atļauti saskaņā ar tās dalībvalsts procesuālajiem noteikumiem, kurā pieteikums ir iesniegts.
9. pants
Pierādījumu iegūšana
1. Tiesa pieņem savu lēmumu ar rakstisku procedūru, pamatojoties uz informāciju un pierādījumiem, ko kreditors sniedzis savā pieteikumā vai ar savu pieteikumu. Ja tiesa uzskata, ka sniegtie pierādījumi ir nepietiekami, tā var, ja tas atļauts valsts tiesību aktos, lūgt kreditoram sniegt papildu dokumentārus pierādījumus.
2. Neatkarīgi no 1. punkta un ievērojot 11. pantu, un ar noteikumu, ka tas nepamatoti nekavē tiesvedību, tiesa var izmantot arī jebkuru citu piemērotu metodi pierādījumu iegūšanai, kas ir pieejama saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, piemēram, kreditora vai viņa liecinieka(-u) uzklausīšanu tiesas sēdē, tostarp izmantojot videokonferenci vai citas saziņas tehnoloģijas.
10. pants
Tiesvedības pēc lietas būtības uzsākšana
1. Ja kreditors pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu ir iesniedzis, pirms ir uzsākta tiesvedība pēc būtības, viņš šādu tiesvedību uzsāk un iesniedz šādas uzsākšanas pierādījumu tiesai, kurā iesniegts pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu, 30 dienu laikā no datuma, kad viņš iesniedza pieteikumu, vai 14 dienu laikā no Rīkojuma izdošanas, atkarībā no tā, kurš datums ir vēlāk. Tiesa pēc parādnieka lūguma var arī pagarināt minēto termiņu, piemēram, lai ļautu pusēm nokārtot prasījumu, un attiecīgi informē abas puses.
2. Ja tiesa nav saņēmusi pierādījumu par tiesvedības sākšanu 1. punktā noteiktajā termiņā, Apķīlāšanas rīkojumu atsauc vai tas izbeidzas, un par to attiecīgi informē puses.
Ja tiesa, kas izdevusi Rīkojumu, atrodas izpildes dalībvalstī, Rīkojuma atsaukumu vai izpildes izbeigšanu minētajā dalībvalstī veic saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem.
Ja Rīkojuma atsaukums vai izpildes izbeigšana ir jāīsteno dalībvalstī, kas nav izcelsmes dalībvalsts, tiesa atsauc Apķīlāšanas rīkojumu, izmantojot atsaukuma veidlapu, kas izveidota ar īstenošanas aktiem saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru, un atbilstīgi 29. pantam nosūta atsaukuma veidlapu izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei. Minētā iestāde veic vajadzīgos pasākumus, attiecīgā gadījumā piemērojot 23. pantu, lai panāktu, ka tiek īstenots atsaukums vai izpildes izbeigšana.
3. Šā panta 1. punkta piemērošanas nolūkos tiesvedību pēc būtības uzskata par uzsāktu:
a)
laikā, kad dokuments, ar ko uzsākta tiesvedība, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, ar noteikumu, ka kreditors pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai nodrošinātu dokumentu izsniegšanu parādniekam; vai
b)
ja dokuments ir jāizsniedz pirms iesniegšanas tiesā - laikā, kad to saņem iestāde, kas ir atbildīga par dokumentu izsniegšanu, ar noteikumu, ka kreditors pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai nodrošinātu dokumenta iesniegšanu tiesā.
Par izsniegšanu atbildīgā iestāde, kas minēta pirmās daļas b) apakšpunktā, ir pirmā iestāde, kas saņem izsniedzamos dokumentus.
11. pants
Ex parte procedūra
Parādniekam par pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu nepaziņo, un viņu pirms Rīkojuma izdošanas neuzklausa.
12. pants
Nodrošinājums, ko sniedz kreditors
1. Pirms Apķīlāšanas rīkojuma izdošanas, gadījumā, ja kreditors vēl nav saņēmis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, tiesa prasa kreditoram sniegt nodrošinājumu par summu, kura ir pietiekama, lai novērstu šajā regulā paredzētās procedūras ļaunprātīgu izmantošanu un garantētu jebkādu zaudējumu atlīdzību, kas radušies parādniekam Rīkojuma dēļ, ciktāl kreditors ir atbildīgs par šādiem zaudējumiem saskaņā ar 13. pantu.
Izņēmuma kārtā tiesa var atteikties no šīs prasības, ja tā uzskata, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, šāds nodrošinājums ir nepiemērots.
2. Ja kreditors jau ir saņēmis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, tiesa var pirms Rīkojuma izdošanas prasīt, lai kreditors sniegtu 1. punkta pirmajā daļā minēto nodrošinājumu, ja tā, ņemot vērā lietas apstākļus, to uzskata par vajadzīgu un piemērotu.
3. Ja tiesa saskaņā ar šo pantu prasa nodrošinājuma sniegšanu, tā informē kreditoru par prasīto summu un par nodrošinājuma veidiem, kas ir pieņemami saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tiesa atrodas. Tiesa informē kreditoru, ka tā izdos Apķīlāšanas rīkojumu, tiklīdz būs sniegts nodrošinājums saskaņā ar minētajām prasībām.
13. pants
Kreditora atbildība
1. Kreditoram ir pienākums atlīdzināt jebkādus zaudējumus, ko parādniekam kreditora vainas dēļ ir radījis Apķīlāšanas rīkojums. Pierādīšanas pienākums gulstas uz parādnieku.
2. Šādos gadījumos tiek uzskatīts, ka vainīgs ir kreditors, ja vien viņš nepierāda pretējo:
a)
ja Rīkojums ir atsaukts tādēļ, ka kreditors nav uzsācis tiesvedību pēc lietas būtības, ja vien šī kavēšanās nav notikusi tāpēc, ka parādnieks ir veicis maksājumu saistībā ar prasījumu, vai pušu cita veida izlīguma rezultātā;
b)
ja kreditors nav lūdzis atbrīvot pārmērīgi apķīlātās summas, kā paredzēts 27. pantā;
c)
ja vēlāk tiek konstatēts, ka Rīkojuma izdošana nebija pamatota vai tā bija pamatota, tikai mazākā apmērā, tādēļ, ka kreditors nav izpildījis 16. pantā paredzētos pienākumus; vai
d)
ja Rīkojums ir atsaukts vai tā izpilde ir izbeigta tādēļ, ka kreditors nav izpildījis savus pienākumus saskaņā ar šo regulu attiecībā uz dokumentu izsniegšanu vai tulkošanu vai attiecībā uz dokumentu neizsniegšanas vai netulkošanas vēršanu par labu.
3. Neatkarīgi no 1. punkta noteikumiem dalībvalstis savos tiesību aktos var saglabāt vai ieviest citus atbildības pamatus vai veidus vai noteikumus par pierādīšanas pienākumu. Visus citus aspektus, kas saistīti ar kreditora atbildību pret parādnieku un kas nav konkrēti izskatīti 1. vai 2. punktā, reglamentē valsts tiesību akti.
4. Attiecībā uz kreditora atbildību piemēro izpildes dalībvalsts tiesību aktus.
Ja konti ir apķīlāti vairāk nekā vienā dalībvalstī, attiecībā uz kreditora atbildību piemēro tās izpildes dalībvalsts tiesību aktus,
a)
kurā ir parādnieka pastāvīgā mītnesvieta, kā definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (13) 23. pantā, vai, ja tas nav iespējams;
b)
kurai ir visciešākā saikne ar lietu.
5. Šis pants neskar jautājumu par kreditora iespējamo atbildību pret banku vai jebkuru trešo personu.
14. pants
Lūgums, lai iegūtu informāciju par kontu
1. Ja kreditors dalībvalstī ir ieguvis izpildāmu nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, ar kuru parādniekam liek maksāt kreditora prasījumu, un kreditoram ir pamats uzskatīt, ka parādniekam ir viens vai vairāki konti bankā kādā konkrētā dalībvalstī, bet viņš nezina nedz bankas nosaukumu un/vai adresi, nedz arī IBAN, BIC vai kādu citu bankas numuru, ar ko varētu identificēt banku, kreditors var lūgt tiesu, kurā ir iesniegts pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu, lai tā lūdz izpildes dalībvalsts informācijas iestādi iegūt informāciju, kas vajadzīga, lai varētu identificēt banku vai bankas un parādnieka kontu vai kontus.
Neatkarīgi no šā punkta pirmās daļas kreditors var iesniegt minētajā daļā minēto lūgumu, ja nolēmums, tiesas izlīgums vai publisks akts, ko ir saņēmis kreditors, vēl nav izpildāms un apķīlājamā summa ir būtiska, ņemot vērā attiecīgos apstākļus, un kreditors ir sniedzis pietiekamus pierādījumus, lai pārliecinātu tiesu, ka informācija par kontu ir steidzami nepieciešama, jo pastāv risks, ka bez šādas informācijas kreditora prasījuma pret parādnieku turpmāka izpilde varētu tikt apdraudēta un ka tādēļ būtiski varētu pasliktināties kreditora finansiālā situācija.
2. Kreditors 1. punktā minēto lūgumu iesniedz kopā ar pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu. Kreditors pamato, kādēļ viņš uzskata, ka parādniekam ir viens vai vairāki konti bankā kādā konkrētā dalībvalstī, un sniedz visu attiecīgo viņam pieejamo informāciju par parādnieku un apķīlājamo kontu vai kontiem. Ja tiesa, kurā iesniegts pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu, uzskata, ka kreditora lūgums nav pietiekami pamatots, tā šo lūgumu noraida.
3. Ja tiesa ir pārliecinājusies, ka kreditora lūgums ir pienācīgi pamatots un ir izpildīti visi nosacījumi un prasības, lai izdotu Apķīlāšanas rīkojumu, izņemot informācijas prasību, kas izklāstīta 8. panta 2. punkta d) apakšpunktā, un, atbilstīgā gadījumā, prasību par nodrošinājumu saskaņā ar 12. pantu, tiesa pārsūta lūgumu attiecībā uz informāciju izpildes dalībvalsts informācijas iestādei saskaņā ar 29. pantu.
4. Lai iegūtu 1. punktā minēto informāciju, izpildes dalībvalsts informācijas iestāde izmanto vienu no metodēm, kas pieejama minētajā dalībvalstī saskaņā ar 5. punktu.
5. Katra dalībvalsts savos valsts tiesību aktos dara pieejamu vismaz vienu no šādām metodēm 1. punktā minētās informācijas iegūšanai:
a)
pienākums visām bankām dalībvalsts teritorijā pēc informācijas iestādes lūguma atklāt, vai parādniekam tajās ir bankas konts;
b)
tiesības informācijas iestādei piekļūt attiecīgajai informācijai, ja publiskas iestādes vai pārvaldes iestādes tur minēto informāciju reģistros vai citā veidā;
c)
iespēja, ka dalībvalsts tiesas var uzlikt parādniekam pienākumu atklāt, kurā bankā vai bankās dalībvalsts teritorijā viņš tur vienu vai vairākus kontus, ja tādu pienākumu papildina ar tiesas in personam rīkojumu, kas parādniekam aizliedz izņemt vai pārskaitīt finanšu līdzekļus, kuri tiek turēti viņa kontā vai kontos, līdz summai, kas jāapķīlā ar Apķīlāšanas rīkojumu; vai
d)
visas citas metodes, kas ir efektīvas un lietderīgas, lai iegūtu attiecīgo informāciju, ar noteikumu, ka tās nav nesamērīgi dārgas vai laikietilpīgas.
Neatkarīgi no metodes vai metodēm, ko dalībvalsts ir darījusi pieejamas, visas iestādes, kas iesaistītas informācijas iegūšanā, rīkojas steidzamā kārtā.
6. Tiklīdz izpildes dalībvalsts informācijas iestāde ir ieguvusi informāciju par kontu, tā to pārsūta tiesai, kura lūdza informāciju saskaņā ar 29. pantu.
7. Ja informācijas iestāde nespēj iegūt 1. punktā minēto informāciju, tā attiecīgi informē tiesu, kura lūdza informāciju. Ja konta informācijas nepieejamības rezultātā Apķīlāšanas rīkojuma piemērošanu pilnībā noraida, tiesa, kura lūdza informāciju, nekavējoties atbrīvo jebkādu nodrošinājumu, ko kreditors varētu būt sniedzis saskaņā ar 12. pantu.
8. Ja saskaņā ar šo pantu informācijas iestādei informāciju sniedz banka vai tai ir piešķirta piekļuve ar kontiem saistītai informācijai, ko publiskās iestādes vai pārvaldes iestādes tur reģistros, paziņojumu parādniekam par viņa personas datu atklāšanu atliek uz 30 dienām, lai novērstu iespēju, ka agrīna paziņošana parādniekam varētu apdraudēt Apķīlāšanas rīkojuma iedarbību.
15. pants
Procenti un izmaksas
1. Pēc kreditora lūguma Apķīlāšanas rīkojums ietver visus procentus, kas saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem uzkrāti par prasījumu līdz dienai, kurā izdots Rīkojums, ar noteikumu, ka procentu summa vai veids nav tāds, ko ietverot tiek pārkāptas prevalējošas imperatīvas normas saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem.
2. Ja kreditors jau ir saņēmis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, pēc kreditora lūguma Apķīlāšanas rīkojums ietver arī izmaksas par šāda nolēmuma, izlīguma vai akta iegūšanu, ciktāl ir noteikts, ka minētās izmaksas jāsedz parādniekam.
16. pants
Paralēli pieteikumi
1. Kreditors nedrīkst vairākās tiesās vienlaikus iesniegt paralēlus pieteikumus par Apķīlāšanas rīkojumu pret vienu un to pašu parādnieku, kura mērķis ir nodrošināt vienu un to pašu prasījumu.
2. Savā pieteikumā par Apķīlāšanas rīkojumu kreditors paziņo, vai viņš kādā citā tiesā vai iestādē ir iesniedzis pieteikumu par līdzvērtīgu valsts rīkojumu pret to pašu parādnieku, lai nodrošinātu to pašu prasījumu, vai jau ir ieguvis tādu rīkojumu. Viņš norāda arī visus pieteikumus par šādu rīkojumu, kuri ir noraidīti kā nepieņemami vai nepamatoti.
3. Ja kreditors Apķīlāšanas rīkojuma izdošanas procedūras laikā attiecībā uz to pašu parādnieku iegūst līdzvērtīgu valsts rīkojumu, kura mērķis ir nodrošināt to pašu prasījumu, viņš par to un par jebkuru turpmāku piešķirtā valsts rīkojuma īstenošanu nekavējoties informē tiesu. Viņš informē tiesu arī par visiem pieteikumiem par līdzvērtīgu valsts rīkojumu, kuri ir noraidīti kā nepieņemami vai nepamatoti.
4. Ja tiesa ir informēta, ka kreditors jau ir ieguvis līdzvērtīgu valsts rīkojumu, tā apsver, ņemot vērā visus lietas apstākļus, vai Apķīlāšanas rīkojuma pilnīga vai daļēja izdošana vēl joprojām ir piemērota.
17. pants
Lēmums attiecībā uz pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu
1. Tiesa, kurā ir iesniegts pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu, pārbauda, vai ir izpildīti šajā regulā noteiktie nosacījumi un prasības.
2. Tiesa par pieteikumu lemj nekavējoties, taču ne vēlāk kā pēc 18. pantā paredzēto termiņu beigām.
3. Ja kreditors nav sniedzis visu informāciju, kas prasīta 8. pantā, tiesa var sniegt kreditoram iespēju laikposmā, ko nosaka tiesa, papildināt vai labot pieteikumu, izņemot tad, ja pieteikums ir acīmredzami nepieņemams vai nepamatots. Ja minētajā laikposmā kreditors pieteikumu nepapildina vai neizlabo, pieteikumu noraida.
4. Apķīlāšanas rīkojumu izdod par summu, ko pamato pierādījumi, kas minēti 9. pantā, un kā nosaka attiecīgajam prasījumam piemērojamie tiesību akti, un tas attiecīgā gadījumā ietver procentus un/vai izmaksas saskaņā ar 15. pantu.
Rīkojumu nekādā gadījumā nevar izdot par summu, kas pārsniedz to, ko kreditors norādījis savā pieteikumā.
5. Par lēmumu attiecībā uz pieteikumu informē kreditoru saskaņā ar procedūru, kas paredzēta izcelsmes dalībvalsts tiesību aktos par līdzvērtīgu valsts rīkojumu izdošanu.
18. pants
Termiņi lēmumam attiecībā uz pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu
1. Ja kreditors vēl nav saņēmis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, tiesa izdod lēmumu līdz desmitās darbdienas beigām pēc tam, kad kreditors ir iesniedzis vai, attiecīgā gadījumā, papildinājis savu pieteikumu.
2. Ja kreditors jau ir saņēmis nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, tiesa izdod lēmumu līdz piektās darbdienas beigām pēc tam, kad kreditors ir iesniedzis vai, attiecīgā gadījumā, papildinājis savu pieteikumu.
3. Ja tiesa saskaņā ar 9. panta 2. punktu konstatē, ka ir vajadzīga kreditora un, atbilstīgā gadījumā, viņa liecinieka(-u) uzklausīšana tiesas sēdē, tiesa tiesas sēdi rīko nekavējoties un izdod lēmumu līdz piektās darbdienas beigām pēc tam, kad ir notikusi uzklausīšana.
4. Attiecībā uz 12. pantā minētajām situācijām termiņus, kas noteikti šā panta 1., 2. un 3. punktā, piemēro lēmumam, ar ko kreditoram prasa sniegt nodrošinājumu. Tiesa lēmumu attiecībā uz pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu izdod nekavējoties, tiklīdz kreditors ir sniedzis prasīto nodrošinājumu.
5. Neatkarīgi no šā panta 1., 2. un 3. punkta situācijās, kas ir minētas 14. pantā, tiesa izdod lēmumu nekavējoties pēc tās informācijas saņemšanas, kas minēta 14. panta 6. vai 7. punktā, ar noteikumu, ka līdz minētajam laikam kreditors ir sniedzis prasīto nodrošinājumu.
19. pants
Apķīlāšanas rīkojuma veidlapa un saturs
1. Apķīlāšanas rīkojumu izdod, izmantojot veidlapu, kas izveidota ar īstenošanas aktiem, kuri pieņemti saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru, un uz tā ir tiesas zīmogs, paraksts un/vai jebkāda cita tās autentifikācija. Veidlapa sastāv no divām daļām:
a)
A daļa, kurā iekļauta 2. punktā izklāstītā informācija, kas jāsniedz bankai, kreditoram un parādniekam; un
b)
B daļa, kurā iekļauta 3. punktā izklāstītā informācija, kas sniedzama kreditoram un parādniekam papildus 2. punktā izklāstītajai informācijai.
2. A daļā ir ietverta šāda informācija:
a)
tiesas nosaukums un adrese un lietas numurs;
b)
ziņas par kreditoru, kā norādīts 8. panta 2. punkta b) apakšpunktā;
c)
ziņas par parādnieku, kā norādīts 8. panta 2. punkta c) apakšpunktā;
d)
tās bankas nosaukums un adrese, kuru skar Rīkojums;
e)
ja kreditors pieteikumā ir norādījis parādnieka konta numuru, apķīlājamā konta vai kontu numurs un attiecīgā gadījumā - norāde par to, vai ir jāapķīlā vēl kādi citi konti, ko parādnieks tur tajā pašā bankā;
f)
attiecīgā gadījumā - norāde par to, ka jebkāda apķīlājamā konta numurs tika iegūts, izmantojot 14. pantā minēto lūgumu, un ka bankai, ja tas vajadzīgs saskaņā ar 24. panta 4. punkta otro daļu, attiecīgais numurs vai numuri jāiegūst no izpildes dalībvalsts informācijas iestādes;
g)
summa, kas apķīlājama ar Rīkojumu;
h)
norāde bankai īstenot Rīkojumu saskaņā ar 24. pantu;
i)
Rīkojuma izdošanas datums;
j)
ja kreditors pieteikumā ir norādījis konta numuru saskaņā ar 8. panta 2. punkta n) apakšpunktu, atļauja bankai atbilstīgi 24. panta 3. punktam, ja to lūdz parādnieks un ja tas ir atļauts izpildes dalībvalsts tiesību aktos, atbrīvot un pārskaitīt finanšu līdzekļus līdz summai, kas norādīta Apķīlāšanas rīkojumā, no apķīlātā konta uz kontu, ko kreditors ir norādījis savā pieteikumā;
k)
informācija par to, kur atrast veidlapas elektronisku versiju, ko izmantot paziņojumam saskaņā ar 25. pantu.
3. B daļā ir ietverta šāda informācija:
a)
apraksts par prasības priekšmetu un tiesas pamatojums Rīkojuma izdošanai;
b)
kreditora sniegtā nodrošinājuma summa, ja tāds ir;
c)
attiecīgā gadījumā termiņš, kurā ir jāuzsāk tiesvedība pēc būtības un šādas tiesvedības uzsākšana jāpierāda Rīkojumu izdodošajai tiesai;
d)
attiecīgā gadījumā norāde par to, kuri dokumenti ir jātulko saskaņā ar 49. panta 1. punkta otro teikumu;
e)
attiecīgā gadījumā norāde par to, ka kreditors ir atbildīgs par Rīkojuma izpildes uzsākšanu, un attiecīgi, ja piemērojams, norāde, ka kreditors ir atbildīgs par tā pārsūtīšanu izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei saskaņā ar 23. panta 3. punktu un par to, lai parādniekam sāk izsniegšanu saskaņā ar 28. panta 2., 3. un 4. punktu; un
f)
informācija par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas pieejami parādniekam.
4. Ja Apķīlāšanas rīkojums attiecas uz kontiem dažādās bankās, attiecībā uz katru banku aizpilda atsevišķu veidlapu (A daļu saskaņā ar 2. punktu). Tādā gadījumā veidlapā, kas paredzēta kreditoram un parādniekam (A un B daļa saskaņā ar, attiecīgi, 2. un 3. punktu), iekļauj sarakstu ar visām attiecīgajām bankām.
20. pants
Apķīlāšanas ilgums
Ar Apķīlāšanas rīkojumu apķīlātie finanšu līdzekļi paliek apķīlāti, kā paredzēts Rīkojumā vai jebkādā turpmākā minētā Rīkojuma grozījumā vai ierobežojumā saskaņā ar 4. nodaļu:
a)
līdz laikam, kad Rīkojums tiek atsaukts;
b)
līdz laikam, kad Rīkojuma izpilde ir izbeigta; vai
c)
līdz laikam, kad attiecībā uz finanšu līdzekļiem, kas apķīlāti ar Rīkojumu, stājas spēkā pasākums, lai izpildītu nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, ko kreditors ir ieguvis saistībā ar prasījumu, kura izpildi bija paredzēts nodrošināt ar Apķīlāšanas rīkojumu.
21. pants
Atteikuma izdot Apķīlāšanas rīkojumu pārsūdzēšana
1. Kreditoram ir tiesības pārsūdzēt jebkuru tiesas lēmumu, ar ko viņa pieteikums par Apķīlāšanas rīkojumu ir pilnībā vai daļēji noraidīts.
2. Tādu pārsūdzību iesniedz 30 dienu laikā no dienas, kurā kreditors ticis informēts par 1. punktā minēto lēmumu. To iesniedz tiesā, kuru attiecīgā dalībvalsts ir paziņojusi Komisijai saskaņā ar 50. panta 1. punkta d) apakšpunktu.
3. Ja Apķīlāšanas rīkojums ir bijis pilnībā atteikts, pārsūdzību izskata ex parte procedūrā, kā paredzēts 11. pantā.
3. NODAĻA
APĶĪLĀŠANAS RĪKOJUMA ATZĪŠANA, IZPILDĀMĪBA UN IZPILDE
22. pants
Atzīšana un izpildāmība
Apķīlāšanas rīkojums, kas izdots kādā dalībvalstī saskaņā ar šo regulu, tiek atzīts pārējās dalībvalstīs bez kādas īpašas procedūras un ir izpildāms pārējās dalībvalstīs bez vajadzības pēc izpildāmības pasludināšanas.
23. pants
Apķīlāšanas rīkojuma izpilde
1. Ņemot vērā šīs nodaļas noteikumus, Apķīlāšanas rīkojumu izpilda saskaņā ar procedūrām, ko piemēro līdzvērtīgu valsts rīkojumu izpildē izpildes dalībvalstī.
2. Visas Rīkojuma izpildē iesaistītās dalībvalstis rīkojas nekavējoties.
3. Ja Apķīlāšanas rīkojums ir izdots dalībvalstī, kas nav izpildes dalībvalsts, šā panta 1. punkta piemērošanas nolūkā Rīkojuma A daļu, kā norādīts 19. panta 2. punktā, un tukšu standarta veidlapu paziņojumam saskaņā ar 25. pantu pārsūta - atbilstīgi 29. pantam - izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei.
Pārsūtīšanu veic izdodošā tiesa vai kreditors - atkarībā no tā, kurš saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem ir atbildīgs par izpildes procedūras uzsākšanu.
4. Vajadzības gadījumā Rīkojumam pievieno tulkojumu vai transliterāciju izpildes dalībvalsts oficiālajā valodā vai, ja minētajā dalībvalstī ir vairākas oficiālās valodas, tās vietas oficiālajā valodā vai vienā no oficiālajām valodām, kurā Rīkojumu izpildīs. Šādu tulkojumu vai transliterāciju nodrošina tiesa, kas izdod Rīkojumu, izmantojot 19. pantā minētās standarta veidlapas atbilstošo valodas versiju.
5. Izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai Rīkojumu izpildītu atbilstīgi tās valsts tiesību aktiem.
6. Ja Apķīlāšanas rīkojums attiecas uz vairāk nekā vienu banku vienā un tajā pašā dalībvalstī vai dažādās dalībvalstīs, attiecīgās izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei nosūta atsevišķu veidlapu attiecībā uz katru banku, kā noteikts 19. panta 4. punktā.
24. pants
Apķīlāšanas rīkojuma īstenošana
1. Banka, kurai ir adresēts Apķīlāšanas rīkojums, nekavējoties īsteno Rīkojumu pēc tā saņemšanas vai, ja tā ir paredzēts izpildes dalībvalsts tiesību aktos, pēc tam, kad ir saņemta attiecīga norāde īstenot Rīkojumu.
2. Lai īstenotu Apķīlāšanas rīkojumu, banka, ņemot vērā 31. panta noteikumus, apķīlā Rīkojumā noteikto summu, vai nu
a)
nodrošinot, ka minēto summu nepārskaita vai neizņem no konta vai kontiem, kas norādīti Rīkojumā vai kas ir identificēti saskaņā ar 4. punktu; vai
b)
ja tā ir paredzēts valsts tiesību aktos, pārskaitot minēto summu uz kontu, kas ir paredzēts apķīlāšanas mērķiem.
Uz galīgo apķīlāto summu var attiekties tādu darījumu nokārtošana, kuri brīdī, kad banka saņem Rīkojumu vai attiecīgu norādi, vēl nav pabeigti. Tomēr šādus nepabeigtus darījumus var ņemt vērā tikai tad, ja tos nokārto, pirms banka izdod paziņojumu saskaņā ar 25. pantu līdz 25. panta 1. punktā paredzētajiem termiņiem.
3. Neatkarīgi no 2. punkta a) apakšpunkta banka pēc parādnieka lūguma tiek pilnvarota atbrīvot apķīlātos finanšu līdzekļus un minētos finanšu līdzekļus pārskaitīt Rīkojumā norādītajā kreditora kontā, lai apmaksātu kreditora prasījumu, ja ir izpildīti visi turpmāk minētie nosacījumi:
a)
šāda bankas atļauja ir konkrēti norādīta Rīkojumā saskaņā ar 19. panta 2. punkta j) apakšpunktu, un
b)
šāda atbrīvošana un pārskaitīšana ir atļauta saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem; un
c)
saistībā ar attiecīgo kontu nepastāv konkurējoši rīkojumi.
4. Ja Apķīlāšanas rīkojumā nav norādīts parādnieka bankas konta vai kontu numurs vai numuri, bet tikai minēts parādnieka vārds (nosaukums) un citas ar parādnieku saistītas sīkākas ziņas, banka vai cita par Rīkojuma izpildi atbildīga vienība identificē kontu vai kontus, ko parādnieks tur Rīkojumā minētajā bankā.
Ja, pamatojoties uz Rīkojumā sniegto informāciju, bankai vai citai vienībai nav iespējams pilnīgi droši identificēt parādnieka kontu, banka:
a)
gadījumā, kad saskaņā ar 19. panta 2. punkta f) apakšpunktu Rīkojumā ir norādīts, ka apķīlājamā konta vai kontu numurs vai numuri tika iegūts/iegūti, iesniedzot lūgumu atbilstīgi 14. pantam, iegūst minēto numuru vai numurus no izpildes dalībvalsts informācijas iestādes; un
b)
visos citos gadījumos Rīkojumu neīsteno.
5. Tādus finanšu līdzekļus, kurus tur kontā vai kontos, kas minēti 2. punkta a) apakšpunktā, un kuri pārsniedz Apķīlāšanas rīkojumā norādīto summu, Rīkojuma īstenošana neskar.
6. Ja Apķīlāšanas rīkojuma īstenošanas brīdī 2. punkta a) apakšpunktā minētajā kontā vai kontos turētie finanšu līdzekļi nav pietiekami, lai apķīlātu Rīkojumā norādīto pilno summu, Rīkojumu īsteno tikai par kontā vai kontos pieejamo summu.
7. Ja Apķīlāšanas rīkojums attiecas uz vairākiem kontiem, kurus parādnieks tur vienā un tajā pašā bankā, un minētajos kontos esošie finanšu līdzekļi pārsniedz Rīkojumā norādīto summu, Rīkojums tiek īstenots šādā prioritārā kārtībā:
a)
krājkonti vienīgi uz parādnieka vārda;
b)
norēķinu konti vienīgi uz parādnieka vārda;
c)
kopīgi krājkonti, ievērojot 30. pantu;
d)
kopīgi norēķinu konti, ievērojot 30. pantu.
8. Ja 2. punkta a) apakšpunktā minētajā kontā vai kontos turēto finanšu līdzekļu valūta nav tā pati, kurā ir izdots Apķīlāšanas rīkojums, banka Rīkojumā noteikto summu konvertē finanšu līdzekļu valūtā, izmantojot Eiropas Centrālās bankas ārvalstu valūtas maiņas atsauces kursu vai izpildes dalībvalsts centrālās bankas valūtas maiņas kursu, kas Rīkojuma īstenošanas dienā un brīdī tiek lietots minētās valūtas pārdošanai, un attiecīgo summu apķīlā finanšu līdzekļu valūtā.
25. pants
Paziņojums par finanšu līdzekļu apķīlāšanu
1. Līdz trešās darbdienas beigām pēc Apķīlāšanas rīkojuma īstenošanas banka vai cita vienība, kas izpildes dalībvalstī ir atbildīga par Rīkojuma izpildi, izdod paziņojumu, izmantojot paziņojuma veidlapu, kas izveidota ar īstenošanas aktiem, kuri pieņemti saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru, norādot, vai un kādā apmērā finanšu līdzekļi parādnieka kontā vai kontos ir apķīlāti, un ja tā ir, norādot, kurā datumā Rīkojums tika īstenots. Ja ārkārtas apstākļos bankai vai citai vienībai nav iespējams izdot paziņojumu trīs darbdienu laikā, tā paziņojumu izdod pēc iespējas drīzāk, bet ne vēlāk kā līdz astotās darbdienas beigām pēc Rīkojuma īstenošanas.
Paziņojumu saskaņā ar 2. un 3. punktu nosūta bez kavēšanās.
2. Ja Rīkojums ir izdots izpildes dalībvalstī, banka vai cita par Rīkojuma izpildi atbildīga vienība saskaņā ar 29. pantu nosūta paziņojumu izdodošajai tiesai un - ar ierakstītu sūtījumu, ko apliecina ar apstiprinājumu par saņemšanu, vai izmantojot līdzvērtīgus elektroniskus līdzekļus, - kreditoram.
3. Ja Rīkojums ir izdots dalībvalstī, kas nav izpildes dalībvalsts, paziņojumu saskaņā ar 29. pantu pārsūta izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, ja vien tā pati iestāde to nav izdevusi.
Līdz pirmās darbdienas beigām pēc paziņojuma saņemšanas vai izdošanas minētā iestāde saskaņā ar 29. pantu pārsūta paziņojumu izdodošajai tiesai un - ar ierakstītu sūtījumu, ko apliecina ar apstiprinājumu par saņemšanu, vai izmantojot līdzvērtīgus elektroniskus līdzekļus, - kreditoram.
4. Banka vai cita par Apķīlāšanas rīkojuma izpildi atbildīgā vienība pēc parādnieka lūguma parādniekam dara zināmu Rīkojumā ietverto informāciju. Banka vai vienība tā var rīkoties arī tad, ja šāds lūgums nav saņemts.
26. pants
Bankas atbildība
Jebkādu bankas atbildību par to, ka tā nav pildījusi šajā regulā noteiktos pienākumus, nosaka izpildes dalībvalsts tiesību akti.
27. pants
Kreditora pienākums lūgt atbrīvot pārmērīgi apķīlātas summas
1. Kreditoram ir pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai panāktu jebkādas summas atbrīvošanu, kas pēc Apķīlāšanas rīkojuma īstenošanas pārsniedz Apķīlāšanas rīkojumā norādīto summu,
a)
ja Rīkojums attiecas uz vairākiem kontiem vienā un tajā pašā dalībvalstī vai dažādās dalībvalstīs, vai
b)
ja Rīkojums ir izdots pēc viena vai vairāku līdzvērtīgu valsts rīkojumu īstenošanas attiecībā uz pašu parādnieku un ar mērķi nodrošināt to pašu prasījumu.
2. Līdz trešās darbdienas beigām pēc tam, kad ir saņemts jebkurš paziņojums saskaņā ar 25. pantu, kas uzrāda tādu pārmērīgu apķīlāšanu, kreditors, izmantojot ātrākos iespējamos līdzekļus un izmantojot veidlapu, ar ko lūdz atbrīvot pārmērīgi apķīlātas summas un kas izveidota ar īstenošanas aktiem, kuri pieņemti saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru, iesniedz lūgumu par atbrīvošanu tās izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, kurā ir notikusi pārmērīga apķīlāšana.
Pēc lūguma saņemšanas minētā iestāde nekavējoties dod attiecīgajai bankai norādi atbrīvot pārmērīgi apķīlātās summas. Apgrieztā prioritārā kārtībā attiecīgi piemēro 24. panta 7. punktu.
3. Šis pants neliedz dalībvalstij tās tiesību aktos paredzēt, ka pārmērīgi apķīlātu finanšu līdzekļu atbrīvošana no jebkādiem tās teritorijā uzturētiem kontiem minētās dalībvalsts kompetentajai izpildes iestādei jāsāk pēc savas iniciatīvas.
28. pants
Izsniegšana parādniekam
1. Apķīlāšanas rīkojumu, pārējos šā panta 5. punktā minētos dokumentus un saskaņā ar 25. pantu iesniedzamo paziņojumu parādniekam izsniedz saskaņā ar šo pantu.
2. Ja parādnieka domicils ir izcelsmes dalībvalstī, izsniegšanu veic saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem. Izdodošā tiesa vai kreditors - atkarībā no tā, kurš izcelsmes dalībvalstī ir atbildīgs par izsniegšanas sākšanu, - izsniegšanu sāk līdz trešās darbdienas beigām pēc dienas, kad ir saņemts saskaņā ar 25. pantu iesniedzamais paziņojums, kurā ir norādīts, ka summas ir apķīlātas.
3. Ja parādnieka domicils ir dalībvalstī, kas nav izcelsmes dalībvalsts, izdodošā tiesa vai kreditors - atkarībā no tā, kurš izcelsmes dalībvalstī ir atbildīgs par izsniegšanas sākšanu, - līdz trešās darbdienas beigām pēc dienas, kad ir saņemts saskaņā ar 25. pantu iesniedzamais paziņojums, kurā ir norādīts, ka summas ir apķīlātas, šā panta 1. punktā minētos dokumentus saskaņā ar 29. pantu pārsūta tās dalībvalsts kompetentajai iestādei, kurā ir parādnieka domicils. Minētā iestāde bez kavēšanās veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā ir parādnieka domicils, nodrošinātu izsniegšanu parādniekam.
Ja dalībvalsts, kurā ir parādnieka domicils, ir vienīgā izpildes dalībvalsts, šā panta 5. punktā minētos dokumentus minētās dalībvalsts kompetentajai iestādei nosūta tad, kad saskaņā ar 23. panta 3. punktu tiek nosūtīts Rīkojums. Šādā gadījumā minētā kompetentā iestāde līdz trešās darbdienas beigām pēc dienas, kad ir saņemts vai izdots 25. pantā paredzētais paziņojums, kurā ir apliecināts, ka summas ir apķīlātas, sāk visu šā panta 1. punktā minēto dokumentu izsniegšanu.
Kompetentā iestāde informē izdodošo tiesu vai kreditoru -atkarībā no tā, kurš nosūtīja izsniedzamos dokumentus, - par parādniekam veiktas izsniegšanas iznākumu.
4. Ja parādnieka domicils ir trešā valstī, dokumentu izsniegšanu veic atbilstīgi noteikumiem par dokumentu starptautisku izsniegšanu, kas piemērojami izcelsmes dalībvalstī.
5. Parādniekam izsniedz šādus dokumentus, un tiem vajadzības gadījumā pievieno tulkojumu vai transliterāciju, kā paredzēts 49. panta 1. punktā:
a)
Apķīlāšanas rīkojumu, izmantojot 19. panta 2. un 3. punktā minētās veidlapas A un B daļu;
b)
pieteikumu par Apķīlāšanas rīkojumu, kuru kreditors ir iesniedzis tiesai;
c)
visu to dokumentu kopijas, ko kreditors iesniedzis tiesai, lai iegūtu Rīkojumu.
6. Ja Apķīlāšanas rīkojums attiecas uz vairāk nekā vienu banku, saskaņā ar šo pantu parādniekam izsniedz vienīgi pirmo paziņojumu, kurš sniegts saskaņā ar 25. pantu un kurā ir norādes par summu apķīlāšanu. Parādniekam nekavējoties paziņo par visiem turpmākiem saskaņā ar 25. pantu iesniegtiem paziņojumiem.
29. pants
Dokumentu pārsūtīšana
1. Ja šajā regulā saskaņā ar šo pantu ir paredzēta dokumentu pārsūtīšana, to var veikt, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, ar noteikumu, ka saņemtā dokumenta saturs ir patiess un atbilst nosūtītā dokumenta saturam un visa tajā esošā informācija ir viegli salasāma.
2. Tiesa vai iestāde, kas saskaņā ar šā panta 1. punktu saņēma dokumentus, līdz tās darbdienas beigām, kas seko pēc saņemšanas dienas, nosūta iestādei, kreditoram vai bankai, kas pārsūtīja dokumentus, saņemšanas apstiprinājumu, izmantojot ātrākos iespējamos pārsūtīšanas līdzekļus un standarta veidlapu, kas izveidota ar īstenošanas aktiem, kuri pieņemti saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru.
30. pants
Kopīgu kontu un nominālo kontu apķīlāšana
Kontos turētus finanšu līdzekļus, kurus saskaņā ar bankas dokumentiem netur tikai parādnieks vien vai kurus parādnieka vārdā tur trešā persona vai kurus parādnieks tur trešās personas vārdā, var apķīlāt saskaņā ar šo regulu tikai apmērā, līdz kuram tie var būt apķīlājami saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem.
31. pants
Summas, ko atbrīvo no apķīlāšanas
1. Summas, kuras ir atbrīvotas no apķīlāšanas saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem, ir atbrīvotas no apķīlāšanas saskaņā ar šo regulu.
2. Ja saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem 1. punktā minētās summas ir atbrīvotas no apķīlāšanas bez parādnieka lūguma, struktūra, kas minētajā dalībvalstī ir atbildīga par šādu summu atbrīvošanu, pēc savas iniciatīvas attiecīgās summas atbrīvo no apķīlāšanas.
3. Ja saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem šā panta 1. punktā minētās summas atbrīvo no apķīlāšanas pēc parādnieka lūguma, minētās summas no apķīlāšanas atbrīvo pēc parādnieka pieteikuma, kā paredzēts 34. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
32. pants
Apķīlāšanas rīkojuma prioritātes kārtība
Apķīlāšanas rīkojumam ir tāda pati prioritātes kārtība, ja tāda pastāv, kā līdzvērtīgam valsts rīkojumam izpildes dalībvalstī.
4. NODAĻA
TIESISKĀS AIZSARDZĪBAS LĪDZEKĻI
33. pants
Parādnieka tiesiskās aizsardzības līdzekļi pret Apķīlāšanas rīkojumu
1. Pēc parādnieka pieteikuma izcelsmes dalībvalsts kompetentajā tiesā Apķīlāšanas rīkojumu atsauc vai vajadzības gadījumā groza, pamatojoties uz to, ka:
a)
nav izpildīti šajā regulā izklāstītie nosacījumi vai prasības;
b)
Rīkojumu, paziņojumu saskaņā ar 25. pantu un/vai pārējos dokumentus, kas minēti 28. panta 5. punktā, parādniekam neizsniedza 14 dienās pēc viņa konta vai kontu apķīlāšanas;
c)
dokumenti, kas parādniekam tika izsniegti saskaņā ar 28. pantu, neatbilda 49. panta 1. punktā izklāstītajām valodas prasībām;
d)
apķīlātās summas, kas pārsniedz Rīkojumā norādīto summu, nav atbrīvotas saskaņā ar 27. pantu;
e)
prasījums, kura izpildi kreditors centies nodrošināt ar Rīkojumu, ir samaksāts pilnībā vai daļēji; vai
f)
ar nolēmumu pēc būtības ir noraidīts prasījums, kura izpildi kreditors bija centies nodrošināt ar Rīkojumu; vai
g)
nolēmums pēc būtības vai tiesas izlīgums, vai publiskais akts, kura izpildi kreditors bija centies nodrošināt ar Rīkojumu, ir atcelts vai - atkarībā no gadījuma - anulēts.
2. Saņemot parādnieka pieteikumu, izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesa pārskata lēmumu par nodrošinājumu saskaņā ar 12. pantu, pamatojoties uz to, ka minētā panta nosacījumi vai prasības nebija izpildītas.
Ja, pamatojoties uz šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli, tiesa prasa kreditoram sniegt nodrošinājumu vai papildu nodrošinājumu, attiecīgā gadījumā piemēro 12. panta 3. punkta pirmo teikumu un tiesa norāda, ka Apķīlāšanas rīkojumu atsauc vai groza, ja prasītais (papildu) nodrošinājums netiks sniegts tiesas norādītajā termiņā.
3. Tiesiskās aizsardzības līdzekli, par kuru iesniegts pieteikums saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu, piešķir, ja vien dokumentu neizsniegšana nav vērsta par labu 14 dienu laikā pēc tam, kad kreditors ir informēts par parādnieka pieteikumu par tiesiskās aizsardzības līdzekli saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu.
Ja vien neizsniegšana nav jau vērsta par labu, izmantojot citus līdzekļus, tad, lai izvērtētu, vai saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir vai nav jāpiešķir, neizsniegšanu kā par labu vērstu uzskata gadījumā,
a)
kad kreditors lūdz iestādei, kas saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem ir atbildīga par izsniegšanu, izsniegt dokumentus parādniekam; vai
b)
gadījumos, kad parādnieks savā pieteikumā par tiesiskās aizsardzības līdzekli ir norādījis, ka viņš piekrīt saņemt dokumentus izcelsmes dalībvalsts tiesā, un kreditors ir bijis atbildīgs par tulkojumu nodrošināšanu - ja kreditors minētajai tiesai pārsūta jebkādus tulkojumus, kas nepieciešami saskaņā ar 49. panta 1. punktu.
Iestāde, kas saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem ir atbildīga par izsniegšanu, pēc kreditora lūguma saskaņā ar šī punkta otrās daļas a) apakšpunktu bez kavēšanās izsniedz dokumentus parādniekam, ierakstītu sūtījumu, ko apliecina ar apstiprinājumu par saņemšanu, nosūtot uz adresi, ko parādnieks ir norādījis saskaņā ar šā panta 5. punktu.
Ja kreditors ir bijis atbildīgs par 28. pantā minēto dokumentu izsniegšanas sākšanu, dokumentu neizsniegšanu var vērst par labu vienīgi tad, ja kreditors pierāda, ka viņš ir veicis visus pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai panāktu dokumentu sākotnējo izsniegšanu.
4. Tiesiskās aizsardzības līdzekli, par kuru iesniegts pieteikums saskaņā ar 1. punkta c) apakšpunktu, piešķir, ja vien kreditors parādniekam nenodrošina saskaņā ar šo regulu prasītos tulkojumus 14 dienu laikā pēc tam, kad kreditors ir informēts par to, ka parādnieks ir iesniedzis pieteikumu par tiesiskās aizsardzības līdzekli saskaņā ar 1. punkta c) apakšpunktu.
Attiecīgi piemēro 3. punkta otro un trešo daļu.
5. Savā pieteikumā par tiesiskās aizsardzības līdzekli saskaņā ar 1. punkta b) un c) apakšpunktu parādnieks norāda adresi, uz kuru saskaņā ar šā panta 3. un 4. punktu var nosūtīt 28. pantā minētos dokumentus un tulkojumus, vai kā alternatīvu variantu norāda, ka viņš piekrīt minētos dokumentus saņemt izcelsmes dalībvalsts tiesā.
34. pants
Parādnieka tiesiskās aizsardzības līdzekļi pret Apķīlāšanas rīkojuma izpildi
1. Neatkarīgi no 33. un 35. panta pēc parādnieka pieteikuma kompetentajā tiesā vai - ja tā paredzēts valsts tiesību aktos - kompetentajā izpildes iestādē izpildes dalībvalstī Apķīlāšanas rīkojuma izpilde minētajā dalībvalstī:
a)
tiek ierobežota, pamatojot ar to, ka kontā turētām konkrētām summām vajadzētu būt atbrīvotām no apķīlāšanas saskaņā ar 31. panta 3. punktu, vai ka summas, kuras ir atbrīvotas no apķīlāšanas, nav ņemtas vērā vai nav pareizi ņemtas vērā Rīkojuma īstenošanā, kā paredzēts 31. panta 2. punktā; vai
b)
tiek izbeigta, pamatojot ar to, ka:
i)
apķīlātais konts nav iekļauts šīs regulas darbības jomā saskaņā ar 2. panta 3. un 4. punktu;
ii)
izpildes dalībvalsts ir atteikusies izpildīt nolēmumu, tiesas izlīgumu vai publisku aktu, ko kreditors bija centies nodrošināt ar Rīkojumu;
iii)
tāda nolēmuma izpildāmība, kura izpildi kreditors bija centies nodrošināt ar Rīkojumu, ir apturēta izcelsmes dalībvalstī; vai
iv)
tiek piemērots 33. panta 1. punkta b), c), d), e), f) vai g) apakšpunkts. Attiecīgi piemēro 33. panta 3., 4., un 5. punktu.
2. Pēc parādnieka pieteikuma izpildes dalībvalsts kompetentajā tiesā, Apķīlāšanas rīkojuma izpilde minētajā dalībvalstī tiek izbeigta, ja tā ir klaji pretrunā izpildes dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai (ordre public).
35. pants
Citi parādniekam un kreditoram pieejamie tiesiskās aizsardzības līdzekļi
1. Parādnieks vai kreditors tiesā, kas izdevusi Apķīlāšanas rīkojumu, var iesniegt pieteikumu Rīkojuma grozīšanai vai atsaukšanai, pamatojoties uz to, ka apstākļi, kuros Rīkojums tika izdots, ir mainījušies.
2. Tiesa, kas izdevusi Apķīlāšanas rīkojumu, var arī - ja tas ir atļauts izcelsmes dalībvalsts tiesību aktos - pēc savas iniciatīvas grozīt vai atsaukt Rīkojumu sakarā ar apstākļu maiņu.
3. Parādnieks un kreditors, pamatojoties uz to, ka viņi ir vienojušies nokārtot prasījumu, var kopīgi iesniegt pieteikumu tiesā, kas izdevusi Apķīlāšanas rīkojumu, lai atsauktu vai grozītu Rīkojumu, vai izpildes dalībvalsts kompetentajā tiesā, vai - ja tā paredzēts valsts tiesību aktos - kompetentajā izpildes iestādē minētajā dalībvalstī, lai izbeigtu vai ierobežotu Rīkojuma izpildi.
4. Kreditors izpildes dalībvalsts kompetentajā tiesā vai - ja tā paredzēts valsts tiesību aktos - kompetentajā izpildes iestādē minētajā dalībvalstī var iesniegt pieteikumu Apķīlāšanas rīkojuma izpildes grozīšanai, lai koriģētu atbrīvojumu, kas piemērots minētajā dalībvalstī saskaņā ar 31. pantu, pamatojoties uz to, ka citi atbrīvojumi jau ir piemēroti pietiekami lielā apjomā attiecībā uz vienu vai vairākiem kontiem, kuri tiek uzturēti vienā vai vairākās citās dalībvalstīs, un šāda pielāgošana tādēļ ir piemērota.
36. pants
Tiesiskās aizsardzības līdzekļu procedūra saskaņā ar 33., 34. un 35. pantu
1. Pieteikumu par tiesiskās aizsardzības līdzekli saskaņā ar 33. pantu, 34. pantu vai 35. pantu iesniedz, izmantojot tiesiskā aizsardzības līdzekļa veidlapu, kas izveidota ar īstenošanas aktiem, kuri pieņemti saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru. Pieteikumu var iesniegt jebkurā laikā, izmantojot jebkādus saziņas līdzekļus, tostarp elektroniskos, kas atļauti saskaņā ar tās dalībvalsts procesuālajiem noteikumiem, kurā pieteikums tiek iesniegts.
2. Par pieteikumu paziņo otrai pusei.
3. Izņemot gadījumus, kad pieteikumu ir iesniedzis parādnieks saskaņā ar 34. panta 1. punkta a) apakšpunktu vai saskaņā ar 35. panta 3. punktu, lēmumu par pieteikumu izdod pēc tam, kad abām pusēm ir bijusi dota iespēja sniegt skaidrojumu par savu lietu, tostarp, izmantojot tādus piemērotus komunikācijas tehnoloģiju līdzekļus, kas ir pieejami un akceptēti saskaņā ar katras iesaistītās dalībvalsts tiesību aktiem.
4. Lēmumu izdod nekavējoties, bet ne vēlāk kā 21 dienu pēc tam, kad tiesa vai - ja tā paredzēts valsts tiesību aktos - kompetentā izpildes iestāde ir saņēmusi visu informāciju, kas vajadzīga tās lēmuma pieņemšanai. Par lēmumu paziņo abām pusēm.
5. Lēmums atsaukt vai grozīt Apķīlāšanas rīkojumu un lēmums ierobežot vai izbeigt Apķīlāšanas rīkojuma izpildi ir izpildāms nekavējoties.
Ja pieteikums par tiesiskās aizsardzības līdzekli bija iesniegts izcelsmes dalībvalstī, tiesa lēmumu par tiesiskās aizsardzības līdzekli saskaņā ar 29. pantu nekavējoties pārsūta izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, izmantojot veidlapu, kas izveidota ar īstenošanas aktiem, kuri pieņemti saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru. Minētā iestāde tūlīt pēc saņemšanas nodrošina, ka lēmums par tiesiskās aizsardzības līdzekli tiek īstenots.
Ja lēmums par tiesiskās aizsardzības līdzekli attiecas uz bankas kontu, kas tiek uzturēts izcelsmes dalībvalstī, to īsteno attiecībā uz minēto bankas kontu saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem;
Ja pieteikums par tiesiskās aizsardzības līdzekli bija iesniegts izpildes dalībvalstī, lēmumu par tiesiskās aizsardzības līdzekli īsteno saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem.
37. pants
Pārsūdzības tiesības
Katrai pusei ir tiesības pārsūdzēt lēmumu, kas izdots saskaņā ar 33., 34. vai 35. pantu. Tādu pārsūdzību iesniedz, izmantojot pārsūdzības veidlapu, kas izveidota ar īstenošanas aktiem, kuri pieņemti saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru.
38. pants
Tiesības apķīlāšanas vietā sniegt drošības naudu
1. Saņemot parādnieka pieteikumu,
a)
tiesa, kas izdeva Apķīlāšanas rīkojumu, var dot rīkojumu atbrīvot apķīlātos finanšu līdzekļus, ja parādnieks sniedz minētajai tiesai nodrošinājumu Rīkojumā norādītās summas apmērā vai alternatīvu nodrošinājumu veidā, kas ir pieņemams saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tiesa atrodas, un kura vērtība ir vismaz līdzvērtīga minētajai summai;
b)
kompetentā tiesa, vai - ja tā paredzēts valsts tiesību aktos - izpildes dalībvalsts kompetentā izpildes iestāde var izbeigt Apķīlāšanas rīkojuma izpildi izpildes dalībvalstī, ja parādnieks minētajai tiesai vai iestādei sniedz nodrošinājumu tās summas apmērā, kas apķīlāta minētajā dalībvalstī, vai alternatīvu nodrošinājumu veidā, kas ir pieņemams saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tiesa atrodas, un kura vērtība ir vismaz līdzvērtīga minētajai summai.
2. Attiecīgi piemēro 23. un 24. pantu, lai atbrīvotu apķīlātos finanšu līdzekļus. Par apķīlāšanas vietā sniegto nodrošinājumu informē kreditoru saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
39. pants
Trešo personu tiesības
1. Trešās personas tiesības apstrīdēt Apķīlāšanas rīkojumu nosaka izcelsmes dalībvalsts tiesību akti.
2. Trešās personas tiesības apstrīdēt Apķīlāšanas rīkojuma izpildi nosaka izpildes dalībvalsts tiesību akti.
3. Neskarot citus noteikumus par jurisdikciju, kas paredzēti Savienības vai valsts tiesību aktos, jebkura trešās personas iesniegta prasība nolūkā:
a)
apstrīdēt Apķīlāšanas rīkojumu ietilpst izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikcijā un
b)
apstrīdēt Apķīlāšanas rīkojuma izpildi izpildes dalībvalstī ietilpst izpildes dalībvalsts tiesu vai - ja tā paredzēts dalībvalsts tiesību aktos - kompetentās izpildes iestādes jurisdikcijā.
5. NODAĻA
VISPĀRĪGI NOTEIKUMI
40. pants
Legalizācija vai citas līdzīgas formalitātes
Saistībā ar šo regulu nav vajadzīga legalizācija vai citas līdzīgas formalitātes.
41. pants
Juridiskā pārstāvība
Procedūrā par Apķīlāšanas rīkojuma iegūšanu pārstāvība, ko veic advokāts vai cits juridiskās profesijas pārstāvis, nav obligāta. Procedūrās saskaņā ar 4. nodaļu pārstāvība, ko veic advokāts vai citas juridiskās profesijas pārstāvis, nav obligāta, izņemot gadījumus, kad atbilstoši tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuras tiesā vai iestādē ir iesniegts pieteikums par tiesiskās aizsardzības līdzekli, tāda pārstāvība ir obligāta neatkarīgi no pušu valstspiederības vai domicila.
42. pants
Tiesas nodevas
Tiesas nodevas procedūrā par Apķīlāšanas rīkojuma iegūšanu vai par tiesiskās aizsardzības līdzekli attiecībā pret Rīkojumu nav augstākas par nodevām, lai iegūtu līdzvērtīgu valsts rīkojumu vai tiesiskās aizsardzības līdzekli attiecībā pret tādu valsts rīkojumu.
43. pants
Izdevumi, kas rodas bankām
1. Bankai tiesības no kreditora vai parādnieka prasīt samaksu vai atlīdzību par izdevumiem, kas radušies, īstenojot Apķīlāšanas rīkojumu, ir tikai tad, ja bankai atbilstoši izpildes dalībvalsts tiesību aktiem ir tiesības prasīt tādu samaksu vai atlīdzību attiecībā uz līdzvērtīgiem valsts rīkojumiem.
2. Maksu, ko banka iekasē, lai segtu 1. punktā minētos izdevumus, nosaka, ņemot vērā Apķīlāšanas rīkojuma īstenošanas sarežģītību, un tā nedrīkst būt lielāka par maksu, ko iekasē par līdzvērtīgu valsts rīkojumu īstenošanu.
3. Maksa, ko banka iekasē, lai segtu izdevumus par ar kontu saistītas informācijas sniegšanu saskaņā ar 14. pantu nedrīkst būt lielāka par faktiskajiem izdevumiem un attiecīgā gadījumā - nedrīkst būt lielāka par maksu, ko iekasē par ar kontu saistītas informācijas sniegšanu saistībā ar līdzvērtīgiem valsts rīkojumiem.
44. pants
Maksa, ko iekasē iestādes
Maksa, ko izpildes dalībvalstī iekasē jebkura iestāde vai cita struktūra, kas ir iesaistīta Apķīlāšanas rīkojuma apstrādē vai izpildē vai kas saskaņā ar 14. pantu ir iesaistīta informācijas sniegšanā par kontu, nosaka, pamatojoties uz maksu likmēm vai citu noteikumu kopumu, kuru iepriekš nosaka katra dalībvalsts un kurā ir pārredzami izklāstītas piemērojamās maksas. Nosakot minētās likmes vai citu noteikumu kopumu, dalībvalsts var ņemt vērā Rīkojumā norādīto summu un tā apstrādes sarežģītību. Maksa nedrīkst būt lielāka par maksu, ko iekasē saistībā ar līdzvērtīgiem valsts rīkojumiem.
45. pants
Termiņi
Ja ārkārtas apstākļos tiesai vai iesaistītajai iestādei nav iespējams ievērot termiņus, kas noteikti 14. panta 7. punktā, 18. pantā, 23. panta 2. punktā, 25. panta 3. punkta otrajā daļā, 28. panta 2., 3. un 6. punktā, 33. panta 3. punktā un 36. panta 4. un 5. punktā, minētā tiesa vai iestāde pēc iespējas ātrāk veic minētajos noteikumos paredzētos pasākumus.
46. pants
Saistība ar valsts procesuālajiem tiesību aktiem
1. Visus procesuālos jautājumus, kas nav konkrēti izklāstīti šajā regulā, nosaka tās dalībvalsts tiesību akti, kurā notiek procedūra.
2. Sekas, kas rodas, uzsākot maksātnespējas procedūru par atsevišķām izpildes prasībām, piemēram, par Apķīlāšanas rīkojuma izpildi, nosaka tās dalībvalsts tiesību akti, kurā ir uzsākta maksātnespējas procedūra.
47. pants
Datu aizsardzība
1. Personas dati, kas iegūti, apstrādāti vai nosūtīti saskaņā ar šo regulu, ir adekvāti, atbilstīgi un nav pārmērīgi attiecībā uz mērķi, kādam tie tika iegūti, apstrādāti vai nosūtīti, un tos var izmantot tikai minētajam mērķim.
2. Kompetentā iestāde, informācijas iestāde un jebkura cita vienība, kas ir atbildīga par Apķīlāšanas rīkojuma izpildi, 1. punktā minētos datus nedrīkst glabāt ilgāk par laikposmu, kas nepieciešams mērķim, kādam tie tika iegūti, apstrādāti vai nosūtīti, un kas jebkādā gadījumā nav ilgāks par 6 mēnešiem pēc tiesvedības beigām, un minētajā laikposmā nodrošina minēto datu pienācīgu aizsardzību. Šo punktu nepiemēro datiem, ko tiesas apstrādā vai glabā, veicot tiesas funkcijas.
48. pants
Saistība ar citiem instrumentiem
Šī regula neskar:
a)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1393/2007 (14), izņemot, kā paredzēts šīs regulas 10. panta 2. punktā, 14. panta 3. un 6. punktā, 17. panta 5. punktā, 23. panta 3. un 6. punktā, 25. panta 2. un 3. punktā, 28. panta 1., 3., 5. un 6. punktā, 29. pantā, 33. panta 3. punktā, 36. panta 2. un 4. punktā un 49. panta 1. punktā;
b)
Regulu (ES) Nr. 1215/2012;
c)
Regulu (EK) Nr. 1346/2000;
d)
Direktīvu 95/46/EK, izņemot, kā paredzēts šīs regulas 14. panta 8. punktā un 47. pantā;
e)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1206/2001 (15);
f)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 864/2007, izņemot, kā paredzēts šīs regulas 13. panta 4. punktā.
49. pants
Valodas
1. Visiem 28. panta 5. punkta a) un b) apakšpunktā minētajiem dokumentiem, kuri ir jāizsniedz parādniekam un kuri nav tās dalībvalsts oficiālajā valodā, kurā ir parādnieka domicils, vai - ja minētajā dalībvalstī ir vairākas oficiālās valodas - tās vietas oficiālajā valodā vai vienā no oficiālajām valodām, kurā ir parādnieka domicils, vai citā valodā, kuru parādnieks saprot, pievieno tulkojumu vai transliterāciju vienā no minētajām valodām. Šīs regulas 28. panta 5. punkta c) apakšpunktā uzskaitītos dokumentus netulko, ja vien tiesa izņēmuma kārtā nenolemj, ka konkrēti dokumenti ir jātulko vai jātransliterē, lai parādnieks varētu aizstāvēt savas tiesības.
2. Visi dokumenti, kas saskaņā ar šo regulu jāadresē tiesai vai kompetentajai iestādei, var būt arī jebkurā citā Savienības iestāžu oficiālajā valodā, ja attiecīgā dalībvalsts ir norādījusi, ka tai šāda cita valoda ir pieņemama.
3. Visus tulkojumus, ko veic saskaņā ar šo regulu, veic persona, kas ir kvalificēta veikt tulkojumus kādā no dalībvalstīm.
50. pants
Informācija, ko sniedz dalībvalstis
1. Līdz 2016. gada 18. jūlijam dalībvalstis paziņo Komisijai šādu informāciju:
a)
tiesas, kas norādītas kā kompetentas izdot Apķīlāšanas rīkojumu (6. panta 4. punkts);
b)
iestāde, kas norādīta kā kompetenta iegūt informāciju par kontu (14. pants);
c)
metodes, ar ko iegūt informāciju par kontu, kuras ir pieejamas saskaņā ar valsts tiesību aktiem (14. panta 5. punkts);
d)
tiesas, kurās jāiesniedz pārsūdzība (21. pants);
e)
iestāde vai iestādes, kas ir norādīta kā kompetenta saņemt, pārsūtīt un izsniegt Apķīlāšanas rīkojumu un citus dokumentus saskaņā ar šo regulu (4. panta 14. punkts);
f)
iestāde, kas ir kompetenta izpildīt Apķīlāšanas rīkojumu saskaņā ar 3. nodaļu;
g)
apmērs, kādā var apķīlāt kopīgus un nominālus kontus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem (30. pants);
h)
noteikumi, kas piemērojami summām, kuras saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir atbrīvotas no apķīlāšanas (31. pants);
i)
tas, vai saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem bankām ir tiesības iekasēt maksu par līdzvērtīgu valsts rīkojumu īstenošanu vai informācijas par kontu sniegšanu, un, ja tā, kura puse ir atbildīga par minētās maksas segšanu provizoriski un galīgi (43. pants);
j)
to maksu likmes vai citu noteikumu kopums, kurā ir izklāstīta piemērojamā maksa, ko iekasē jebkura iestāde vai cita struktūra, kas ir iesaistīta Apķīlāšanas rīkojuma apstrādē vai izpildē (44. pants);
k)
tas, vai līdzvērtīgiem valsts rīkojumiem ir piešķirta jebkāda prioritātes kārtība saskaņā ar valsts tiesību aktiem (32. pants);
l)
tiesas vai, attiecīgā gadījumā, izpildes iestāde, kas ir kompetenta piešķirt tiesiskās aizsardzības līdzekli (33. panta 1. punkts, 34. panta 1. vai 2. punkts);
m)
tiesas, kurās jāiesniedz pārsūdzība, termiņš, ja tāds ir, kādā saskaņā ar valsts tiesību aktiem jāiesniedz šāda pārsūdzība, un brīdis, kas iezīmē termiņa sākumu (37. pants);
n)
norāde par tiesas nodevām (42. pants); un
o)
valodas, kas ir pieņemamas dokumentu tulkojumiem (49. panta 2. punkts).
Dalībvalstis paziņo Komisijai par jebkādām turpmākām izmaiņām minētajā informācijā.
2. Komisija informāciju dara publiski pieejamu ar atbilstošu līdzekļu palīdzību, jo īpaši, izmantojot Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās.
51. pants
Veidlapu izveide un vēlāki grozījumi
Komisija pieņem īstenošanas aktus, ar ko izveido un vēlāk groza veidlapas, kas minētas 8. panta 1. punktā, 10. panta 2. punktā, 19. panta 1. punktā, 25. panta 1. punktā, 27. panta 2. punktā, 29. panta 2. punktā, 36. panta 1. punktā, 36. panta 5. punkta otrajā daļā un 37. pantā. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar 52. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru.
52. pants
Komiteju procedūra
1. Komisijai palīdz komiteja. Minētā komiteja ir komiteja Regulas (ES) Nr. 182/2011 nozīmē.
2. Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Regulas (ES) Nr. 182/2011 4. pantu.
53. pants
Pārraudzība un pārskatīšana
1. Līdz 2022. gada 18. janvārim Komisija iesniedz Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai ziņojumu par šīs regulas piemērošanu, tostarp izvērtējumu par to, vai:
a)
šīs regulas darbības jomā būtu jāiekļauj finanšu instrumenti; un
b)
summām, kas parādnieka kontā kreditētas pēc Apķīlāšanas rīkojuma īstenošanas, varētu piemērot apķīlāšanu saskaņā ar Rīkojumu.
Ziņojumam vajadzības gadījumā pievieno priekšlikumu par šīs regulas grozīšanu un ieviešamo grozījumu ietekmes novērtējumu.
2. Šā panta 1. punkta nolūkiem dalībvalstis pēc pieprasījuma apkopo un dara Komisijai pieejamu informāciju par:
a)
pieteikumu skaitu Apķīlāšanas rīkojumam un lietu skaitu, kurās Rīkojums tika izdots;
b)
pieteikumu skaitu tiesiskās aizsardzības līdzekļa piemērošanai saskaņā ar 33. un 34. pantu un, ja iespējams, lietu skaitu, kurās tiesiskās aizsardzības līdzeklis tika piemērots; un
c)
to pārsūdzību skaitu, kas iesniegtas saskaņā ar 37. pantu, un, ja iespējams, lietu skaitu, kurās tādu pārsūdzību iznākums bija labvēlīgs.
6. NODAĻA
NOBEIGUMA NOTEIKUMI
54. pants
Stāšanās spēkā
Šī regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
To piemēro no 2017. gada 18. janvāra, izņemot 50. pantu, ko piemēro no 2016. gada 18. jūlija.
Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama dalībvalstīs saskaņā ar Līgumiem.
Briselē, 2014. gada 15. maijā