SMĚRNICE RADY (EU) 2015/637
ze dne 20. dubna 2015
o opatřeních v oblasti koordinace a spolupráce s cílem usnadnit konzulární ochranu nezastoupených občanů Unie ve třetích zemích a o zrušení rozhodnutí 95/553/ES
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 23 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu (1),
v souladu se zvláštním legislativním postupem,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Občanství Unie představuje základní právní postavení státních příslušníků členských států. Právo na diplomatickou a konzulární ochranu jiným členským státem na území třetí země, kde členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá své zastoupení, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu je jedním z konkrétních práv, která občanům Unie přiznává čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“).
(2)
Lisabonská smlouva posílila právní postavení občanství Unie a práva, která jsou s ním spojena. Článek 23 Smlouvy o fungování EU tak stanoví přijímání směrnic o opatřeních v oblasti koordinace a spolupráce nezbytných pro usnadnění konzulární ochrany nezastoupených občanů Unie.
(3)
Hodnoty, na nichž je Unie založena, zahrnují solidaritu, nediskriminaci a dodržování lidských práv; ve svých vztazích s okolním světem by Unie měla prosazovat své hodnoty a přispívat k ochraně svých občanů. Základní právo na konzulární ochranu nezastoupených občanů Unie za stejných podmínek, jaké mají státní příslušníci dotyčného státu, je zakotveno v článku 46 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a je projevem evropské solidarity. Dává konceptu občanství Unie vnější rozměr a posiluje identitu Unie ve třetích zemích.
(4)
Cílem této směrnice je stanovit opatření v oblasti spolupráce a koordinace nezbytná pro další usnadnění konzulární ochrany nezastoupených občanů Unie. Tato opatření by měla posílit právní jistotu, jakož i účinnou spolupráci a solidaritu mezi konzulárními úřady.
(5)
V souladu s čl. 20 odst. 2 písm. c) a článkem 23 Smlouvy o fungování EU by členské státy měly nezastoupeným občanům poskytovat konzulární ochranu za stejných podmínek jako svým vlastním státním příslušníkům. Touto směrnicí není dotčena pravomoc členských států určit rozsah ochrany poskytované svým vlastním státním příslušníkům.
(6)
Touto směrnicí nejsou dotčeny konzulární styky mezi členskými státy a třetími zeměmi, zejména jejich práva a povinnosti vyplývající z mezinárodních zvyklostí a dohod, zejména z Úmluvy o konzulárních stycích zedne 24. dubna 1963 (dále jen „Vídeňská úmluva“), které členské státy uplatňují v souladu s právem Unie. Podle článku 8 Vídeňské úmluvy mohou členské státy poskytovat konzulární ochranu jménem jiného členského státu po příslušném uvědomění, a pokud dotyčná třetí země nevznese námitky. Problémy mohou nastat zejména v situacích týkajících se občanů, kteří jsou zároveň státními příslušníky hostitelské země. Členské státy by měly za podpory místní konzulární spolupráce přijmout nezbytná opatření ve vztahu k třetím zemím s cílem zajistit, že je možné v jakémkoli daném případě poskytnout konzulární ochranu jménem jiných členských států.
(7)
Pokud nezastoupení občané potřebují ochranu ve třetích zemích, je nezbytná účinná spolupráce a koordinace. Členský stát poskytující pomoc, který je zastoupen ve třetí zemi, a členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, by měly úzce spolupracovat. Místní konzulární spolupráce může být u nezastoupených občanů zvláště složitá, neboť vyžaduje koordinaci s orgány, které nejsou zastoupeny na místě, případně včetně příslušných velvyslanectví či konzulátů. Je třeba stanovit jasný a stabilní soubor pravidel, aby se zaplnila mezera způsobená nepřítomností velvyslanectví či konzulátu členského státu, jehož je dotčený občan státním příslušníkem. V zájmu zajištění účinné ochrany je nutné také vyjasnit stávající opatření.
(8)
Občané Unie by měli být považováni za nezastoupené ve třetí zemi, jestliže členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá v dotyčné zemi velvyslanectví, konzulát ani honorárního konzula. Občané by rovněž měli být považování za nezastoupené, jestliže velvyslanectví, konzulát či honorární konzul ustavení na místě nejsou z jakéhokoli důvodu schopni poskytnout v daném případě ochranu, na niž by měla dotčená osoba jinak nárok v souladu s vnitrostátním právem či praxí. Velvyslanectví a konzuláty by se měly vzájemně informovat o veškerých mimořádných okolnostech, jež mohou mít dočasný dopad na jejich schopnost poskytovat konzulární ochranu. Rovněž je třeba zohlednit dostupnost a blízkost. Například občan, který žádá o konzulární ochranu nebo pomoc velvyslanectví či konzulát jiného členského státu, by neměl být odkazován na velvyslanectví, konzulát nebo honorárního konzula členského státu, jehož je státním příslušníkem, jestliže vzhledem k místním okolnostem nebo k nedostatku zdrojů nemůže bezpečně dosáhnout těchto orgánů nebo být jimi dosažen. Pojem neexistence zastoupení by měl být vykládán tak, aby byla zajištěna účinnost práva nezastoupených občanů na ochranu velvyslanectvím či konzulátem jiného členského státu nediskriminačním způsobem, se zohledněním okolností každého konkrétního případu. Občané, kteří jsou státními příslušníky více než jednoho členského státu, by měli být považováni za nezastoupené, jestliže v dotyčné třetí zemi nemá zastoupení žádný členský stát, jehož jsou státními příslušníky.
(9)
Za účelem zajištění účinnosti práva zakotveného v čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování EU a práva na respektování soukromého a rodinného života, jak je uznáno v článku 7 Listiny, a se zohledněním vnitrostátního práva a praxe může být členský stát, který poskytuje pomoc, v závislosti na individuálních okolnostech každého případu povinen poskytnout ochranu rodinným příslušníkům občanů Unie ze třetích zemí. Tato směrnice nebrání v tom, aby se v průběhu konzultací, jež by se měly uskutečnit před poskytnutím pomoci, členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, dohodly v případě potřeby na možnosti rozšíření pomoci rodinným příslušníkům nezastoupeného občana Unie, kterému je poskytována pomoc, ze třetích zemí nad rozsah požadovaný právem nebo vyplývající z praxe členského státu poskytujícího pomoc, přičemž se v nejvyšší možné míře zohlední žádosti členského státu, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, a za podmínky, že uvedená dohoda splňuje alespoň minimální požadavky stanovené právem Unie. Členské státy však nemusí být s to poskytnout určité druhy konzulární ochrany, například náhradní cestovní doklady, rodinným příslušníkům ze třetích zemí. Pokud se týká pomoci nezletilým, je v první řadě nutno brát ohled na nejvlastnější zájem dítěte, jak je stanoveno článku 24 Listiny a v Úmluvě Organizace spojených národů o právech dítěte ze dne 20. listopadu 1989.
(10)
Nezastoupení občané by měli mít možnost požadovat konzulární ochranu u velvyslanectví či konzulátu kteréhokoli členského státu. Tato skutečnost by však neměla členským státům bránit v uzavírání praktických ujednání za účelem sdílení odpovědnosti za poskytování konzulární ochrany nezastoupeným občanům v souladu s touto směrnicí. Tato ujednání jsou pro občany přínosná, neboť umožňují lepší připravenost na zajišťování účinné ochrany. Členské státy, které obdrží žádosti o ochranu, by měly posoudit, zda je v daném případě nezbytné poskytnout konzulární ochranu, nebo zda může být dotčený případ předán velvyslanectví či konzulátu, který je určen jako příslušný v souladu s případným již platným ujednáním. Členské státy by měly o veškerých těchto ujednáních informovat Komisi a Evropskou službu pro vnější činnost (ESVČ), přičemž Unie a členské státy by měly tato ujednání zveřejnit, aby byla zajištěna transparentnost pro nezastoupené občany.
(11)
Tato směrnice by neměla bránit členským státům, které nejsou v určité třetí zemi zastoupeny, v poskytování konzulární ochrany svým státním příslušníkům, například případným poskytováním on-line konzulárních služeb. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měl mít možnost požádat členský stát, jejž tento občan žádá o konzulární ochranu nebo který dotyčnému občanovi tuto ochranu poskytuje, o předání žádosti či případu, aby poskytl tuto konzulární ochranu sám. Toto předání by nemělo vést k tomu, aby byl dotčený občan zbaven konzulární ochrany.
(12)
Přestože členské státy mají různé tradice, pokud jde o pravomoci honorárních konzulů, honorární konzulové obvykle neposkytují stejnou šíři služeb jako velvyslanectví či konzuláty. Vzhledem k tomu, že honorární konzulové často plní svůj mandát na základě dobrovolnosti, mělo by být rozhodnutí o tom, zda by se tato směrnice měla vztahovat na honorární konzuly, ponecháno na každém členském státě. V závislosti na okolnostech jednotlivých případů by se mohlo po honorárních konzulech požadovat poskytnutí konzulární ochrany nezastoupeným občanům.
(13)
Žádost o ochranu by měla být vyřízena, pokud žadatel předloží platný cestovní pas či průkaz totožnosti občana Unie. Nezastoupení občané, kteří potřebují konzulární ochranu, však již nemusí mít doklady totožnosti v držení. Občanství Unie jako základní právní postavení je přiznáno přímo právem Unie a doklady totožnosti mají pouze deklaratorní význam. Pokud žadatel nemůže předložit platné doklady totožnosti, měl by být tedy schopen prokázat svou totožnost jakýmikoli jinými prostředky. V případě potřeby by mohla být totožnost dotčené osoby ověřena na základě konzultace s orgány členského státu, o kterém žadatel uvádí, že je jeho státním příslušníkem. Pokud jde o rodinné příslušníky ze třetích zemí, kteří žadatele doprovázejí, měly by být orgány členského státu, jehož státním příslušníkem je žadatel, rovněž schopny pomoci členskému státu poskytujícímu pomoc při ověřování totožnosti a existence rodinného vztahu se žadatelem.
(14)
Za účelem stanovení toho, která opatření v oblasti koordinace a spolupráce jsou nezbytná, je třeba upřesnit oblast působnosti konzulární ochrany podle této směrnice. Konzulární ochrana nezastoupených občanů by měla zahrnovat pomoc v řadě typických situací, v nichž členské státy poskytují konzulární ochranu svým vlastním státním příslušníkům, v závislosti na individuálních okolnostech každého případu, například v případě zatčení nebo zadržení, vážné nehody nebo vážného onemocnění a úmrtí, a rovněž co se týče poskytování pomoci a repatriace v případě nouze nebo vydávání náhradních dokladů. Vzhledem k tomu, že potřebná ochrana závisí vždy na dané situaci, neměla by se konzulární ochrana omezovat na situace výslovně uvedené v této směrnici.
(15)
V příslušných případech by měla být náležitě respektována přání občanů, včetně toho, zda by měli být informováni rodinní příslušníci nebo jiní příbuzní, a pokud ano, kteří z nich. Obdobně by měla být v případě úmrtí náležitě zohledněna přání nejbližších pozůstalých ohledně toho, jak naložit s ostatky zesnulého občana. Za tyto kontakty by měl být odpovědný členský stát, jehož je nebo byl nezastoupený občan státním příslušníkem.
(16)
Orgány členských států by měly úzce spolupracovat a koordinovat své postupy mezi sebou a s Unií, zejména s Komisí a ESVČ, v duchu vzájemné úcty a solidarity. V zájmu zajištění rychlé a účinné spolupráce by měly členské státy prostřednictvím zabezpečených internetových stránek ESVČ (Consular OnLine) poskytovat a průběžně aktualizovat informace o příslušných kontaktních místech v členských státech.
(17)
Ve třetích zemích zastupují Unii delegace Unie, které v úzké spolupráci s diplomatickými a konzulárními zastoupeními členských států přispívají k provádění práva občanů Unie na konzulární ochranu, jak je dále upřesněno v článku 35 Smlouvy o Evropské unii. Tato směrnice plně uznává a dále posiluje dosavadní příspěvek ESVČ a delegací Unie, zejména během krizových situací, v souladu s rozhodnutím 2010/427/EU (2), zejména s jeho čl. 5 odst. 10.
(18)
Pokud jde o místní spolupráci, je třeba vyjasnit pravomoci a příslušné úlohy všech relevantních činitelů s cílem zajistit, aby nezastoupení občané obdrželi pomoc, na niž mají nárok, v souladu se zásadou nediskriminace. Místní konzulární spolupráce by měla věnovat náležitou pozornost nezastoupeným občanům, například prostřednictvím shromažďování a pravidelné aktualizace informací o příslušných kontaktních místech a jejich sdílením s místními velvyslanectvími a konzuláty členských států a s delegacemi Unie.
(19)
Zasedání věnovaná místní konzulární spolupráci, pořádaná v úzké spolupráci s příslušnou delegací Unie, by měla zahrnovat pravidelnou výměnu informací o záležitostech týkajících se nezastoupených občanů, jako je bezpečnost občanů, vězeňské podmínky, konzulární notifikace a přístup a koordinace v případě krizí. Na těchto zasedáních by se měly zastoupené členské státy v případě potřeby dohodnout na praktických ujednáních s cílem zajistit nezastoupeným občanům účinnou ochranu. Taková ujednání nemusí být nezbytná například tehdy, je-li počet nezastoupených občanů nízký.
(20)
Pro zajištění odpovídající připravenosti na krize a odpovídajícího řešení krizí je zásadně důležité jasné rozdělení odpovědnosti mezi zastoupené a nezastoupené členské státy a příslušnou delegaci Unie. Krizové plánování by tedy mělo být koordinováno a plně brát v úvahu nezastoupené občany. Za tímto účelem by měly členské státy, které nemají na místě ustaveno velvyslanectví či konzulát, poskytnout v rámci místní připravenosti na reakci na krize veškeré dostupné a relevantní informace o svých občanech na dotčeném území. Tyto informace by měly být v případě krize patřičně aktualizovány. Příslušná velvyslanectví a konzuláty i delegace Unie by měly být informovány o opatřeních učiněných za účelem připravenosti na krize a ve vhodných případech do nich být zapojeny. Informace o těchto opatřeních by měly být zpřístupněny nezastoupeným občanům. V případě krize by vedoucí stát či členský stát nebo členské státy, které koordinují pomoc, měly nediskriminačním způsobem na základě dohodnutého plánování a vývoje situace na místě koordinovat podporu poskytovanou nezastoupeným občanům a využívání dostupných evakuačních kapacit.
(21)
Interoperabilita mezi konzulárními pracovníky a dalšími odborníky na zvládání krizí by měla být posílena, zejména jejich účastí v multidisciplinárních krizových týmech, například v rámci struktur ESVČ pro reakce na krize a operační koordinaci a řešení krizí a v rámci mechanismu civilní ochrany Unie (3).
(22)
Mělo by být možné vyžádat si podporu mechanismu civilní ochrany Unie, je-li potřebná pro konzulární ochranu nezastoupených občanů. O tuto podporu by mohl požádat například vedoucí stát nebo členský stát či členské státy koordinující pomoc.
(23)
Pojem „vedoucí stát“ používaný v této směrnici označuje jeden nebo více členských států zastoupených v dané třetí zemi a pověřených koordinací a vedením pomoci poskytované nezastoupeným občanům během krizí. Koncepce vedoucího státu, jak je stanovena v příslušných obecných pokynech Unie (4), by mohla být dále rozvinuta v souladu s právem Unie, a zejména s touto směrnicí.
(24)
Je-li členský stát informován o žádosti o konzulární ochranu podané osobou, která je dle svého tvrzení nezastoupeným občanem, nebo obdrží-li takovou žádost, měl by vždy - s výjimkou mimořádně naléhavých případů - neprodleně kontaktovat členský stát, jehož je dotyčný občan státním příslušníkem, a před poskytnutím jakékoli pomoci poskytnout tomuto členskému státu veškeré relevantní informace. Členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, by měl naopak neprodleně poskytnout veškeré informace, které jsou pro daný případ relevantní. Tato konzultace by měla členskému státu, jehož je dotyčný občan státním příslušníkem, umožnit požádat o předání žádosti či případu, aby poskytl konzulární ochranu sám. Rovněž by měla dotčeným členským státům umožnit výměnu informací relevantních například za účelem zajištění toho, aby nezastoupený občan nezneužíval svého práva na konzulární ochranu podle čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování EU. V případě zneužití se občané Unie nemohou na tuto směrnici odvolávat.
(25)
Vzájemná solidarita a spolupráce se týká rovněž finančních záležitostí. Členské státy, které svým vlastním občanům poskytují konzulární ochranu ve formě finanční pomoci, tak činí jako poslední prostředek a pouze ve výjimečných případech, kdy občané nemohou získat finanční prostředky jinak, například prostřednictvím převodů od svých rodinných příslušníků, přátel či zaměstnavatelů. Nezastoupeným občanům by měla být finanční pomoc poskytnuta za stejných podmínek jako státním příslušníkům členského státu poskytujícího pomoc. Po nezastoupeném občanovi by mělo být požadováno, aby podepsal závazek k úhradě vzniklých nákladů svému členskému státu, jehož je státním příslušníkem, za podmínky, že by po státních příslušnících členského státu poskytujícího pomoc nacházejících se ve stejné situaci bylo požadováno, aby svému členskému státu tyto náklady uhradili. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, tedy může po dotyčném občanovi požadovat úhradu těchto nákladů, včetně veškerých případných konzulárních poplatků.
(26)
Tato směrnice by měla zajistit sdílení finanční zátěže a náhradu. Jestliže konzulární ochrana poskytnutá nezastoupenému občanovi zahrnuje podpis závazku k úhradě, měl by členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, uhradit členskému státu poskytujícímu pomoc náklady vzniklé členskému státu poskytujícímu pomoc. Rozhodnutí o tom, zda požadovat náhradu vzniklých nákladů, spočívá na členském státu poskytujícím pomoc. Členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měly mít možnost dohodnout podrobná ujednání o úhradě ve stanovených lhůtách.
(27)
V závislosti na okolnostech jednotlivých případů mohou z konzulární ochrany poskytnuté nezastoupenému občanovi v případě zatčení nebo zadržení vyplynout diplomatickému či konzulárnímu úřadu členského státu poskytujícího pomoc nezvykle vysoké cestovní náklady, náklady na ubytování či náklady na překlad. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měl být o těchto možných nákladech informován běhemkonzultací, jež by se měly uskutečnit před poskytnutím pomoci. Členský stát poskytující pomoc by měl mít možnost požádat o náhradu těchto nezvykle vysokých nákladů členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem. Členský stát, jehož je dotčený občan státním příslušníkem, by měl členskému státu poskytujícímu pomoc uhradit vzniklé náklady. Členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měly mít možnost dohodnout podrobná ujednání o úhradě ve stanovených lhůtách. V souladu se zásadou nediskriminace nemůže členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, po tomto občanovi požadovat náhradu nákladů, jejichž úhrada by nebyla požadována po státních příslušnících členského státu poskytujícího pomoc.
(28)
Pro případy krizových situací by měly být finanční postupy zjednodušeny. Vzhledem ke zvláštnostem takových situací, jako je potřeba rychlé reakce ve vztahu k velkému počtu občanů, by členský stát poskytující pomoc neměl k požadování a získání náhrady od členského státu nebo členských států, jichž je nezastoupený občan státním příslušníkem, potřebovat závazek k úhradě. Členské státy, jichž jsou nezastoupení občané státními příslušníky, by měly členskému státu nebo členským státům poskytujícím pomoc nahradit vzniklé náklady. Rozhodnutí o tom, zda požadovat náhradu vzniklých nákladů a v jaké formě je požadovat, spočívá na členském státu nebo členských státech poskytujících pomoc. Členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měly mít možnost dohodnout podrobná ujednání o úhradě ve stanovených lhůtách. V případě krize, která má nebo případně měla negativní dopad na značný počet občanů Unie, a požaduje-li to členský stát poskytující pomoc, měl by členský stát, jehož jsou nezastoupení občané státními příslušníky, uhradit náklady v poměrné výši, a to vydělením vzniklých nákladů počtem občanů, jimž byla pomoc poskytnuta.
(29)
Tato směrnice by měla být přezkoumána tři roky po uplynutí lhůty po provedení ve vnitrostátním právu. Zejména by měla být posouzena možná potřeba přezkumu finančních postupů, aby bylo zajištěno odpovídající sdílení zátěže, s ohledem na informace o provádění a praktickém uplatňování této směrnice, jež mají poskytnout členské státy, včetně veškerých příslušných statistických údajů a případů. Komise by měla vypracovat zprávu a zvážit, zda jsou nutná jakákoli dodatečná opatření, mimo jiné ve vhodných případech v podobě návrhu změny této směrnice za účelem usnadnění výkonu práva občanů Unie na konzulární ochranu.
(30)
Zpracovávání osobních údajů prováděné členskými státy v rámci této směrnice se řídí směrnicí Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES (5).
(31)
Touto směrnicí by neměla být dotčena příznivější vnitrostátní právní úprava, pokud je s ní v souladu.
(32)
Členské státy se v souladu se Společným politickým prohlášením členských států a Komise o informativních dokumentech ze dne 28. září 2011 (6) zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice do vnitrostátního práva o jeden či více dokumentů, které objasňují vztah mezi jednotlivými složkami směrnice a příslušnými částmi vnitrostátních prováděcích nástrojů. V případě této směrnice považuje normotvůrce předložení těchto dokumentů za odůvodněné.
(33)
Cílem této směrnice je podporovat konzulární ochranu, jak je uznána v Listině. Ctí základní práva a dodržuje zásady uznávané zejména Listinou, především zásadu nediskriminace, právo na život a nedotknutelnost lidské osobnosti, právo na respektování soukromého a rodinného života, práva dítěte a práva na obhajobu a na spravedlivý proces. Tato směrnice by měla být prováděna v souladu s těmito právy a zásadami.
(34)
V souladu se zákazem diskriminace obsaženým v Listině by členské státy měly provádět tuto směrnici, aniž by z jakéhokoli důvodu diskriminovaly osoby, na něž se tato směrnice vztahuje, jako například na základě pohlaví, rasy, barvy pleti, etnického nebo sociálního původu, genetických rysů, jazyka, náboženského vyznání nebo přesvědčení, politických nebo jakýchkoli jiných názorů, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, narození, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace.
(35)
Rozhodnutí zástupců vlád členských států zasedajících v Radě 95/553/ES (7) by mělo být zrušeno,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
KAPITOLA 1
OBECNÁ USTANOVENÍ A OBLAST PŮSOBNOSTI
Článek 1
Předmět
1. Tato směrnice stanoví opatření v oblasti koordinace a spolupráce nezbytná za účelem usnadnění výkonu práva občanů Unie na diplomatickou a konzulární ochranu kterýmkoli členským státem na území třetí země, v níž členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá své zastoupení, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto členského státu, stanoveného v čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování EU, přičemž zohledňuje úlohu delegací Unie v rámci přispívání k uplatňování tohoto práva.
2. Tato směrnice se netýká konzulárních styků mezi členskými státy a třetími zeměmi.
Článek 2
Obecná zásada
1. Velvyslanectví nebo konzuláty členských států poskytují konzulární ochranu nezastoupeným občanům za stejných podmínek jako svým vlastním státním příslušníkům.
2. Členské státy mohou rozhodnout, že se tato směrnice použije na konzulární ochranu poskytovanou honorárními konzuly, v souladu s článkem 23 Smlouvy o fungování EU. Členské státy zajistí, aby byli nezastoupení občané řádně informováni o těchto rozhodnutích i o míře, v níž jsou honorární konzulové příslušní k poskytnutí ochrany v daném případě.
Článek 3
Konzulární ochrana členským státem, jehož je občan státním příslušníkem
Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, může požádat členský stát, jejž dotyčný občan žádá o konzulární ochranu nebo který dotyčnému občanovi tuto ochranu poskytuje, o předání žádosti dotčeného občana či daného případu členskému státu, jehož je státním příslušníkem, aby tento členský stát poskytl konzulární ochranu v souladu se svým vnitrostátním právem či praxí. Dožádaný členský stát se případu vzdá, jakmile členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, potvrdí, že tomuto občanovi poskytuje konzulární ochranu.
Článek 4
Nezastoupení občané ve třetích zemích
Pro účely této směrnice se „nezastoupenými občany“ rozumí každý občan, který má státní příslušnost členského státu, jenž nemá ve třetí zemi své zastoupení, jak je stanoveno v článku 6.
Článek 5
Rodinní příslušníci nezastoupených občanů ve třetích zemích
Rodinným příslušníkům, kteří nejsou občany Unie, doprovázejícím nezastoupené občany ve třetích zemích je konzulární ochrana poskytována ve stejné míře a za stejných podmínek, jako by byla poskytována takovým rodinným příslušníkům občanů členského státu poskytujícího pomoc v souladu s jeho vnitrostátním právem či praxí.
Článek 6
Neexistence zastoupení
Pro účely této směrnice nemá členský stát ve třetí zemi zastoupení, pokud v ní nemá stálé velvyslanectví ani stálý konzulát nebo pokud v ní nemá velvyslanectví, konzulát ani honorárního konzula, kteří jsou schopni účinně poskytnout v daném případě konzulární ochranu.
Článek 7
Přístup ke konzulární ochraně a jiná ujednání
1. Nezastoupení občané mají nárok požadovat ochranu u velvyslanectví či konzulátu kteréhokoli členského státu.
2. Aniž je dotčen článek 2, může členský stát trvale zastupovat jiný členský stát a velvyslanectví nebo konzuláty členských států mohou, kdykoli je to považováno za nezbytné, uzavřít praktická ujednání o sdílení odpovědnosti za poskytování konzulární ochrany nezastoupeným občanům. Členské státy informují o těchto ujednáních Komisi a Evropskou službu pro vnější činnost (ESVČ), a Unie a členské státy tato ujednání zveřejní, aby byla zajištěna transparentnost pro nezastoupené občany.
3. V případech, kdy bylo uzavřeno praktické ujednání podle odstavce 2, zajišťuje velvyslanectví či konzulát, u něhož nezastoupený občan žádá o konzulární ochranu a jenž není určen jako příslušný v souladu s příslušným platným ujednáním, aby žádost občana byla předána příslušnému velvyslanectví či konzulátu, ledaže by tím byla ohrožena konzulární ochrana, zejména pokud naléhavost záležitosti vyžaduje okamžité opatření dožádaného velvyslanectví či konzulátu.
Článek 8
Identifikace
1. Žadatelé o konzulární ochranu prokáží, že jsou občany Unie, předložením svých cestovních pasů nebo průkazů totožnosti.
2. Nemůže-li občan Unie předložit platný cestovní pas nebo průkaz totožnosti, lze státní příslušnost prokázat jakýmikoli jinými prostředky, v případě potřeby i ověřením u diplomatických či konzulárních úřadů členského státu, o kterém žadatel uvádí, že je jeho státním příslušníkem.
3. Pokud jde o rodinné příslušníky uvedené v článku 5, lze totožnost a existenci rodinného vztahu prokázat jakýmikoli prostředky, včetně ověřením členským státem, který poskytuje pomoc, u diplomatických či konzulárních úřadů členského státu, jehož jsou občané uvedení v odstavci 1 státními příslušníky.
Článek 9
Druhy pomoci
Konzulární ochrana uvedená v článku 2 může zahrnovat pomoc mimo jiné v těchto situacích:
a)
zatčení nebo zadržení;
b)
postižení trestným činem;
c)
vážná nehoda nebo vážné onemocnění;
d)
úmrtí;
e)
pomoc a repatriace v případě nouze;
f)
vystavení náhradních cestovních dokladů, jak je stanoveno v rozhodnutí 96/409/SZBP (8).
KAPITOLA 2
OPATŘENÍ V OBLASTI KOORDINACE A SPOLUPRÁCE
Článek 10
Obecná pravidla
1. Diplomatické a konzulárními úřady členských států úzce spolupracují a koordinují svou činnost mezi sebou navzájem a s Unií s cílem zajistit ochranu nezastoupených občanů v souladu s článkem 2.
2. Pokud členský stát obdrží žádost o konzulární ochranu od osoby, která je dle svého tvrzení nezastoupeným občanem, nebo je informován o konkrétní mimořádné situaci, jak je například uvedena na seznamu v článku 9, v níž se nachází nezastoupený občan, neprodleně konzultuje ministerstvo zahraničních věcí členského státu, o kterém tato osoba uvádí, že je jeho státním příslušníkem, nebo ve vhodných případech příslušné velvyslanectví či konzulát dotyčného členského státu a poskytne mu veškeré příslušné informace, které má k dispozici, mimo jiné týkající se totožnosti dotyčné osoby, možných nákladů konzulární ochrany a jakýchkoli rodinných příslušníků, kterým může být rovněž nutné konzulární ochranu poskytnout. S výjimkou mimořádně naléhavých případů se tato konzultace uskuteční před poskytnutím pomoci. Členský stát poskytující pomoc rovněž usnadní výměnu informací mezi dotčeným občanem a orgány členského státu, jehož je občan státním příslušníkem.
3. Členský stát, jehož je dotyčný občan státním příslušníkem, poskytne ministerstvu zahraničních věcí či příslušnému velvyslanectví či konzulátu členského státu, který poskytuje pomoc, na jejich žádost veškeré příslušné informace v souvislosti s daným případem. Odpovídá rovněž za veškeré nezbytné kontakty s rodinnými příslušníky či jinými relevantními osobami nebo orgány.
4. Členské státy oznámí ESVČ prostřednictvím její zabezpečené internetové stránky příslušné kontaktní místo nebo místa na svých ministerstvech zahraničních věcí.
Článek 11
Úloha delegací Unie
Delegace Unie úzce spolupracují s velvyslanectvími a konzuláty členských států a koordinují s nimi svou činnost s cílem přispět ke spolupráci a koordinaci na místní úrovni a v případě krizí, zejména tím, že poskytují dostupnou logistickou podporu, včetně kancelářských prostor a organizačního zázemí, jako je dočasné ubytování pro konzulární pracovníky a zásahové týmy. Delegace Unie a ústředí ESVČ rovněž usnadní výměnu informací mezi velvyslanectvími a konzuláty členských států a případně s místními orgány. Delegace Unie rovněž zveřejní obecné informace o pomoci, na niž by mohli mít nezastoupení občané nárok, a zejména o případných dohodnutých praktických ujednáních.
Článek 12
Místní spolupráce
Zasedání věnovaná místní spolupráci zahrnují pravidelnou výměnu informací o záležitostech týkajících se nezastoupených občanů. Na těchto zasedáních se členské státy v případě potřeby dohodnou na praktických ujednáních podle článku 7 s cílem zajistit nezastoupeným občanům v dotyčné třetí zemi účinnou ochranu. Nedohodnou-li se členské státy jinak, předsedá zástupce členského státu v úzké spolupráci s delegací Unie.
Článek 13
Připravenost na krize a spolupráce
1. Místní plánování pro nepředvídané události bere v úvahu nezastoupené občany. Členské státy zastoupené ve třetí zemi koordinují plány pro nepředvídané události mezi sebou navzájem a s příslušnou delegací Unie s cílem zajistit, aby se nezastoupeným občanům dostalo v případě krize plné pomoci. Příslušná velvyslanectví či konzuláty jsou odpovídajícím způsobem informovány o opatřeních učiněných za účelem připravenosti na krize a ve vhodných případech jsou do nich zapojeny.
2. V případě krize Unie a členské státy úzce spolupracují, aby zajistily nezastoupeným občanům účinnou pomoc. Je-li to možné, vzájemně se včas informují o dostupných evakuačních kapacitách. Členské státy mohou být na svou žádost podpořeny stávajícími zásahovými týmy na úrovni Unie, včetně konzulárních odborníků, zejména z nezastoupených členských států.
3. Vedoucí stát či členský stát nebo členské státy, které koordinují pomoc, jsou pověřeny koordinací veškeré podpory poskytované nezastoupeným občanům, za podpory ostatních dotčených členských států, delegace Unie a ústředí ESVČ. Členské státy poskytnou vedoucímu státu nebo členskému státu či členským státům, které koordinují pomoc, veškeré relevantní informace týkající se jejich nezastoupených občanů přítomných během krizové situace.
4. Vedoucí stát nebo členský stát či členské státy, které koordinují pomoc nezastoupeným občanům, mohou případně požadovat podporu z nástrojů, jako jsou struktury ESVČ pro řešení krizí a mechanismus civilní ochrany Unie.
KAPITOLA 3
FINANČNÍ POSTUPY
Článek 14
Obecná pravidla
1. Nezastoupení občané se zaváží, že členskému státu, jehož jsou státními příslušníky, uhradí náklady na konzulární ochranu za stejných podmínek jako státní příslušníci členského státu poskytujícího pomoc, a použijí k tomu účelu standardní formulář uvedený v příloze I. Po nezastoupených občanech je požadováno, aby se zavázali k úhradě pouze těch nákladů, které by museli za stejných podmínek uhradit státní příslušníci členského státu poskytujícího pomoc.
2. Členský stát poskytující pomoc může požádat o úhradu nákladů uvedených v odstavci 1 členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, a použije k tomu účelu standardní formulář uvedený v příloze II. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, uhradí tyto náklady v přiměřené lhůtě, která nepřesáhne dvanáct měsíců. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, může dotyčného občana požádat o úhradu těchto nákladů.
3. Pokud z konzulární ochrany poskytnuté nezastoupenému občanovi v případě zatčení nebo zadržení vyplynou diplomatickému či konzulárnímu úřadu nezvykle vysoké, avšak nezbytné a odůvodněné cestovní náklady, náklady na ubytování nebo náklady na překlad, může členský stát poskytující pomoc požádat o náhradu těchto nákladů členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, a tento stát je uhradí v přiměřené lhůtě, která nepřesáhne dvanáct měsíců.
Článek 15
Zjednodušený postup v krizových situacích
1. V krizových situacích podává členský stát poskytující pomoc veškeré žádosti o náhradu nákladů na jakoukoli podporu poskytnutou nezastoupenému občanovi ministerstvu zahraničních věcí členského státu, jehož je dotčený občan státním příslušníkem. Členský stát poskytující pomoc může žádat o tuto náhradu i v případě, že nezastoupený občan nepodepsal závazek k úhradě podle čl. 14 odst. 1. To nebrání členskému státu, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, v tom, aby od dotčeného občana požadoval úhradu nákladů na základě vnitrostátních předpisů.
2. Členský stát poskytující pomoc může požádat členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, o náhradu těchto nákladů v poměrné výši, a to vydělením plné výše skutečně vzniklých nákladů počtem občanů, jimž byla pomoc poskytnuta.
3. Pokud byla členskému státu poskytujícímu pomoc poskytnuta finanční podpora prostřednictvím pomoci z mechanismu civilní ochrany Unie, určí se jakýkoli příspěvek členského státu, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, po odečtení příspěvku Unie.
KAPITOLA 4
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 16
Příznivější zacházení
Členské státy mohou zavést nebo zachovat příznivější předpisy, než jsou ustanovení této směrnice, pokud s ní jsou slučitelné.
Článek 17
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. května 2018.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 18
Zrušení
Rozhodnutí 95/553/ES se zrušuje s účinkem ode dne 1. května 2018.
Článek 19
Podávání zpráv, vyhodnocení a přezkum
1. Členské státy poskytují Komisi veškeré relevantní informace o provedení a uplatňování této směrnice. Do 1. května 2021 předloží Komise na základě poskytnutých informací Evropskému parlamentu a Radě zprávu o provedení a uplatňování této směrnice.
2. Ve zprávě uvedené v odstavci 1 Komise vyhodnotí způsob, jímž byla tato směrnice uplatňována, a zváží potřebu dodatečných opatření, mimo jiné ve vhodných případech i změn upravujících tuto směrnici za účelem dalšího usnadnění výkonu práva občanů Unie na konzulární ochranu.
Článek 20
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 21
Určení
Tato směrnice je určena členským státům.
V Lucemburku dne 20. dubna 2015.
PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2015/637
(2015. gada 20. aprīlis)
par koordinācijas un sadarbības pasākumiem, ar ko veicina nepārstāvēto Savienības pilsoņu konsulāro aizsardzību trešās valstīs, un ar ko atceļ Lēmumu 95/553/EK
EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 23. pantu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru,
tā kā:
(1)
Savienības pilsonība ir dalībvalstu valstspiederīgo pamatstatuss. Pilsoņu tiesības tās trešās valsts teritorijā, kurā nav pārstāvēta dalībvalsts, kuras valstspiederīgie viņi ir, saņemt citas dalībvalsts diplomātisko un konsulāro iestāžu aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās valsts valstspiederīgajiem ir vienas no konkrētajām tiesībām, kas Savienības pilsoņiem tiek piešķirtas ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 20. panta 2. punkta c) apakšpunktu.
(2)
Lisabonas līgums nostiprināja Savienības pilsonības statusu un pastiprināja ar to saistītās tiesības. LESD 23. pants tādējādi paredz tādu direktīvu pieņemšanu, ar ko nosaka sadarbības un koordinācijas pasākumus, kuri vajadzīgi, lai veicinātu nepārstāvētu Savienības pilsoņu konsulāro aizsardzību.
(3)
Savienības pamatā esošās vērtības ietver solidaritāti, diskriminācijas aizliegumu un cilvēktiesību ievērošanu; attiecībās ar citām pasaules daļām Savienībai būtu jāaizstāv savas vērtības un jāpalīdz aizsargāt savus pilsoņus. Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (“harta”) 46. pantā paredzētās nepārstāvēto Savienības pilsoņu pamattiesības uz konsulāro aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem ir Eiropas solidaritātes izpausme. Tas piešķir ārēju dimensiju Savienības pilsonības jēdzienam un stiprina Savienības identitāti trešās valstīs.
(4)
Šīs direktīvas mērķis ir noteikt sadarbības un koordinācijas pasākumus, kuri ir vajadzīgi, lai vēl vairāk veicinātu nepārstāvēto Savienības pilsoņu konsulāro aizsardzību. Minētajiem pasākumiem būtu jāstiprina tiesiskā noteiktība, kā arī efektīva sadarbība un solidaritāte konsulāro iestāžu starpā.
(5)
Saskaņā ar LESD 20. panta 2. punkta c) apakšpunktu un 23. pantu dalībvalstīm būtu nepārstāvētiem pilsoņiem jānodrošina konsulārā aizsardzība ar tādiem pašiem nosacījumiem kā saviem valstspiederīgajiem. Šī direktīva neietekmē dalībvalstu kompetenci noteikt tās valstspiederīgajiem nodrošināmās aizsardzības apjomu.
(6)
Šī direktīva neietekmē dalībvalstu un trešo valstu konsulārās attiecības, jo īpaši to tiesības un pienākumus, kas izriet no starptautiskām paražām un nolīgumiem, jo īpaši 1963. gada 24. aprīļa Konvencijas par konsulārajiem sakariem (“Vīnes konvencija”), ko dalībvalstis piemēro atbilstīgi Savienības tiesībām. Saskaņā ar Vīnes konvencijas 8. pantu dalībvalstis var sniegt konsulāru aizsardzību citas dalībvalsts vārdā - pēc atbilstīgas paziņošanas un ja attiecīgā trešā valsts pret to neiebilst. Problēmas jo īpaši var rasties gadījumos, kad ir iesaistīti pilsoņi, kuri ir arī uzņēmējas valsts valstspiederīgie. Dalībvalstīm, izmantojot vietējo konsulāro sadarbību, būtu jāveic nepieciešamie pasākumi attiecībā uz trešām valstīm, lai nodrošinātu, ka konsulārā aizsardzība citu dalībvalstu vārdā var tikt sniegta jebkurā konkrētā gadījumā.
(7)
Ir nepieciešama efektīva sadarbība un koordinācija gadījumos, kad nepārstāvētiem pilsoņiem ir vajadzīga aizsardzība trešās valstīs. Trešā valstī pārstāvētai dalībvalstij, kas palīdz, un pilsoņa valstspiederības dalībvalstij būtu cieši jāsadarbojas. Vietējā konsulārā sadarbība attiecībā uz nepārstāvētiem pilsoņiem var būt īpaši sarežģīta, jo tai ir nepieciešama koordinācija ar iestādēm, kas nav pārstāvētas uz vietas, tostarp attiecīgā gadījumā ar kompetentajām vēstniecībām vai konsulātiem. Lai novērstu nepilnības, kas rodas pilsoņa dalībvalsts vēstniecības vai konsulāta neesamības dēļ, būtu jānosaka skaidrs un stabils noteikumu kopums. Lai nodrošinātu efektīvu aizsardzību, ir jāprecizē arī esošie pasākumi.
(8)
Būtu jāuzskata, ka Savienības pilsoņi trešā valstī nav pārstāvēti, ja tajā nav to attiecīgās valstspiederības dalībvalsts vēstniecības, konsulāta vai goda konsula. Tāpat būtu jāuzskata, ka pilsoņi nav pārstāvēti, ja uz vietas esošā vēstniecība, konsulāts vai goda konsuls jebkādu iemeslu dēļ nespēj konkrētajā gadījumā sniegt tādu aizsardzību, kādu attiecīgā persona būtu tiesīga saņemt saskaņā ar valsts tiesībām vai praksi. Vēstniecībām un konsulātiem būtu savstarpēji jāsniedz informācija par jebkādiem ārkārtas apstākļiem, kas var uz laiku ietekmēt to spējas nodrošināt konsulāro aizsardzību. Tāpat būtu jāņem vērā pieejamība un tuvums. Piemēram, pilsoni, kas lūdz konsulāro aizsardzību vai palīdzību no citas dalībvalsts vēstniecības vai konsulāta, nebūtu jāpārsūta uz viņa valstspiederības dalībvalsts vēstniecību, konsulātu vai goda konsulu, ja vietēju apstākļu vai resursu trūkuma dēļ pilsonim nav iespējams droši sasniegt šīs iestādes vai šīm iestādēm viņu tā, lai viņam būtu iespēja saņemt konsulāro aizsardzību. Pārstāvības neesamības jēdziens būtu jāinterpretē tā, lai nodrošinātu, ka nepārstāvētiem pilsoņiem ir efektīvas tiesības nediskriminējošā veidā saņemt citas dalībvalsts vēstniecības vai konsulāta aizsardzību, ņemot vērā katras konkrētās lietas apstākļus. Pilsoņi, kuri ir vairāk nekā vienas dalībvalsts valstspiederīgie, būtu jāuzskata par nepārstāvētiem, ja neviena no viņu valstspiederības dalībvalstīm nav pārstāvēta attiecīgajā trešā valstī.
(9)
Lai nodrošinātu, ka LESD 20. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzētās tiesības un hartas 7. pantā atzītās tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību ir efektīvas, un ņemot vērā valsts tiesības un praksi, dalībvalstij, kas palīdz, varētu nākties - atkarībā no katras lietas konkrētajiem apstākļiem - sniegt aizsardzību Savienības pilsoņu ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie. Šī direktīva neliedz konsultēšanās laikā, kurai būtu jānotiek pirms tiek sniegta palīdzība, dalībvalstij, kas palīdz, un nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalstij attiecīgā gadījumā vienoties par iespēju nepārstāvētā Savienības pilsoņa, kam sniedz palīdzību, ģimenes locekļiem, kuri ir trešās valsts valstspiederīgie, palīdzību sniegt plašākā apmērā, nekā to paredz dalībvalsts, kas palīdz, tiesības vai nosaka tās prakse, pēc iespējas ņemot vērā nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalsts lūgumus, un ciktāl tas, par ko ir panākta vienošanās, atbilst Savienības tiesību prasībām. Dalībvalstis tomēr varētu nespēt sniegt noteiktu veidu konsulāro aizsardzību, piemēram, izsniegt pagaidu ceļošanas dokumentus, ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie. Ja ir runa par palīdzību nepilngadīgajiem, vispirms jāņem vērā bērna intereses saskaņā ar hartas 24. pantu un to, kas noteikts ANO 1989. gada 20. novembra Konvencijā par bērna tiesībām.
(10)
Nepārstāvētiem pilsoņiem vajadzētu būt iespējai jebkuras dalībvalsts vēstniecībai vai konsulātam lūgt konsulāro aizsardzību. Tomēr tam nebūtu dalībvalstīm jāliedz noslēgt vienošanos par praktisku kārtību pienākumu sadalei saistībā ar konsulārās aizsardzības sniegšanu nepārstāvētiem pilsoņiem atbilstīgi šai direktīvai. Šāda vienošanās ir pilsoņiem noderīga, jo tā ļauj labāk sagatavoties, lai nodrošinātu efektīvu aizsardzību. Dalībvalstij, kas saņem aizsardzības lūgumu, būtu jāizvērtē, vai attiecīgajā lietā ir jāsniedz konsulārā aizsardzība, vai arī šo lietu var pārsūtīt vēstniecībai vai konsulātam, kas ir izraudzīti kā kompetenti saskaņā ar jau esošu vienošanos. Dalībvalstīm būtu jāpaziņo Komisijai un Eiropas Ārējās darbības dienestam (EĀDD) par jebkādu šādu vienošanos, kuru Savienības un dalībvalstīm būtu jāpublisko, lai nepārstāvētiem pilsoņiem nodrošinātu pārredzamību.
(11)
Šai direktīvai nebūtu jāliedz dalībvalstij, kura trešā valstī nav pārstāvēta, sniegt konsulāro aizsardzību kādam tās valstspiederīgajam, piemēram, vajadzības gadījumā sniedzot tiešsaistes konsulāros pakalpojumus. Nepārstāvēta pilsoņa valstspiederības dalībvalstij vajadzētu būt iespējai pieprasīt, lai dalībvalsts, kurai minētais pilsonis lūdz konsulāro aizsardzību vai no kuras viņš šādu palīdzību saņem, pārsūta konkrēto pieteikumu vai lietu, lai tā pati varētu sniegt konsulāro aizsardzību. Minētajai pārsūtīšanai nebūtu jārada situāciju, ka nepārstāvētajam pilsonim tiek liegta konsulārā aizsardzība.
(12)
Neraugoties uz to, ka dalībvalstīm ir dažādas tradīcijas saistībā ar goda konsulu kompetenci, viņi parasti nepiedāvā tādu pašu pakalpojumu klāstu kā vēstniecības vai konsulāti. Ņemot vērā, ka goda konsuli bieži vien savus pienākumus pilda uz brīvprātības pamata, lēmumu par to, vai šī direktīva būtu jāattiecina uz to goda konsuliem, būtu jāatstāj dalībvalstu ziņā. Atkarībā no katras lietas apstākļiem goda konsuliem varētu prasīt sniegt konsulāro aizsardzību nepārstāvētiem pilsoņiem.
(13)
Lūgumi pēc aizsardzības būtu jāizskata, ja pieteikumu iesniedzēji uzrāda derīgu Savienības pilsoņa pasi vai personas apliecību. Tomēr nepārstāvētiem pilsoņiem, kuriem nepieciešama konsulārā aizsardzība, varētu vairs nebūt personu apliecinoša dokumenta. Savienības pilsonības pamatstatusu tieši piešķir ar Savienības tiesībām, un personu apliecinošiem dokumentiem ir tikai deklaratīva vērtība. Tāpēc, ja pieteikumu iesniedzēji nespēj uzrādīt derīgus personu apliecinošus dokumentus, viņiem būtu jāspēj apliecināt savu identitāti ar citiem līdzekļiem. Vajadzības gadījumā attiecīgās personas identitāti varētu pārbaudīt tad, kad notiek konsultēšanās ar tās dalībvalsts iestādēm, par kuras valstspiederīgo pieteikuma iesniedzējs sevi norāda. Attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju pavadošiem ģimenes locekļiem, kas ir trešās valsts valstspiederīgie, pieteikuma iesniedzēja valstspiederības dalībvalsts iestādēm būtu arī jāspēj palīdzēt dalībvalstij, kas palīdz, pārbaudīt attiecīgo personu identitāti un to, vai tām ir ģimenes attiecības ar pieteikuma iesniedzēju.
(14)
Lai noteiktu, kuri koordinācijas un sadarbības pasākumi ir nepieciešami, būtu jāprecizē konsulārās aizsardzības apjoms šajā direktīvā. Nepārstāvētu pilsoņu konsulārajai aizsardzībai būtu jāietver palīdzība vairākās tipiskās situācijās, kurās - atkarībā no katras lietas konkrētajiem apstākļiem - dalībvalstis sniedz konsulāro aizsardzību saviem valstspiederīgajiem, piemēram, aizturēšanas vai apcietināšanas gadījumā, smagā nelaimes gadījumā vai smagas slimības un nāves gadījumā, kā arī saistībā ar palīdzības sniegšanu un repatriāciju briesmu gadījumā vai saistībā ar pagaidu dokumentu izsniegšanu. Tā kā nepieciešamā aizsardzība vienmēr ir atkarīga no faktiskās situācijas, konsulārā aizsardzība nebūtu jāattiecina vienīgi uz situācijām, kuras ir konkrēti minētas šajā direktīvā.
(15)
Attiecīgā gadījumā būtu pienācīgi jāievēro pilsoņu vēlmes, tostarp par to, vai būtu jāinformē ģimenes locekļi vai citas ar viņiem saistītas personas, un, ja ir jāinformē, tad kuri ģimenes locekļi vai personas. Līdzīgā kārtā nāves gadījumā būtu pienācīgi jāņem vērā tuvinieku vēlmes attiecībā uz darbībām, kas veicamas saistībā ar pilsoņa mirstīgajām atliekām. Nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalstij vajadzētu būt atbildīgai par minēto saziņu.
(16)
Dalībvalstu iestādēm savstarpējas cieņas un solidaritātes garā būtu cieši jāsadarbojas un jākoordinē rīcība savā starpā un ar Savienību, jo īpaši Komisiju un EĀDD. Lai nodrošinātu ātru un efektīvu sadarbību, dalībvalstīm būtu jāsniedz un pastāvīgi jāatjaunina informācija par attiecīgajiem kontaktpunktiem dalībvalstīs, izmantojot EĀDD drošu tīmekļa vietni (Konsulārā tiešsaiste).
(17)
Savienību trešās valstīs pārstāv Savienības delegācijas, kuras ciešā sadarbībā ar dalībvalstu diplomātiskajām un konsulārajām pārstāvniecībām palīdz īstenot Savienības pilsoņu tiesības uz konsulāro aizsardzību, kā sīkāk noteikts Līguma par Eiropas Savienību 35. pantā. Ar šo direktīvu pilnībā atzīst un vēl vairāk sekmē ieguldījumu, ko EĀDD un Savienības delegācijas jau ir snieguši - jo īpaši krīzes situācijās - saskaņā ar Padomes Lēmumu 2010/427/ES (2), jo īpaši tā 5. panta 10. punktu.
(18)
Attiecībā uz vietējo sadarbību būtu jāprecizē kompetence un attiecīgie pienākumi, lai nodrošinātu, ka nepārstāvētie pilsoņi saņem palīdzību, uz kuru tiem ir tiesības saskaņā ar diskriminācijas aizlieguma principu. Vietējā konsulārajā sadarbībā pienācīga uzmanība būtu jāvelta nepārstāvētiem pilsoņiem, piemēram, vācot un regulāri atjauninot informāciju par attiecīgajiem kontaktpunktiem un daloties šajā informācijā ar dalībvalstu vēstniecībām un konsulātiem, kas darbojas uz vietas, un ar Savienības delegāciju.
(19)
Vietējās konsulārās sadarbības sanāksmēs, ko rīko ciešā sadarbībā ar Savienības delegāciju, būtu jāietver regulāra informācijas apmaiņa par jautājumiem, kas ir būtiski nepārstāvētiem pilsoņiem, piemēram, par pilsoņu drošību, apstākļiem ieslodzījuma vietās, konsulāta informēšanu un pieejamību un sadarbību krīžu gadījumā. Pārstāvētajām dalībvalstīm šajās sanāksmēs vajadzības gadījumā būtu jāvienojas par praktisko kārtību, lai nodrošinātu nepārstāvēto pilsoņu efektīvu aizsardzību. Šāda vienošanās, piemēram, varētu nebūt nepieciešama, ja nepārstāvēto pilsoņu skaits ir neliels.
(20)
Lai nodrošinātu pienācīgu sagatavotību krīzes situācijām un krīžu pārvarēšanu, būtiska nozīme ir skaidram pienākumu sadalījumam starp pārstāvētām un nepārstāvētām dalībvalstīm un Savienības delegāciju. Tādēļ būtu jākoordinē krīzes ārkārtas rīcības plānošana, un tajā būtu pilnībā jāņem vērā nepārstāvētie pilsoņi. Šajā ziņā - saistībā ar vietēja mēroga gatavību reaģēt uz krīzes situācijām - dalībvalstīm, kurām nav vēstniecības vai konsulāta uz vietas, būtu jāsniedz visa pieejamā un būtiskā informācija par saviem pilsoņiem konkrētajā teritorijā. Šāda informācija krīzes gadījumā būtu atbilstoši jāatjaunina. Kompetentajām vēstniecībām un konsulātiem, kā arī Savienības delegācijām vajadzētu būt informētām, un attiecīgā gadījumā tās būtu jāiesaista pasākumos, kas saistīti ar sagatavotību krīzes situācijām. Informāciju par šiem pasākumiem būtu jādara pieejamu nepārstāvētiem pilsoņiem. Krīzes gadījumā vadītājvalstij vai dalībvalstij, kas koordinē palīdzību, nediskriminējoši būtu jākoordinē nepārstāvētiem pilsoņiem sniegtu atbalstu un pieejamo evakuācijas spēju izmantošanu, pamatojoties uz saskaņoto plānošanu un notikumu attīstību uz vietas.
(21)
Būtu jāstiprina sadarbspēja starp konsulārajiem darbiniekiem un citiem krīzes pārvaldības ekspertiem, jo īpaši izmantojot viņu dalību daudzdisciplīnu krīzes vienībās, piemēram, EĀDD krīžu reaģēšanas, operāciju koordinācijas un krīžu pārvarēšanas struktūru ietvaros un Savienības civilās aizsardzības mehānisma (3) ietvaros.
(22)
Vajadzētu būt iespējai lūgt Savienības civilās aizsardzības mehānisma atbalstu, ja tas nepieciešams nepārstāvētu pilsoņu konsulārajai aizsardzībai. Minēto atbalstu varētu lūgt, piemēram, vadītājvalsts vai dalībvalsts, kas koordinē palīdzību.
(23)
Šajā direktīvā lietotais termins “vadītājvalsts” ir viena vai vairākas dalībvalstis, kas ir pārstāvētas konkrētā trešā valstī un kuras atbild par nepārstāvētiem pilsoņiem paredzētas palīdzības koordinēšanu un vadīšanu krīžu laikā. Šajā ziņā vadītājvalsts koncepciju, kas noteikta Savienības pamatnostādnēs (4), varētu izstrādāt sīkāk saskaņā ar Savienības tiesībām un jo īpaši šo direktīvu.
(24)
Kad dalībvalsts tiek informēta par konsulārās aizsardzības lūgumu vai saņem šādu lūgumu no personas, kas apgalvo, ka ir nepārstāvēts pilsonis, tai - izņemot ārkārtējas steidzamības gadījumus - pirms jebkādas palīdzības sniegšanas vienmēr būtu bez kavēšanās jāsazinās ar pilsoņa valstspiederības dalībvalsti un jāsniedz tai visa attiecīgā informācija. Valstspiederības dalībvalstij savukārt būtu bez kavēšanās jāsniedz jebkāda informācija, kas ir būtiska saistībā ar konkrēto lietu. Šādai saziņai būtu jāsniedz iespēja valstspiederības dalībvalstij pieprasīt konkrētā pieteikuma vai lietas pārsūtīšanu, lai tā pati varētu sniegt konsulāro aizsardzību. Minētajai saziņai arī būtu attiecīgajām dalībvalstīm jāsniedz iespēja apmainīties ar attiecīgu informāciju nolūkā, piemēram, nodrošināt to, lai nepārstāvēts pilsonis tiesības uz konsulāro aizsardzību, kas paredzētas LESD 20. panta 2. punkta c) apakšpunktā, neizmantotu ļaunprātīgi. Ļaunprātīgas izmantošanas gadījumā Savienības pilsoņi uz šo direktīvu nevar atsaukties.
(25)
Savstarpēja solidaritāte un sadarbība attiecas arī uz finanšu jautājumiem. Tās dalībvalstis, kuras konsulāro palīdzību saviem pilsoņiem sniedz finansiālas palīdzības veidā, šādu iespēju izmanto kā galējo līdzekli un tikai ārkārtas gadījumos, kad pilsoņi nevar finanšu līdzekļus iegūt citādi, piemēram, ar pārskaitījumu, ko veic ģimenes locekļi, draugi vai darba devēji. Finansiāla palīdzība nepārstāvētiem pilsoņiem būtu sniedzama ar tādiem pašiem nosacījumiem kā dalībvalsts, kas palīdz, valstspiederīgajiem. Būtu jānosaka prasība, ka nepārstāvētam pilsonim, kuram sniedz palīdzību, ir jāparaksta apņemšanās par radušos izmaksu atlīdzināšanu savai valstspiederības dalībvalstij - ar noteikumu, ka dalībvalsts, kas palīdz, valstspiederīgajiem tādā pašā situācijā šādas izmaksas būtu bijušas jāatlīdzina savai dalībvalstij. Tad nepārstāvēta pilsoņa valstspiederības dalībvalsts var viņam prasīt atlīdzināt minētās izmaksas, tostarp jebkādu piemērojamo konsulāro nodevu.
(26)
Šai direktīvai būtu jānodrošina finansiālā sloga sadale un atlīdzināšana. Ja konsulārās aizsardzības sniegšana nepārstāvētam pilsonim ietver to, ka ir jāparaksta apņemšanās par izmaksu atlīdzināšanu, nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalstij būtu jāatlīdzina dalībvalstij, kas palīdz, radušās izmaksas. Dalībvalstij, kas palīdz, pašai būtu jāizlemj, vai pieprasīt radušos izmaksu atlīdzināšanu. Dalībvalsts, kas palīdz, un nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalstij būtu jāvar savstarpēji vienoties par sīki izstrādātiem atlīdzināšanas noteikumiem noteiktos termiņos.
(27)
Konsulārā aizsardzība, ko nepārstāvētam pilsonim sniedz aizturēšanas vai apcietināšanas gadījumā, dalībvalsts, kas palīdz, diplomātiskajām vai konsulārajām iestādēm var - atkarībā no katras konkrētās lietas apstākļiem - radīt neparasti lielus ceļa izdevumus, uzturēšanās izdevumus vai tulkošanas izmaksas. Konsultēšanās laikā, kura notiek pirms tiek sniegta palīdzība, nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalsts būtu jāinformē par šādām iespējamām izmaksām. Dalībvalstij, kas palīdz, vajadzētu būt iespējai pieprasīt, lai nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalsts atlīdzina šādas neparasti lielas izmaksas. Nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalstij un dalībvalstij, kas palīdz, būtu jāvar savstarpēji vienoties par sīki izstrādātiem atlīdzināšanas noteikumiem noteiktos termiņos. Nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalsts saskaņā ar diskriminācijas aizlieguma principu attiecīgajam pilsonim nevar prasīt atlīdzināt tādas izmaksas, kuras nebūtu jāatlīdzina dalībvalsts, kas palīdz, valstspiederīgajiem.
(28)
Finanšu procedūras saistībā ar krīzes situācijām būtu jāvienkāršo. Lai dalībvalsts, kas palīdz, varētu pieprasīt nepārstāvēto pilsoņu valstspiederības dalībvalstij izmaksu atlīdzināšanu un to saņemt, nevajadzētu būt nepieciešama apņemšanās veikt atlīdzināšanu, ņemot vērā šādu situāciju īpašās iezīmes, piemēram, nepieciešamību ātri rīkoties attiecībā uz pilsoņu ievērojamo skaitu. Nepārstāvēto pilsoņu valstspiederības dalībvalstīm būtu jāatlīdzina dalībvalstij, kas palīdz, radušās izmaksas. Dalībvalstij, kas palīdz, pašai būtu jāizlemj, vai un kādā veidā pieprasīt radušos izmaksu atlīdzināšanu. Dalībvalstij, kas palīdz, un nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalstij būtu jāvar savstarpēji vienoties par sīki izstrādātiem atlīdzināšanas noteikumiem noteiktos termiņos. Tādas krīzes gadījumā, kura nelabvēlīgi ietekmē vai var būt nelabvēlīgi ietekmēt būtisku skaitu Savienības pilsoņu, un ja to lūdz dalībvalsts, kas palīdz, nepārstāvēto pilsoņu valstspiederības dalībvalstīm izmaksas būtu jāatlīdzina proporcionāli, radušās izmaksas dalot ar to pilsoņu skaitu, kuriem sniegta palīdzība.
(29)
Šī direktīva būtu jāpārskata trīs gadus pēc tās transponēšanas termiņa. Ņemot vērā informāciju, kas dalībvalstīm jāsniedz par direktīvas īstenošanu un praktisko piemērošanu, tostarp attiecīgos statistikas datus un lietas, jo īpaši būtu jāizvērtē iespējamā vajadzība pārskatīt finanšu procedūras, lai nodrošinātu pienācīgu sloga sadali. Komisijai būtu jāsagatavo ziņojums un jāapsver nepieciešamība pēc jebkādiem papildu pasākumiem, tostarp vajadzības gadījumā ierosinot grozījumus šajā direktīvā, lai veicinātu Savienības pilsoņu tiesību uz konsulāro aizsardzību īstenošanu.
(30)
Personas datu apstrādei, ko dalībvalstis veic šīs direktīvas kontekstā, piemēro Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 95/46/EK (5).
(31)
Šai direktīvai nebūtu jāietekmē labvēlīgāki valsts noteikumi, ciktāl tie ir ar to saderīgi.
(32)
Saskaņā ar dalībvalstu un Komisijas 2011. gada 28. septembra Kopīgo politisko deklarāciju par skaidrojošiem dokumentiem (6) dalībvalstis ir apņēmušās pienācīgi pamatotos gadījumos paziņojumam par saviem transponēšanas pasākumiem pievienot vienu vai vairākus dokumentus, kuros ir paskaidrota saikne starp direktīvas elementiem un attiecīgajām daļām valsts transponēšanas instrumentos. Attiecībā uz šo direktīvu likumdevējs uzskata, ka šādu dokumentu nosūtīšana ir pamatota.
(33)
Šīs direktīvas mērķis ir veicināt konsulāro aizsardzību, kas atzīta hartā. Tajā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas jo īpaši ir atzīti hartā, konkrēti - diskriminācijas aizlieguma princips, tiesības uz dzīvību un personas neaizskaramību, tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, bērna tiesības, tiesības uz aizstāvību un tiesības uz taisnīgu tiesu. Šī direktīva būtu jāpiemēro saskaņā ar minētajām tiesībām un principiem.
(34)
Saskaņā ar diskriminācijas aizliegumu, kas ietverts hartā, dalībvalstīm šī direktīva būtu jāīsteno, nepieļaujot, ka personas, uz kurām šī direktīva attiecas, tiek diskriminētas dzimuma, rases, ādas krāsas, etniskās vai sociālās izcelsmes, ģenētisko īpašību, valodas, reliģijas vai pārliecības, politisko vai citu uzskatu, piederības mazākumtautībai, īpašuma, izcelšanās, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.
(35)
Būtu jāatceļ Padomē sanākušo dalībvalstu valdību pārstāvju Lēmums 95/553/EK (7),
IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
1. NODAĻA
VISPĀRĪGI NOTEIKUMI
1. pants
Priekšmets un darbības joma
1. Šajā direktīvā nosaka koordinācijas un sadarbības pasākumus, kas vajadzīgi, lai veicinātu to, ka tiek īstenotas LESD 20. panta 2. punkta c) apakšpunktā noteiktās Savienības pilsoņu tiesības tās trešās valsts teritorijā, kurā viņu valstspiederības dalībvalsts nav pārstāvēta, saņemt jebkuras dalībvalsts diplomātisko un konsulāro iestāžu aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem, ņemot arī vērā Savienības delegāciju lomu šo tiesību īstenošanas sekmēšanā.
2. Šī direktīva neattiecas uz dalībvalstu un trešo valstu konsulārajiem sakariem.
2. pants
Vispārīgs princips
1. Dalībvalstu vēstniecības vai konsulāti sniedz konsulāro aizsardzību nepārstāvētiem pilsoņiem ar tādiem pašiem nosacījumiem kā saviem valstspiederīgajiem.
2. Dalībvalstis var nolemt, ka šo direktīvu attiecina uz goda konsulu sniegtu konsulāro aizsardzību atbilstīgi LESD 23. pantam. Dalībvalstis nodrošina, ka nepārstāvēti pilsoņi tiek pienācīgi informēti par šādiem lēmumiem un par to, cik lielā mērā goda konsulu kompetencē ir sniegt aizsardzību konkrētā gadījumā.
3. pants
Valstspiederības dalībvalsts sniegta konsulārā aizsardzība
Nepārstāvēta pilsoņa valstspiederības dalībvalsts var pieprasīt, lai dalībvalsts, kurai nepārstāvētais pilsonis lūdz konsulāro aizsardzību vai no kuras viņš šādu palīdzību saņem, pārsūta nepārstāvētā pilsoņa pieteikumu vai lietu viņa valstspiederības dalībvalstij, lai minētā valstspiederības dalībvalsts konsulāro aizsardzību sniegtu saskaņā ar savas valsts tiesībām vai praksi. Pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts atsakās no konkrētās lietas, tiklīdz valstspiederības dalībvalsts apstiprina, ka tā nepārstāvētajam pilsonim sniedz konsulāro aizsardzību.
4. pants
Nepārstāvēti pilsoņi trešās valstīs
Šajā direktīvā “nepārstāvēts pilsonis” ir ikviens pilsonis, kas ir tādas dalībvalsts valstspiederīgais, kura trešā valstī nav pārstāvēta, kā noteikts 6. pantā.
5. pants
Nepārstāvētu pilsoņu ģimenes locekļi trešās valstīs
Ģimenes locekļiem, kuri paši nav Savienības pilsoņi un kuri pavada nepārstāvētus pilsoņus trešā valstī, konsulāro aizsardzību sniedz tādā pat apmērā un ar tādiem pašiem nosacījumiem, kā to sniegtu dalībvalsts, kas palīdz, pilsoņu ģimenes locekļiem, kuri paši nav Savienības pilsoņi, saskaņā ar tās valsts tiesībām vai praksi.
6. pants
Pārstāvniecības neesamība
Šīs direktīvas nolūkā dalībvalsts nav pārstāvēta trešā valstī, ja tai nav vēstniecības vai konsulāta, kas tur darbojas pastāvīgi, vai tai tur nav vēstniecības, konsulāta vai goda konsula, kas faktiski spēj sniegt konsulāro aizsardzību konkrētā gadījumā.
7. pants
Piekļuve konsulārajai aizsardzībai un citas vienošanās
1. Nepārstāvētiem pilsoņiem ir tiesības jebkuras dalībvalsts vēstniecībai vai konsulātam lūgt aizsardzību.
2. Neskarot 2. pantu, dalībvalsts var pārstāvēt citu dalībvalsti pastāvīgi, un dalībvalstu vēstniecības vai konsulāti var, kad vien to uzskata par nepieciešamu, vienoties par praktisku kārtību pienākumu sadalei saistībā ar konsulārās aizsardzības sniegšanu nepārstāvētiem pilsoņiem. Dalībvalstis Komisijai un Eiropas Ārējās darbības dienestam (EĀDD) dara zināmu šādu vienošanos, ko Savienība un dalībvalstis publisko, lai nepārstāvētiem pilsoņiem nodrošinātu pārredzamību.
3. Gadījumos, kad ir noslēgta 2. punktā minētā vienošanās par praktisko kārtību, vēstniecība vai konsulāts, kam nepārstāvētais pilsonis lūdz konsulāro aizsardzību un kas nav izraudzīti kā kompetenti saskaņā ar konkrēto pieņemto vienošanos, nodrošina, ka minētā pilsoņa pieteikums tiek pārsūtīts attiecīgajai vēstniecībai vai konsulātam, ja vien šādi netiek apdraudēta konsulārā aizsardzība, jo īpaši tad, ja lietas steidzamības dēļ ir nepieciešama lūguma saņēmējas vēstniecības vai konsulāta tūlītēja rīcība.
8. pants
Personas apliecināšana
1. Konsulāro aizsardzību lūdzoša persona apliecina, ka tā ir Savienības pilsonis, uzrādot pasi vai personas apliecību.
2. Ja Savienības pilsonis nespēj uzrādīt derīgu pasi vai personas apliecību, valstspiederību var pierādīt jebkādā citā veidā, tostarp, ja vajadzīgs, to pārbaudot tās dalībvalsts diplomātiskajās vai konsulārajās iestādēs, par kuras valstspiederīgo pieteikuma iesniedzējs sevi norāda.
3. Attiecībā uz 5. pantā minētajiem ģimenes locekļiem - identitāti un ģimenes saišu esamību var pierādīt ar jebkādiem līdzekļiem, tostarp dalībvalstij, kas palīdz, to pārbaudot 1. punktā minētajās pilsoņa valstspiederības dalībvalsts diplomātiskajās vai konsulārajās iestādēs.
9. pants
Palīdzības veidi
Šīs direktīvas 2. pantā minētā konsulārā aizsardzība var ietvert palīdzību inter alia šādās situācijās:
a)
aizturēšanas vai apcietināšanas gadījumā;
b)
noziedzīgos nodarījumos cietušajiem;
c)
smagā nelaimes gadījumā vai smagas slimības gadījumā;
d)
nāves gadījumā;
e)
palīdzība un repatriācija ārkārtas gadījumā;
f)
pagaidu ceļošanas dokumentu izsniegšana, kā paredzēts Dalībvalstu valdību pārstāvju padomes Lēmumā 96/409/KĀDP (8).
2. NODAĻA
KOORDINĀCIJAS UN SADARBĪBAS PASĀKUMI
10. pants
Vispārīgi noteikumi
1. Dalībvalstu diplomātiskās un konsulārās iestādes īsteno ciešu sadarbību un koordināciju savā starpā un ar Savienību, lai nodrošinātu nepārstāvētu pilsoņu aizsardzību saskaņā ar 2. pantu.
2. Gadījumā, kad dalībvalsts saņem konsulārās aizsardzības lūgumu no personas, kas apgalvo, ka ir nepārstāvēts pilsonis, vai kad tā tiek informēta par konkrētu ārkārtas situāciju saistībā ar nepārstāvētu pilsoni, piemēram, situāciju, kas uzskaitīta 9. pantā, tā bez kavēšanās sazinās ar tās dalībvalsts ārlietu ministriju, par kuras valstspiederīgo minētā persona sevi norāda, vai vajadzības gadījumā ar minētās dalībvalsts kompetento vēstniecību vai konsulātu un sniedz tai visu attiecīgo informāciju, kas ir tās rīcībā, tostarp par konkrētās personas identitāti un par iespējamām konsulārās aizsardzības izmaksām, un attiecībā uz ģimenes locekļiem, kam arī iespējams sniegt konsulāro aizsardzību. Šāda saziņa notiek, pirms tiek sniegta palīdzība, izņemot ārkārtējas steidzamības gadījumus. Dalībvalsts, kas palīdz, arī atvieglo informācijas apmaiņu starp attiecīgo pilsoni un pilsoņa valstspiederības dalībvalsts iestādēm.
3. Pilsoņa valstspiederības dalībvalsts pēc pieprasījuma arī sniedz dalībvalsts, kas palīdz, ārlietu ministrijai vai kompetentajai vēstniecībai vai konsulātam visu attiecīgo informāciju, kas saistīta ar konkrēto lietu. Tā arī atbild par jebkādu nepieciešamo saziņu ar ģimenes locekļiem vai citām būtiskām personām, vai iestādēm.
4. Dalībvalstis, izmantojot EĀDD drošu tīmekļa vietni, to informē par attiecīgajiem kontaktpunktiem ārlietu ministrijās.
11. pants
Savienības delegāciju loma
Savienības delegācijas cieši sadarbojas un koordinē savu darbību ar dalībvalstu vēstniecībām un konsulātiem, lai sekmētu vietējo un krīzes sadarbību un koordināciju, jo īpaši sniedzot pieejamo apgādes atbalstu, tostarp biroja telpu un organizatorisko aprīkojumu, piemēram, pagaidu telpas konsulārajiem darbiniekiem un palīdzības vienībām. Savienības delegācijas un EĀDD galvenā mītne arī veicina informācijas apmaiņu dalībvalstu vēstniecību un konsulātu starpā un, ja nepieciešams, ar vietējām iestādēm. Savienības delegācijas arī dara pieejamu vispārēju informāciju par palīdzību, kādu nepārstāvētiem pilsoņiem varētu būt tiesības saņemt, jo īpaši darot zināmu vienošanos par praktisko kārtību, ja tāda ir.
12. pants
Vietējā sadarbība
Vietējās sadarbības sanāksmes ietver regulāru informācijas apmaiņu par jautājumiem, kas ir būtiski nepārstāvētiem pilsoņiem. Minētajās sanāksmēs dalībvalstis vajadzības gadījumā vienojas par 7. pantā minēto praktisko kārtību, lai nodrošinātu, ka nepārstāvēti pilsoņi attiecīgajā trešā valstī saņem efektīvu aizsardzību. Ja vien dalībvalstis nav vienojušās citādi, vadītājs ir kādas dalībvalsts pārstāvis, kas cieši sadarbojas ar Savienības delegāciju.
13. pants
Sagatavotība krīzes situācijām un krīzes sadarbība
1. Vietējā ārkārtas rīcības plānošana ņem vērā nepārstāvētus pilsoņus. Trešā valstī pārstāvētas dalībvalstis ārkārtas rīcības plānus koordinē savā starpā un ar Savienības delegāciju, lai nodrošinātu, ka nepārstāvētiem pilsoņiem krīzes gadījumā tiek pilnībā sniegta palīdzība. Kompetentās vēstniecības vai konsulāti tiek pienācīgi informēti par pasākumiem, kas saistīti ar sagatavotību krīzes situācijām, un attiecīgā gadījumā tiek tajos iesaistīti.
2. Krīzes gadījumā Savienība un dalībvalstis cieši sadarbojas, lai nepārstāvētiem pilsoņiem nodrošinātu efektīvu palīdzību. Ja iespējams, tās savlaicīgi informē cita citu par pieejamām evakuācijas spējām. Dalībvalstis pēc lūguma var saņemt atbalstu no esošajām Savienības līmeņa palīdzības vienībām, tostarp konsulārajiem ekspertiem, jo īpaši no nepārstāvētām dalībvalstīm.
3. Vadītājvalsts vai dalībvalsts, kas koordinē palīdzību, ir atbildīga - ar citu attiecīgo dalībvalstu, Savienības delegācijas un EĀDD galvenā mītnes atbalstu - par jebkāda nepārstāvētiem pilsoņiem sniegta atbalsta koordinēšanu. Dalībvalstis sniedz vadītājvalstij vai dalībvalstij, kas koordinē palīdzību, visu attiecīgo informāciju par saviem nepārstāvētiem pilsoņiem, kas atrodas krīzes situācijas skartajā vietā.
4. Vadītājvalsts vai dalībvalsts, kas koordinē palīdzību nepārstāvētiem pilsoņiem, vajadzības gadījumā var lūgt atbalstu no tādiem instrumentiem kā EĀDD krīzes pārvarēšanas struktūras un Savienības civilās aizsardzības mehānisms.
3. NODAĻA
FINANŠU PROCEDŪRAS
14. pants
Vispārīgi noteikumi
1. Nepārstāvētais pilsonis, izmantojot I pielikumā iekļauto standarta veidlapu, apņemas atlīdzināt savai valstspiederības dalībvalstij ar konsulāro aizsardzību saistītās izmaksas ar tādiem pašiem nosacījumiem kā dalībvalsts, kas palīdz, valstspiederīgie. Nepārstāvētiem pilsoņiem tiek prasīts, lai tie apņemtos atlīdzināt tikai tās izmaksas, kuras ar tādiem pašiem nosacījumiem būtu jāatlīdzina dalībvalsts, kas palīdz, valstspiederīgajiem.
2. Dalībvalsts, kas palīdz, var - izmantojot II pielikumā iekļauto standarta veidlapu - prasīt, lai nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalsts atlīdzina 1. punktā minētās izmaksas. Nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalsts minētās izmaksas atlīdzina saprātīgā laikposmā, kas nepārsniedz 12 mēnešus. Nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalsts var nepārstāvētajam pilsonim prasīt šādu izmaksu atlīdzināšanu.
3. Ja konsulārā aizsardzība, ko nepārstāvētam pilsonim sniedz aizturēšanas vai apcietināšanas gadījumā, diplomātiskajām vai konsulārajām iestādēm rada neparasti lielas, bet nepieciešamas un pamatotas izmaksas saistībā ar ceļu, uzturēšanos vai tulkošanu, dalībvalsts, kas palīdz, šādu izmaksu atlīdzināšanu var prasīt nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalstij, kura tās atlīdzina saprātīgā laikposmā, kas nepārsniedz 12 mēnešus.
15. pants
Vienkāršota procedūra krīzes situācijās
1. Krīzes situācijās dalībvalsts, kas palīdz, visus pieprasījumus atlīdzināt jebkāda atbalsta izmaksas, kurš sniegts nepārstāvētam pilsonim, iesniedz nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalsts ārlietu ministrijai. Dalībvalsts, kas palīdz, var prasīt šādu atlīdzinājumu arī tad, ja nepārstāvētais pilsonis nav parakstījis apņemšanos par izmaksu atlīdzināšanu saskaņā ar 14. panta 1. punktu. Tas neliedz nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalstij prasīt nepārstāvētajam pilsonim atmaksāt finanšu līdzekļus, pamatojoties uz valsts noteikumiem.
2. Dalībvalsts, kas palīdz, var prasīt, lai nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalsts šādas izmaksas atlīdzina proporcionāli, faktisko izmaksu pilno apmēru dalot ar to pilsoņu skaitu, kuriem sniegta palīdzība.
3. Ja dalībvalsts, kas palīdz, ir saņēmusi finansiālu atbalstu Savienības civilās aizsardzības mehānisma palīdzības veidā, summu, kas jāmaksā nepārstāvētā pilsoņa valstspiederības dalībvalstij, nosaka pēc tam, kad ir atņemta Savienības segtā summa.
4. NODAĻA
NOBEIGUMA NOTEIKUMI
16. pants
Labvēlīgāks režīms
Dalībvalstis var ieviest vai saglabāt labvēlīgākus noteikumus, nekā paredzēti šajā direktīvā, ja vien tie ir saderīgi ar to.
17. pants
Īstenošana
1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2018. gada 1. maijam.
Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu, vai šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
2. Dalībvalstis dara zināmus Komisijai savu tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
18. pants
Atcelšana
Lēmumu 95/553/EK atceļ no 2018. gada 1. maija.
19. pants
Ziņošana, novērtēšana un pārskatīšana
1. Dalībvalstis sniedz Komisijai visu attiecīgo informāciju par šīs direktīvas īstenošanu un piemērošanu. Pamatojoties uz sniegto informāciju, Komisija līdz 2021. gada 1. maijam iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu par šīs direktīvas īstenošanu un piemērošanu.
2. Panta 1. punktā minētajā ziņojumā Komisija izvērtē šīs direktīvas darbību un apsver nepieciešamību pēc papildu pasākumiem, tostarp vajadzības gadījumā grozījumus šīs direktīvas pielāgošanai, lai vēl vairāk veicinātu Savienības pilsoņu tiesību uz konsulāro aizsardzību īstenošanu.
20. pants
Stāšanās spēkā
Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
21. pants
Adresāti
Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.
Luksemburgā, 2015. gada 20. aprīlī