PROVÁDĚCÍ SMĚRNICE KOMISE 2014/111/EU
ze dne 17. prosince 2014,
kterou se mění směrnice 2009/15/ES s ohledem na přijetí určitých předpisů a souvisejících změn některých úmluv a protokolů Mezinárodní námořní organizací (IMO)
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na směrnici Evropského parlamentu a Rady 2009/15/ES ze dne 23. dubna 2009, kterou se stanoví společná pravidla a normy pro subjekty pověřené inspekcemi a prohlídkami lodí a pro související činnosti námořní správy (1), a zejména na čl. 7 odst. 2 větu druhou uvedené směrnice,
v souladu s postupem kontroly shody stanoveným v článku 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2099/2002, kterým se zřizuje Výbor pro námořní bezpečnost a zabránění znečištění z lodí (COSS) (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
V souladu s čl. 5 odst. 1 nařízení (ES) č. 2099/2002 spolupracují členské státy s Komisí, aby podle potřeby definovaly společný postoj nebo přístup na příslušných mezinárodních fórech s cílem snížit nebezpečí konfliktu mezi námořními předpisy Společenství a mezinárodními právními nástroji.
(2)
Směrnice 2009/15/ES tvoří spolu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 391/2009 (3) jeden ucelený soubor právních předpisů, který činnosti uznaných subjektů upravuje komplexně a v souladu s týmiž zásadami a definicemi. Jak je stanoveno v čl. 3 odst. 2 směrnice 2009/15/ES, pokud se členský stát rozhodne ve vztahu k lodím plujícím pod jeho vlajkou udělit oprávnění subjektu, aby jeho jménem prováděl inspekce a prohlídky v souvislosti se zákonnými osvědčeními, svěří tyto povinnosti jedině uznanému subjektu, jímž se podle čl. 2 písm. g) uvedené směrnice rozumí subjekt uznaný v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009. Soubor pravidel, na jejichž základě jsou dotčené subjekty uznávány, má tudíž dopad na oba akty.
(3)
Termínem „mezinárodní úmluvy“, jak je definován v čl. 2 písm. d) směrnice 2009/15/ES, se rozumějí Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři ze dne 1. listopadu 1974 (dále jen „úmluva SOLAS“) s výjimkou kapitoly XI-2 přílohy, Mezinárodní úmluva o nákladové značce ze dne 5. dubna 1966 (dále jen „úmluva o nákladové značce“) a Mezinárodní úmluva o zabránění znečištění z lodí ze dne 2. listopadu 1973 (dále jen „úmluva MARPOL“), včetně protokolů a změn těchto úmluv a souvisejících předpisů, které jsou závazné ve všech členských státech, v platném znění.
(4)
Shromáždění organizace IMO na svém 28. zasedání přijalo předpis pro provádění nástrojů IMO (předpis III), jak je uvedeno v rezoluci IMO A.1070(28) ze dne 4. prosince 2013, a změny úmluvy o nákladové značce mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky, jak je uvedeno v rezoluci IMO A.1083(28) ze dne 4. prosince 2013.
(5)
Výbor pro ochranu mořského prostředí organizace IMO (MEPC) na svém 66. zasedání přijal změny protokolu z roku 1978 k úmluvě MARPOL, jak je uvedeno v usnesení MEPC.246(66) ze dne 4. dubna 2014, a protokolu z roku 1997 k úmluvě MARPOL (ve znění upraveném protokolem z roku 1978), jak je uvedeno v usnesení MEPC.247(66) ze dne 4. dubna 2014, mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky.
(6)
Výbor pro námořní bezpečnost organizace IMO (MSC) na svém 93. zasedání přijal změny protokolu k úmluvě SOLAS, jak je uvedeno v usnesení MSC.366(93) ze dne 22. května 2014, a protokolu z roku 1988 k úmluvě o nákladové značce, jak je uvedeno v usnesení MSC.375(93) ze dne 22. května 2014, mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky.
(7)
Výbor MEPC na svém 65. zasedání a výbor MSC na svém 92. zasedání přijaly předpis organizace IMO pro uznané subjekty (dále jen „předpis RO“), jak je uvedeno v usnesení MSC.349(92) ze dne 21. června 2013.
(8)
Výbor MEPC na svém 65. zasedání přijal změny protokolu z roku 1978 k úmluvě MARPOL mající za cíl učinit předpis RO závazným, jak je uvedeno v usnesení MEPC.238(65) ze dne 17. května 2013.
(9)
Výbor MSC na svém 92. zasedání přijal změny úmluvy SOLAS a protokolu z roku 1988 k úmluvě o nákladové značce mající za cíl učinit předpis RO závazným, jak je uvedeno v usneseních MSC.350(92) a MSC.356(92) ze dne 21. června 2013.
(10)
Očekává se tedy, že předpis III a předpis RO vstoupí v platnost v období mezi 1. lednem 2015 a 1. lednem 2018, v souladu s platnými předpisy týkajícími se přijímání, ratifikace a vstupu v platnost změn jednotlivých úmluv v rámci organizace IMO.
(11)
Dne 13. května 2013 přijala Rada rozhodnutí Rady 2013/268/EU o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v rámci Mezinárodní námořní organizace (IMO) k přijetí některých předpisů a souvisejících změn některých úmluv a protokolů (4). V souladu s článkem 5 uvedeného rozhodnutí Rada zmocnila členské státy, aby vyjádřily svůj souhlas s tím, že v zájmu Unie a s výhradou prohlášení uvedeného v příloze daného rozhodnutí budou vázány změnami uvedenými ve 4. až 9. bodě odůvodnění této směrnice.
(12)
Prohlášení připojené k rozhodnutí Rady 2013/268/EU uvádí, že členské státy zastávají názor, že předpis III a předpis RO obsahují soubor minimálních požadavků, které mohou státy podle potřeby vypracovat a zdokonalit s cílem zvýšit námořní bezpečnost a ochranu životního prostředí.
(13)
Uvádí rovněž, že žádné ustanovení uvedených předpisů nelze vykládat v tom smyslu, že by jakýmkoli způsobem omezovalo plnění povinností členského státu podle práva Unie, které se týkají definice „zákonných osvědčení“ a „osvědčení o třídě“, rozsahu povinností a kritérií stanovených pro uznané subjekty a povinností Evropské komise při uznávání a posuzování uznaných subjektů a případném ukládání nápravných opatření nebo sankcí těmto subjektům. Totéž prohlášení uvádí, že v případě auditu IMO členské státy stanoví, že by měl být ověřován pouze soulad s těmi ustanoveními příslušných mezinárodních úmluv, která byla členskými státy přijata, a to i s ohledem na podmínky tohoto prohlášení.
(14)
V právním řádu Unie zahrnuje oblast působnosti směrnice 2009/15/ES a nařízení (ES) č. 391/2009 odkazy na „mezinárodní úmluvy“, jak jsou popsány v 3. bodě odůvodnění. V rámci těchto ustanovení se změny úmluv organizace IMO automaticky stávají součástí práva Unie ve chvíli, kdy vstoupí v platnost na mezinárodní úrovni, včetně souvisejících předpisů závazné povahy, jakými jsou předpis III a předpis RO, které tudíž tvoří součást nástrojů organizace IMO příslušných k uplatňování směrnice 2009/15/ES.
(15)
Z působnosti námořních předpisů Unie mohou být nicméně v souladu s postupem kontroly shody vyňaty změny mezinárodních úmluv, pokud splňují alespoň jedno ze dvou kritérií stanovených v čl. 5 odst. 2 nařízení (ES) č. 2099/2002.
(16)
Komise posoudila změny úmluv IMO v souladu s článkem 5 nařízení (ES) č. 2099/2002 a rozhodla, že mezi předpisem III a předpisem RO na jedné straně a směrnicí 2009/15/ES a nařízením (ES) č. 391/2009 na straně druhé existuje řada rozporů.
(17)
Za prvé, část 2 odst. 16.1 předpisu III stanoví minimální seznam zdrojů a postupů, které státy vlajky musí vytvořit, včetně poskytnutí administrativních pokynů týkajících se mimo jiné osvědčení o třídě lodi, které vyžaduje stát vlajky za účelem prokázání shody s požadavky na konstrukci, mechanické a elektrické vybavení nebo s jinými požadavky stanovenými mezinárodní úmluvou, již se stát vlajky jako smluvní strana zavázal dodržovat, nebo s požadavkem stanoveným vnitrostátními právními předpisy státu vlajky. Jak je však podrobně vysvětleno ve 21. bodě odůvodnění, právo Unie rozlišuje mezi zákonným osvědčením a osvědčením o třídě. Osvědčení o třídě jsou dokumenty soukromé povahy, nikoli akty státu vlajky, a nejsou ani vydávány jeho jménem. Toto ustanovení předpisu III ve skutečnosti odkazuje na kapitolu II-1, část A-1, předpis 3-1 úmluvy SOLAS, která stanoví, že lodi mají být projektovány, stavěny a udržovány v souladu s požadavky klasifikační společnosti, která je uznána orgány v souladu s ustanoveními předpisu XI-1/1, na konstrukci a mechanické a elektrické vybavení. 1. Úmluva SOLAS jako předmět tohoto požadavku jasně uvádí loď nebo její právní zastoupení vůči státu vlajky. Vystupuje-li navíc uznaný subjekt jako klasifikační společnost, vydává osvědčení o třídě lodi v souladu s vlastními pravidly, postupy, podmínkami a soukromými smluvními ujednáními, jichž stát vlajky není smluvní stranou. Toto ustanovení předpisu III je tudíž v rozporu s tím, jak jsou činnosti související se statusem a třídou vymezeny ve stávajících právních předpisech EU.
(18)
Za druhé, část 2 odst. 18.1 předpisu III vyžaduje, aby stát vlajky určil, zda má uznaný subjekt odpovídající zdroje, pokud jde o technické, řídicí a výzkumné kapacity, k tomu, aby dokázal plnit svěřené povinnosti, a to „pouze ve vztahu k plavidlům, která jsou oprávněna plout pod jeho vlajkou“. Podle práva Unie je tento aspekt naproti tomu upraven v podobě požadavku, který je třeba splnit za účelem uznání, uvedeného jako kritérium A.3 v příloze I nařízení (ES) č. 391/2009 ve vztahu k celému loďstvu v příslušné třídě dotčeného subjektu, bez rozlišování na základě státu vlajky. Pokud by bylo výše uvedené ustanovení předpisu III začleněno do práva Unie, omezilo by použití kritéria A.3 přílohy I nařízení (ES) č. 391/2009 týkajícího se činnosti uznaných subjektů pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států, což je v rozporu s platnými požadavky.
(19)
Za třetí, část 2 odst. 19 předpisu III zavádí ustanovení zakazující, aby stát vlajky udílel svým uznaným subjektům pravomoc klást na plavidla jiná než ta, která jsou oprávněna plout pod jeho vlajkou, jakékoli požadavky týkající se mimo jiné jejich pravidel, požadavků či postupů v souvislosti s klasifikací. Podle směrnice 2009/15/ES může členský stát udělit subjektu oprávnění, aby jednal jeho jménem v souvislosti se zákonnými osvědčeními pro jeho příslušné loďstvo, pouze pokud je daný subjekt uznán a za tímto účelem monitorován v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009. Podle tohoto rámce musí uznané subjekty jako takové splňovat určité požadavky, které se týkají příslušných činností ve vztahu ke klasifikované třídě, bez ohledu na stát vlajky. To se týká většiny kritérií stanovených v příloze I nařízení (ES) č. 391/2009 i dalších povinností, zejména těch, jež jsou stanoveny v čl. 10 odst. 4 uvedeného nařízení. Pokud by bylo výše uvedené ustanovení předpisu III začleněno do práva Unie, omezilo by použití stávajících požadavků týkajících se činnosti uznaných subjektů, jež je třeba splnit za účelem uznání, stanovených v nařízení (ES) č. 391/2009, mimo jiné pokud je možné je označit za pravidla, požadavky a postupy, pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států.
(20)
Za čtvrté, část 2 oddíl 1.1 předpisu RO definuje „uznaný subjekt“ jako subjekt, jehož posouzení provádí stát vlajky a který splňuje požadavky části 2 předpisu RO. Naproti tomu čl. 2 písm. g) směrnice 2009/15/ES stanoví, že uznaným subjektem se rozumí „subjekt uznaný v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009“. Na základě posouzení Komise uvedeného v 21. až 23. bodě odůvodnění lze říci, že několik ustanovení části 2 předpisu RO je neslučitelných s nařízením (ES) č. 391/2009. Uznaný subjekt, jak je definován v předpisu RO, by tudíž nesplňoval všechny požadavky stanovené nařízením (ES) č. 391/2009, a neodpovídal by tak definici uznaného subjektu podle práva Unie.
(21)
Za páté, část 2 oddíl 1.3 předpisu RO definuje „vydávání zákonného osvědčení a poskytování služeb“ jako jedinou kategorii činností, kterou je uznaný subjekt oprávněn jménem státu vlajky vykonávat a která zahrnuje vydávání osvědčení souvisejících se zákonnými požadavky i požadavky ohledně třídy. Naproti tomu definice uvedené v čl. 2 písm. i) a k) směrnice 2009/15/ES jasně rozlišují mezi „zákonnými osvědčeními“, což jsou osvědčení vydaná státem vlajky nebo jeho jménem v souladu s mezinárodními úmluvami, a „osvědčeními o třídě“, což jsou doklady vydané uznaným subjektem jakožto klasifikační společností, které osvědčují způsobilost lodě k určitému použití nebo službě v souladu s pravidly a postupy stanovenými a zveřejněnými zmíněným uznaným subjektem. Z toho vyplývá, že podle práva Unie se zákonná osvědčení a osvědčení o třídě liší a mají různý charakter. Konkrétněji - zákonná osvědčení jsou veřejná, zatímco osvědčení o třídě jsou soukromá a vydává je klasifikační společnost v souladu s vlastními pravidly, postupy a podmínkami. Z toho vyplývá, že osvědčení o klasifikaci vydávaná plavidlům uznanými subjekty s cílem potvrdit dodržení pravidel a postupů klasifikace, a to i tehdy, pokud je ověřuje stát vlajky jako důkaz o dodržení ustanovení kapitoly II-I, části A-1, předpisu 3-1 úmluvy SOLAS, jsou dokumenty výhradně soukromé povahy, nejedná se tedy o akty státu vlajky, ani nejsou vydávána jeho jménem. V předpisu RO se o „vydávání zákonných osvědčení a poskytování služeb“ soustavně hovoří jako o činnosti, kterou uznaný subjekt provádí „jménem členského státu“, což odporuje právnímu rozlišení, které je zakotveno v právu Unie. Bez ohledu na tento rozpor vyplývá z tohoto ustanovení předpisu RO - pokud by bylo přijato jako závazná součást právního řádu Unie - zjevné riziko, že požadavky obsažené v nařízení (ES) č. 391/2009, které je třeba splnit za účelem uznání a které se týkají veškeré činnosti subjektu bez ohledu na stát vlajky, již nebude možné v rámci EU prosazovat. Kvůli vazbě mezi těmito dvěma nástroji, jak je vysvětleno v 2. bodě odůvodnění, se toto riziko týká i směrnice 2009/15/ES.
(22)
Za šesté, část 2 oddíl 3.9.3.1 předpisu RO stanoví mechanismus spolupráce mezi uznanými subjekty výhradně v rámci stanoveném státem vlajky za účelem standardizace postupů souvisejících s vydáváním zákonných osvědčení nebo se službami poskytovanými jménem státu vlajky, zatímco část 2 oddíl 3.9.3.2 týchž předpisů zavádí rámec „stanovený státem vlajky nebo skupinou států vlajky“ s cílem regulovat spolupráci mezi jeho či jejich uznanými subjekty týkající se technických aspektů a aspektů souvisejících s bezpečností při „vydávání zákonných osvědčení a poskytování služeb lodím […] jménem uvedeného státu či států vlajky“. Naproti tomu podle práva Unie se spolupráce mezi uznanými subjekty řídí čl. 10 odst. 1 nařízení (ES) č. 391/2009, který stanoví, že uznané subjekty provádějí vzájemné konzultace, aby zachovaly rovnocennost a směrovaly k harmonizaci svých pravidel a postupů a jejich uplatňování, a stanoví rámec pro vzájemné uznávání osvědčení o třídě pro materiál, vybavení a součásti ve vhodných případech. Tyto dva postupy spolupráce podle čl. 10 odst. 1 se týkají soukromých činností uznaných subjektů vystupujících jako klasifikační společnosti, a tudíž platí bez rozlišování na základě státu vlajky. Pokud by byly mechanismy spolupráce stanovené v předpisu RO začleněny do práva Unie, znamenalo by to omezení působnosti rámce pro spolupráci stanoveného nařízením (ES) č. 391/2009 týkajícího se činnosti uznaných subjektů pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států, což je v rozporu s platnými požadavky.
(23)
Za sedmé, část 2 oddíl 3.9.3.3 předpisu RO je totožný s částí 2 odst. 19 předpisu III, a proto se tohoto ustanovení předpisu RO rovněž týkají úvahy vysvětlené v 19. bodě odůvodnění.
(24)
Žádné z ustanovení předpisu III ani předpisu RO by nemělo nijak omezovat oprávnění Unie stanovit v souladu se Smlouvami a mezinárodním právem vhodné podmínky pro udělování uznání subjektům, které si přejí získat od členských států oprávnění k provádění činností v oblasti prohlídek lodí a udělování osvědčení jménem členských států, za účelem dosažení cílů Unie, zejména zvýšení námořní bezpečnosti a ochrany životního prostředí.
(25)
Režim vzájemného uznávání osvědčení o třídě pro materiál, vybavení a součásti stanovené v čl. 10 odst. 1 nařízení (ES) č. 391/2009 je vymahatelné pouze v Unii ve vztahu k plavidlům plujícím pod vlajkou některého členského státu. Pokud jde o zahraniční plavidla, uznávání dotčených osvědčení zůstává na rozhodnutí příslušného státu vlajky, který není členem EU, při výkonu jeho výhradní pravomoci, zejména podle Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu.
(26)
Na základě svého hodnocení dospěla Komise k závěru, že ustanovení předpisu III a předpisu RO uvedená v předchozích bodech odůvodnění jsou neslučitelná se směrnicí 2009/15/ES nebo s nařízením (ES) č. 391/2009 a v důsledku toho se směrnicí 2009/15/ES kvůli vazbě mezi těmito dvěma nástroji, jak je vysvětleno v 2. bodě odůvodnění, a měla by být z působnosti uvedené směrnice vyloučena. Ustanovení čl. 2 písm. d) směrnice 2009/15/ES by mělo být odpovídajícím způsobem změněno.
(27)
Protože předpis RO vstupuje v platnost dnem 1. ledna 2015, měla by tato směrnice vstoupit v platnost co nejdříve po datu svého vyhlášení.
(28)
Výbor pro námořní bezpečnost a zabránění znečištění z lodí (COSS) k opatřením uvedeným v této směrnici stanovisko nevydal. Považovalo se za nezbytné přijmout prováděcí akt a předseda předal návrh prováděcího aktu odvolacímu výboru k dalšímu projednání. Ustanovení této směrnice jsou v souladu se stanoviskem odvolacího výboru,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
V článku 2 směrnice 2009/15/ES se písmeno d) nahrazuje tímto:
„d)
‚mezinárodními úmluvami‘ se rozumějí Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři ze dne 1. listopadu 1974 (dále jen ‚úmluva SOLAS 74‘) s výjimkou kapitoly XI-2 přílohy, Mezinárodní úmluva o nákladové značce ze dne 5. dubna 1966 a Mezinárodní úmluva o zabránění znečištění z lodí ze dne 2. listopadu 1973 (dále jen ‚úmluva MARPOL‘), včetně protokolů a změn těchto úmluv a souvisejících předpisů, které jsou závazné ve všech členských státech, s výjimkou části 2 odstavců 16.1, 18.1 a 19 předpisu pro provádění nástrojů IMO a části 2 oddílů 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 a 3.9.3.3 předpisu pro uznané subjekty organizace IMO, v jejich platném znění.“
Článek 2
1. Členské státy přijmou a zveřejní právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 31. prosince 2015. Jejich znění neprodleně sdělí Komisi.
Použijí tyto předpisy ode dne 1. ledna 2016.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 3
Tato směrnice vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Tato směrnice je určena členským státům.
V Bruselu dne 17. prosince 2014.
KOMISIJAS ĪSTENOŠANAS DIREKTĪVA 2014/111/ES
(2014. gada 17. decembris),
ar ko saistībā ar to, ka Starptautiskā Jūrniecības organizācija (SJO) ir pieņēmusi dažus kodeksus un saistītus grozījumus dažās konvencijās un protokolos, groza Direktīvu 2009/15/EK
(Dokuments attiecas uz EEZ)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīvu 2009/15/EK par kopīgiem noteikumiem un standartiem attiecībā uz organizācijām, kas pilnvarotas veikt kuģu inspekcijas un apskates, un attiecīgajām darbībām, kuras veic valsts administrācijas jūras lietu jomā (1), un jo īpaši tās 7. panta 2. punkta otro teikumu,
saskaņā ar atbilstības pārbaudes procedūru, kura noteikta Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 2099/2002, ar ko izveido Kuģošanas drošības un kuģu izraisītā piesārņojuma novēršanas komiteju (COSS) (2), 5. pantā,
tā kā:
(1)
Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 2099/2002 5. panta 1. punktu dalībvalstis un Komisija sadarbojas, lai vajadzības gadījumā noteiktu kopīgu nostāju vai pieeju kompetentajos starptautiskajos forumos ar mērķi samazināt risku, ka Savienības jūrlietu tiesību akti varētu nonākt pretrunā ar starptautiskajiem instrumentiem.
(2)
Direktīva 2009/15/EK kopā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 391/2009 (3) veido vienotu tiesību aktu kopumu, kurš atbilstoši vieniem un tiem pašiem principiem un definīcijām saskaņoti reglamentē atzīto organizāciju darbības. Saskaņā ar Direktīvas 2009/15/EK 3. panta 2. punktu, ja dalībvalsts attiecībā uz kuģiem, kas kuģo ar tās karogu, nolemj apstiprināt organizāciju, kura tās vārdā veiks ar konvencionālajām apliecībām saistītās inspekcijas un apskates, tā uztic šos pienākumus vienīgi atzītai organizācijai, kura saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta g) punktu ir organizācija, kas atzīta saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 391/2009. Tāpēc noteikumi, pamatojoties uz kuriem attiecīgās organizācijas tiek pilnvarotas, ietekmē abus tiesību aktus.
(3)
Starptautiskās konvencijas atbilstoši definīcijai Direktīvas 2009/15/EK 2. panta d) punktā ir 1974. gada 1. novembra Starptautiskā konvencija par cilvēka dzīvības aizsardzību uz jūras (SOLAS konvencija), izņemot tās pielikuma XI-2. nodaļu, 1966. gada 5. aprīļa Starptautiskā konvencija par kravas marku [zīmi] (Kravas zīmes konvencija) un 1973. gada 2. novembra Starptautiskā konvencija par piesārņošanas novēršanu no kuģiem (MARPOL konvencija) kopā ar to protokoliem un grozījumiem, kā arī attiecīgiem visās dalībvalstīs juridiski saistošiem kodeksiem to jaunākajā redakcijā.
(4)
SJO Asambleja savā 28. sesijā pieņēma SJO instrumentu īstenošanas kodeksu (III kodekss), kas ietverts 2013. gada 4. decembra SJO Rezolūcijā A.1070(28), un, lai III kodeksu un saistīto karoga valsts revīzijas sistēmu padarītu juridiski saistošus, - grozījumus Kravas zīmes konvencijā, kuri izklāstīti 2013. gada 4. decembra SJO Rezolūcijā A.1083(28).
(5)
Lai III kodeksu un saistīto karoga valsts revīzijas sistēmu padarītu juridiski saistošus, SJO Jūras vides aizsardzības komiteja (MEPC) savā 66. sesijā pieņēma grozījumus MARPOL konvencijas 1978. gada protokolā, kas izklāstīti 2014. gada 4. aprīļa Rezolūcijā MEPC.246(66), un grozījumus ar 1978. gada protokolu grozītās MARPOL konvencijas 1997. gada protokolā, kas izklāstīti 2014. gada 4. aprīļa Rezolūcijā MEPC.247(66).
(6)
Lai III kodeksu un saistīto karoga valsts revīzijas sistēmu padarītu juridiski saistošus, SJO Kuģošanas drošības komiteja (MSC) savā 93. sesijā pieņēma grozījumus SOLAS konvencijā, kas izklāstīti 2014. gada 22. maija Rezolūcijā MSC.366(93), un grozījumus Kravas zīmes konvencijas 1988. gada protokolā, kas izklāstīti 2014. gada 22. maija Rezolūcijā MSC.375(93).
(7)
MEPC savā 65. sesijā un MSC savā 92. sesijā pieņēma SJO Atzīto organizāciju kodeksu (AO kodeksu), kas ietverts 2013. gada 21. jūnija Rezolūcijā MSC.349(92).
(8)
Lai AO kodeksu padarītu juridiski saistošu, MEPC savā 65. sesijā pieņēma grozījumus MARPOL konvencijas 1978. gada protokolā, kas izklāstīti 2013. gada 17. maija Rezolūcijā MEPC.238(65).
(9)
Lai AO kodeksu padarītu juridiski saistošu, MSC savā 92. sesijā pieņēma grozījumus SOLAS konvencijā un Kravas zīmes konvencijas 1988. gada protokolā, kas izklāstīti attiecīgi 2013. gada 21. jūnija Rezolūcijā MSC.350(92) un Rezolūcijā MSC.356(92).
(10)
Tāpēc paredzams, ka III kodekss un AO kodekss stāsies spēkā laikposmā no 2015. gada 1. janvāra līdz 2018. gada 1. janvārim saskaņā ar noteikumiem, kas piemērojami katras attiecīgās SJO konvencijas grozījumu pieņemšanai, ratifikācijai un spēkā stāšanās dienai.
(11)
2013. gada 13. maijā Padome pieņēma Lēmumu 2013/268/ES par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Starptautiskajā Jūrniecības organizācijā (SJO) attiecībā uz dažu kodeksu pieņemšanu un attiecīgiem grozījumiem dažās konvencijās un protokolos (4). Saskaņā ar minētā lēmuma 5. pantu Padome pilnvaroja dalībvalstis dot piekrišanu tam, ka Savienības interesēs un saskaņā ar deklarāciju, kas iekļauta lēmuma pielikumā, tām ir saistoši grozījumi, kuri minēti šīs direktīvas 4.-9. apsvērumā.
(12)
Deklarācijā, kas pievienota Padomes Lēmumam 2013/268/ES, ir noteikts, ka dalībvalstis uzskata, ka III kodekss un AO kodekss ietver minimālās prasības, ko valstis var pēc vajadzības pilnveidot un uzlabot, lai veicinātu kuģošanas drošību un vides aizsardzību.
(13)
Tajā ir arī norādīts, ka neko no III kodeksā un AO kodeksā noteiktā neinterpretē tā, lai jebkādā veidā ierobežotu dalībvalstu saistību izpildi saskaņā ar Eiropas Savienības tiesību aktiem attiecībā uz terminu “konvencionālā apliecība” un “klasifikācijas apliecība” definīciju, atzītajām organizācijām noteikto pienākumu un kritēriju darbības jomu un Eiropas Komisijas pienākumiem attiecībā uz atzīšanu, izvērtēšanu un vajadzības gadījumā korektīvu pasākumu vai sankciju piemērošanu atzītajām organizācijām. Tajā pašā deklarācijā ir noteikts, ka SJO revīzijās jāpārbauda atbilstība tikai tiem attiecīgo starptautisko konvenciju noteikumiem, kurus dalībvalstis ir apstiprinājušas, tostarp saistībā ar šo deklarāciju.
(14)
Savienības tiesību sistēmā Direktīvas 2009/15/EK un Regulas (EK) Nr. 391/2009 darbības jomā ietilpst atsauces uz starptautiskajām konvencijām, kuru definīcija sniegta 3. apsvērumā. Ņemot to vērā, grozījumus SJO konvencijās automātiski iekļauj Savienības tiesību aktos tajā pašā brīdī, kad tie stājas spēkā starptautiskā līmenī; tas attiecas arī uz saistītajiem juridiski saistošajiem kodeksiem, piemēram, III kodeksu un AO kodeksu, kuri tāpēc ir daļa no SJO instrumentiem, kas ir nozīmīgi Direktīvas 2009/15/EK piemērošanā.
(15)
Tomēr grozījumi starptautiskajās konvencijās var netikt iekļauti Savienības jūrlietu tiesību aktu darbības jomā saskaņā ar atbilstības pārbaudes procedūru, ja tie atbilst vismaz vienam no diviem kritērijiem, kas minēti Regulas (EK) Nr. 2099/2002 5. panta 2. punktā.
(16)
Komisija izvērtēja grozījumus SJO konvencijās saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 2099/2002 5. pantu un konstatēja, ka starp III kodeksu un AO kodeksu un Direktīvu 2009/15/EK un Regulu (EK) Nr. 391/2009 ir vairākas pretrunas.
(17)
Pirmkārt, III kodeksa 2. daļas 16.1. punktā ir norādīti minimālie resursi un procesi, kas karoga valstīm ir jānodrošina, tostarp administratīvās instrukcijas, kuras cita starpā attiecas uz kuģu klasifikācijas apliecībām, ko pieprasa karoga valsts, lai tiktu apliecināta atbilstība prasībām attiecībā uz konstrukciju, mehānismiem un elektroiekārtām un/vai citām tādas starptautiskas konvencijas prasībām, kuras puse ir attiecīgā karoga valsts, vai atbilstība karoga valsts tiesību aktu prasībām. Tomēr, kā norādīts 21. apsvērumā, Savienības tiesību aktos pastāv nošķīrums starp konvencionālajām apliecībām un klasifikācijas apliecībām. Klasifikācijas apliecība ir privāts dokuments, kas nav ne karoga valsts, ne karoga valsts vārdā izdots akts. Šis III kodeksa noteikums attiecas uz SOLAS konvencijas II-1. nodaļas A-1. daļas 3-1. noteikumu, kas paredz, ka kuģi ir konstruēti, būvēti un uzturēti saskaņā ar prasībām attiecībā uz konstrukcijām, mehānismiem un elektroiekārtām, kuras noteikusi klasifikācijas sabiedrība, ko atzinusi administrācija saskaņā ar noteikumu XI-1/1. 1. SOLAS konvencijā ir skaidri noteikts, ka minētās prasības objekts ir kuģis vai tā juridiskais pārstāvis attiecībā pret karoga valsti. Turklāt, atzīta organizācija, darbojoties klasifikācijas sabiedrības statusā, izdod kuģu klasifikācijas apliecības saskaņā ar saviem noteikumiem, procedūrām un nosacījumiem un ar privātu līgumisku vienošanos palīdzību, kurās karoga valsts nav puse. Tāpēc minētais III kodeksa noteikums ir pretrunā ar klasifikācijas un konvenciālo darbību nošķīrumu, kas noteikts spēkā esošajos ES tiesību aktos.
(18)
Otrkārt, III kodeksa 2. daļas 18.1. punkts paredz, ka tas, vai atzītai organizācijai ir pietiekami tehniskie, vadības un izpētes resursi, kas vajadzīgi, lai organizācija varētu izpildīt tai uzticētos pienākumus, karoga valstij jānosaka “tikai attiecībā uz kuģiem, kuriem ir tiesības kuģot ar tās karogu”. Turpretī Savienības tiesību aktos šis aspekts ir reglamentēts kā atzīšanas prasība, kas noteikta Regulas (EK) Nr. 391/2009 I pielikuma A daļas 3. kritērijā un kas attiecas uz visiem kuģiem, kuri ietilpst attiecīgās organizācijas kuģu klasifikācijā, neatkarīgi no to karoga. Ja iepriekš minētais III kodeksa noteikums būtu iekļauts Savienības tiesību aktos, Regulas (EK) Nr. 391/2009 I pielikuma A daļas 3. kritērijs tiktu piemērots atzīto organizāciju darbībai tikai attiecībā uz kuģiem, kuri kuģo ar dalībvalstu karogu, un tas ir pretrunā ar pašlaik spēkā esošajām prasībām.
(19)
Treškārt, III kodeksa 2. daļas 19. punkts karoga valstij aizliedz pilnvarot savas atzītās organizācijas piemērot kuģiem, kas nav kuģi, kuriem ir tiesības kuģot ar konkrētās valsts karogu, jebkādas prasības, kas cita starpā saistītas ar to klasifikācijas noteikumiem, prasībām vai procedūrām. Saskaņā ar Direktīvu 2009/15/EK dalībvalstis attiecībā uz savas flotes konvencionālo sertifikāciju var pilnvarot organizāciju darboties savā vārdā tikai tad, ja organizācija ir atzīta un šajā saistībā tiek uzraudzīta saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 391/2009. Saskaņā ar šo sistēmu atzītajām organizācijām kā tādām, veicot attiecīgas darbības saistībā ar to klasificētajiem kuģiem, ir jāizpilda konkrētas prasības neatkarīgi no tā, ar kādu karogu tie kuģo. Tas attiecas uz lielāko daļu kritēriju, kas noteikti Regulas (EK) Nr. 391/2009 I pielikumā, kā arī citiem pienākumiem, jo īpaši minētās regulas 10. panta 4. punktu. Ja iepriekš minētais III kodeksa noteikums būtu iekļauts Savienības tiesību aktos, Regulā (EK) Nr. 391/2009 noteiktās atzīšanas prasības, tostarp, ja tās kvalificējamas kā noteikumi, prasības un procedūras, tiktu piemērotas atzīto organizāciju darbībai tikai attiecībā uz kuģiem, kas kuģo ar dalībvalstu karogu.
(20)
Ceturtkārt, saskaņā ar definīciju AO kodeksa 2. daļas 1.1. punktā atzītā organizācija ir organizācija, kuru izvērtējusi karoga valsts un kura novērtēta kā atbilstoša AO kodeksa 2. daļai. Turpretī Direktīvas 2009/15/EK 2. panta g) punktā ir noteikts, ka atzītā organizācija ir “organizācija, kas atzīta saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 391/2009”. Pamatojoties uz Komisijas izvērtējumu, kas izklāstīts 21.-23. apsvērumā, jāsecina, ka vairāki AO kodeksa 2. daļas noteikumi nav saderīgi ar Regulu (EK) Nr. 391/2009. Tas nozīmē, ka atzīta organizācija AO kodeksa nozīmē neatbilstu visām Regulas (EK) Nr. 391/2009 prasībām, tādējādi tā neatbilstu atzītas organizācijas definīcijai, kas noteikta Savienības tiesību aktos.
(21)
Piektkārt, saskaņā ar definīciju AO kodeksa 2. daļas 1.3. punktā konvencionālā sertifikācija un pakalpojumi ir viena tādu darbību kategorija, ko atzīta organizācija ir tiesīga veikt karoga valsts vārdā, tostarp izdot apliecības, kas attiecas gan uz konvencionālajām, gan klasifikācijas prasībām. Turpretī definīcijās Direktīvas 2009/15/EK 2. panta i) un k) punktā ir skaidri nošķirtas divu veidu apliecības, proti, konvencionālās apliecības, kas ir apliecības, kuras izdevusi karoga valsts vai kuras izdotas tās vārdā saskaņā ar starptautiskajām konvencijām, un klasifikācijas apliecības, kas ir dokumenti, kurus izdevusi atzīta organizācija, kas darbojas klasifikācijas sabiedrības statusā, un kuri apliecina kuģa piemērotību noteiktam izmantošanas veidam vai pakalpojumam saskaņā ar noteikumiem un procedūrām, ko noteikusi un publiskojusi attiecīgā atzītā organizācija. No tā izriet, ka saskaņā ar Savienības tiesību aktiem konvencionālās un klasifikācijas apliecības ir divi dažādi dokumenti. Proti, konvencionālās apliecības ir publiski dokumenti, turpretī klasifikācijas apliecības ir privāti dokumenti, kurus izdod klasifikācijas sabiedrība saskaņā ar saviem noteikumiem, procedūrām un nosacījumiem. No tā izriet, ka kuģa klasifikācijas apliecības, ko izdod atzīta organizācija, lai apliecinātu atbilstību klasifikācijas noteikumiem un procedūrām, tostarp, ja tās apstiprinājusi kuģa karoga valsts, apliecinot atbilstību SOLAS konvencijas II-I nodaļas A-1. daļas 3.-1. noteikumam, ir pilnībā privāti dokumenti, kas nav ne karoga valsts, ne karoga valsts vārdā izdoti akti. Taču AO kodeksā uz konvencionālo sertifikāciju un pakalpojumiem sistemātiski atsaucas kā darbībām, ko veic atzītās organizācijas “karoga valsts vārdā”, - pretrunā ar juridisko nošķīrumu, kas noteikts Savienības tiesību aktos. Neraugoties uz minēto pretrunu, ja šis AO kodeksa noteikums tiktu pieņemts par Savienības tiesību sistēmas normu, rastos acīmredzams risks, ka Regulā (EK) Nr. 391/2009 noteiktās atzīšanas prasības, kas attiecas uz visu organizācijas darbību neatkarīgi no kuģu karoga, ES vairs nevarēs izpildīt. Ņemot vērā saikni starp abiem instrumentiem, kas paskaidrota 2. apsvērumā, šis risks attiecas arī uz Direktīvu 2009/15/EK.
(22)
Sestkārt, AO kodeksa 2. daļas 3.9.3.1. punktā ir paredzēts atzīto organizāciju sadarbības mehānisms, kurš ietilpst vienīgajā sistēmā, ko nosaka karoga valsts, un kura mērķis ir standartizēt procesus, kas saistīti ar konvencionālo sertifikāciju un vajadzības gadījumā saistītajiem pakalpojumiem karoga valsts vārdā; taču šā paša kodeksa 2. daļas 3.9.3.2. punkts paredz sistēmu, kuru izveido “karoga valsts vai karoga valstu grupa” un kuras mērķis ir regulēt sadarbību starp to atzītajām organizācijām tehniskajos un drošības aspektos attiecībā uz “kuģu konvencionālo sertifikāciju un pakalpojumiem [..] minētās(-o) karoga valsts(-u) vārdā”. Turpretī Savienības tiesību aktos sadarbību starp atzītajām organizācijām reglamentē Regulas (EK) Nr. 391/2009 10. panta 1. punkts, kurā noteikts, ka atzītās organizācijas savstarpēji apspriežas, lai nodrošinātu noteikumu un procedūru savstarpēju atbilstību un mēģinātu tos saskaņot un saskanīgi īstenot, un kurš veido pamatu materiālu, iekārtu un sastāvdaļu klasifikācijas apliecību savstarpējai atzīšanai, ja tāda vajadzīga. Abi 10. panta 1. punktā minētie sadarbības procesi attiecas uz atzīto organizāciju privātajām darbībām, tām darbojoties klasifikācijas sabiedrību statusā, tāpēc tie ir piemērojami neatkarīgi no kuģu karoga. Ja AO kodeksā aprakstītie sadarbības mehānismi tiktu iekļauti Savienības tiesību aktos, Regulas (EK) Nr. 391/2009 noteiktā sadarbības sistēma tiktu piemērota tikai tām atzīto organizāciju darbībām, kas attiecas uz kuģiem, kuri kuģo ar dalībvalstu karogu, un tas ir pretrunā ar pašlaik spēkā esošajām prasībām.
(23)
Septītkārt, AO kodeksa 2. daļas 3.9.3.3. punkts ir identisks ar III kodeksa 2. daļas 19. punktu, tāpēc 19. apsvērumā izklāstītie apstākļi ir vienlīdz svarīgi arī attiecībā uz šo AO kodeksa noteikumu.
(24)
Lai sasniegtu Savienības mērķus un jo īpaši uzlabotu kuģošanas drošību un vides aizsardzību, ne III kodeksa, ne AO kodeksa noteikumiem nebūtu jāuzliek nekādi ierobežojumi Savienības spējai saskaņā ar līgumiem un starptautiskajiem tiesību aktiem noteikt atbilstošus nosacījumus par atzīšanas piešķiršanu organizācijām, kas vēlas, lai dalībvalstis tās pilnvaro veikt kuģu apskates un sertifikācijas darbības savā vārdā.
(25)
Materiālu, iekārtu un sastāvdaļu klasifikācijas apliecību savstarpējās atzīšanas shēma, kas noteikta Regulas (EK) Nr. 391/2009 10. panta 1. punktā, ir piemērojama tikai Savienībā attiecībā uz kuģiem, kuri kuģo ar dalībvalsts karogu. Attiecībā uz ārvalstu kuģiem saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Jūras tiesību konvenciju (UNCLOS) attiecīgo apliecību atzīšana paliek attiecīgo trešo karoga valstu ziņā, tām īstenojot savu ekskluzīvo jurisdikciju.
(26)
Pamatojoties uz izvērtējumu, Komisija konstatēja, ka III kodeksa un AO kodeksa noteikumi, kuri minēti iepriekšējos apsvērumos, nav saderīgi ar Direktīvu 2009/15/EK vai Regulu (EK) Nr. 391/2009 un attiecīgi Direktīvu 2009/15/EK, ņemot vērā 2. apsvērumā aprakstīto saikni starp abiem instrumentiem, un tie nebūtu jāiekļauj minētās direktīvas darbības jomā. Tāpēc Direktīvas 2009/15/EK 2. panta d) punkts būtu attiecīgi jāgroza.
(27)
Tā kā AO kodekss stājas spēkā 2015. gada 1. janvārī, šai direktīvai būtu jāstājas spēkā iespējami drīz pēc tās publicēšanas.
(28)
Kuģošanas drošības un kuģu izraisītā piesārņojuma novēršanas komiteja (COSS) nesniedza atzinumu par šajā direktīvā paredzētajiem pasākumiem. Tika uzskatīts, ka ir nepieciešams īstenošanas akts, un priekšsēdētājs īstenošanas akta projektu iesniedza pārsūdzības komitejai turpmākai apspriešanai. Šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar atzinumu, ko sniegusi pārsūdzības komiteja,
IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
1. pants
Direktīvas 2009/15/EK 2. panta d) punktu aizstāj ar šādu:
“d)
“starptautiskās konvencijas” ir 1974. gada 1. novembra Starptautiskā konvencija par cilvēka dzīvības aizsardzību uz jūras (SOLAS 74), izņemot tās pielikuma XI-2. nodaļu, 1966. gada 5. aprīļa Starptautiskā konvencija par kravas zīmi un 1973. gada 2. novembra Starptautiskā konvencija par piesārņošanas novēršanu no kuģiem (MARPOL) kopā ar to protokoliem un grozījumiem, kā arī attiecīgiem visās dalībvalstīs juridiski saistošiem kodeksiem, izņemot SJO instrumentu īstenošanas kodeksa 2. daļas 16.1., 18.1. un 19. punktu un SJO Atzīto organizāciju kodeksa 2. daļas 1.1., 1.3., 3.9.3.1., 3.9.3.2. un 3.9.3.3. punktu, to jaunākajā redakcijā;”
2. pants
1. Dalībvalstis vēlākais līdz 2015. gada 31. decembrim pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis tūlīt dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
Dalībvalstis minētos noteikumus piemēro no 2016. gada 1. janvāra.
Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
3. pants
Šī direktīva stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
4. pants
Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.
Briselē, 2014. gada 17. decembrī