ROZHODNUTÍ KOMISE (EU) 2015/120
ze dne 29. října 2014
o režimu státních podpor SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), jež Itálie zamýšlí poskytnout na digitální projekční zařízení
(oznámeno pod číslem C(2014) 7888)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
po výzvě adresované zúčastněným stranám, aby se k věci vyjádřily (1) v souladu s výše uvedenými články, a se zřetelem k jejich vyjádřením,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dne 30. prosince 2008 oznámila Itálie Komisi svůj úmysl zavést daňové pobídky pro investice a distribuci v odvětví filmu a digitální projekce. Dne 2. dubna 2009 a 23. června 2009 zaslaly italské orgány doplňující informace.
(2)
Dopisem ze dne 22. července 2009 informovala Komise Itálii o rozhodnutí schválit daňové pobídky Itálie pro investice a distribuci v odvětví filmu. Komise zároveň informovala Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie týkající se daňových úlev navrhovaných pro investice do digitálních projekčních zařízení.
(3)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily.
(4)
Ministerstvo kulturního dědictví, kulturních činností a cestovního ruchu a Evropská komise uspořádaly na toto téma seminář, který se konal dne 21. října 2009 v Římě.
(5)
Komise obdržela příslušné připomínky zúčastněných stran a předala je italským orgánům, aby se k nim vyjádřily. Jejich připomínky byly obdrženy dopisem zaevidovaným dne 19. ledna 2010. Následně došlo k další výměně informací, včetně doplňkových dopisů italských orgánů zaevidovaných dne 7. září 2010, 12. dubna 2011, 1. června 2011, 1. prosince 2011, 10. května 2012, 14. září 2012, 23. dubna 2013, 6. prosince 2013, 18. dubna 2014, 11. června 2014 a 1. srpna 2014.
II. POPIS OPATŘENÍ
1. Oznámené opatření
(6)
Daňové úlevy pro provozovatele kin, kteří instalují digitální projekční zařízení, byly součástí řady daňových opatření pro filmové odvětví, která italské orgány přijaly. Cílem těchto daňových opatření jako celku bylo stimulovat tržní dynamiku tak, aby byly v podmínkách příznivých pro hospodářskou soutěž podporovány umělecké filmy „italského původu“ a propagovány v Itálii i v Evropě.
(7)
Režim daňových úlev pro digitální projekci umožňuje daňovou úlevu ve výši 30 % nákladů na instalaci digitálního projekčního zařízení. Maximální roční daňová úleva činí 50 000 EUR na jeden kinosál.
(8)
Způsobilé náklady mohou vzniknout v souvislosti s:
a)
nákupem digitálních projekčních a reprodukčních zařízení;
b)
nákupem zařízení a aparatury pro příjem digitálního signálu prostřednictvím pozemního nebo satelitního vysílání;
c)
nákupem nebo pronájmem, čili leasingem, zařízení, systémů a aparatury uvedených shora. Příslušné smlouvy musí obsahovat povinnost odkoupit tento majetek po uplynutí sjednané doby pronájmu nebo ustanovení, podle něhož může uživatel využít tohoto opčního práva před uplynutím této doby;
d)
výdaji na odbornou přípravu zaměstnanců;
e)
výdaji vztahujícími se a sloužícími k rekonstrukci a uzpůsobení projekčních kabin, zařízení a doplňkových služeb a prostor využívaných dříve k promítání 35mm filmů.
Očekávané výdaje uvedené v posledních dvou bodech nesmí činit více než 20 % celkových výdajů vynaložených v rámci písmen a), b) a c).
(9)
Podle původního oznámení italských orgánů by byla podpora bezpodmínečná v případě kin, která mají jeden až čtyři kinosály, a multikin, jež mají 5 až 10 kinosálů v obcích s méně než 50 000 obyvateli. U ostatních multikin, která mají nejvýše 24 kinosálů, měla být podpora podmíněna povinností, aby 50 % programové nabídky tvořily umělecké filmy a aby alespoň 50 % kinosálů bylo uzpůsobeno na digitální projekci.
(10)
Daňová úleva se poskytuje provozovatelům kin, kteří v Itálii musí odvádět daně.
(11)
Právní základy pro tento režim jsou následující:
a)
zákon č. 244 ze dne 24. prosince 2007 o pravidlech sestavování ročního a víceletého rozpočtu státu (legge 24 dicembre 2007, n. 244, recante disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato);
b)
zákonné opatření č. 91 ze dne 8. srpna 2013, které bylo vydáním pozdějších předpisů změněno v zákon č. 112 ze dne 7. října 2013 (decreto legge 8 agosto 2013, n. 91, convertito, con modificazioni, in legge 7 ottobre 2013, n. 112);
c)
nová prováděcí pravidla pro daňové úlevy poskytované provozovatelům kin na zavedení a zakoupení zařízení a aparatury pro digitální projekci (nuove disposizioni applicative dei crediti d'imposta concessi alle imprese di esercizio cinematografico per l'introduzione e acquisizione di impianti e apparecchiature destinate alla proiezione digitale).
2. Pochybnosti vznesené Komisí
(12)
V rozhodnutí o zahájení řízení dospěla Komise k závěru, že oznámené opatření podpory představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Poskytováním daňových pobídek se italský stát vzdává určitých příjmů. Na tento režim se tudíž vydávají prostředky státu. Tento režim počítá s ekonomickými výhodami pro některé podniky, v tomto případě provozovatele kin. Vzhledem k mezinárodnímu obchodu s filmy mohou mít tyto selektivní výhody dopad na obchod v rámci Unie. Komise měla pochybnosti ohledně slučitelnosti podpory.
(13)
Pochybovala v prvé řadě o nezbytnosti daňových úlev pro digitální projekci a kritizovala maximální navrhovanou výši daňové úlevy (50 000 EUR na jeden kinosál), neboť odpovídá (se sazbou 30 %) maximálním přípustným nákladům na instalaci ve výši 166 667 EUR na 1 kinosál (50 000 EUR × 100/30). Tento limit je vyšší než odhadované náklady digitálního projekčního zařízení předložené italskými orgány (100 000 EUR). Komise zpochybnila výši limitu daňové úlevy a vyjádřila obavy, že odhad nákladů na přechod není přesný. Komise navíc vyjádřila pochybnosti o tom, zda je nutné instalovat projekční zařízení 2K (3) splňující specifikace DCI (4) pro promítání italských či evropských uměleckých filmů.
(14)
Komise měla dále pochybnosti ohledně přiměřenosti navrhovaného opatření podpory a konstatovala, že velká kina si pravděpodobně mohou spíše dovolit instalovat digitální projekční zařízení bez státní podpory. Komise rovněž upozornila na to, že provozovatelé kin mají k dispozici komerční modely pro přechod, např. „virtualprint fee“ (poplatek za virtuální kopii) (5), a proto si kladla otázku, zda státní podpora na jednotku, navržená pro všechny kinosály, nebude mít za následek zánik komerčních alternativ.
(15)
Komise dále pochybovala o vhodnosti daňové úlevy v podobě opatření podpory a konstatovala, že rozpočet vyčleněný na opatření (16,8 milionu EUR) odpovídá nákladům na instalaci ve výši 56 milionů EUR, které jsou podstatně nižší než odhadované náklady na přechod (čítající 395,7 milionu EUR na základě 100 000 EUR na jeden kinosál). Kromě vhodnosti dostupných prostředků Komise také zpochybnila skutečnost, že je navržené opatření dostatečně zaměřeno na dosažení cíle zvýšit šíření italských a evropských uměleckých filmů. Vyjádřila pochybnosti o tom, že by italské orgány byly s to určit podniky v oblasti filmu s digitálními zařízeními, v nichž mají být zavedeny alternativní komerční modely, které by italským divákům poskytly širší nabídku uměleckých filmů. Jelikož z využití daňové úlevy vyplývá, že příjemce musí mít dostatečné distribuční kapacity, a jelikož opatření předpokládá, že provozovatelé kin musí sami financovat 70 % investice, byla Komise na pochybách, zda kina, která podporu potřebují nejvíce, budou moci daňovou úlevu využít. Komise navíc pochybovala o tom, že by plánovaná jednorázová podpora (oznámení se týkalo pilotního opatření v době trvání 2 let) byla udržitelným řešením problému kratší životnosti a vyšších nákladů užívání spojeného s instalací digitálních zařízení.
(16)
Komise rovněž zpochybnila hospodářské, sociální a kulturní dopady podpory. Přestože uznala, že by mohlo být ve společném zájmu, aby některý členský stát využil státní podpory na investice do přechodu na digitální technologii v kinech, požadovala ujištění ohledně technologické neutrality opatření. Konkrétně žádala potvrzení skutečnosti, že provozovatelé kin nebudou motivováni k přednostním investicím do jedné digitální normy namísto normy jiné. Komise kromě toho požádala italské orgány, aby zajistily, že bude možné promítat i filmy distribuované v digitálním formátu založeném na méně přísné obecné normě než je digitální norma platná pro zařízení, na něž se podpora poskytuje. Komise dále uvedla, že podporu na instalaci digitálního projekčního zařízení by mohly nepřímo získat velké americké filmové produkční společnosti (v případě zařízení splňujících specifikace DCI). Zvýšená poptávka vyplývající z navržené podpory by mohla zvýšit cenu projekčních zařízení, jejichž nabídka je omezená. Díky podpoře by Itálie mohla rychleji dosáhnout kritického množství digitálních kinosálů, což by mohlo urychlit přechod k digitální distribuci a zároveň uzavírání těch kin, která nebyla s to včas instalovat digitální projekční zařízení. Komise v zásadě pochybovala o tom, že případné narušení hospodářské soutěže bude vyrovnáno sociálními a kulturními výhodami plynoucími z podpory.
3. Změny provedené v navrhovaném opatření od zahájení procesu
(17)
Po zahájení formálního šetření ze strany Komise bylo italské opatření daňových úlev pro digitální projekci uskutečněno v souladu s režimem zavedeným na základě dočasného referenčního rámce Unie a v mezích limitů de minimis (6). Po schválení Komisí mají italské orgány v úmyslu opatření plně provést nad rámec limitů de minimis.
(18)
Italské orgány odhadují, že rozpočet opatření bude činit zhruba 7,5 milionu EUR na období 2014-2015.
(19)
Období, na které se toto rozhodnutí vztahuje, potrvá do 31. prosince 2022. Italské orgány očekávají, že se daňová úleva bude nejčastěji využívat v letech 2014 a 2015.
(20)
Návrhy prováděcích předpisů, na jejichž základě chtějí italské orgány podporu plně provést (nad rámec limitů de minimis), se od původního oznámení liší v řadě důležitých bodů.
(21)
Zaprvé: ze změněných prováděcích předpisů byla odstraněna podmínka, že střední a malá kina musí do programové nabídky zařadit určitý počet italských a evropských uměleckých filmů, aby získala podporu. V posledních letech měly italské orgány problémy s monitorováním dodržování této podmínky u střednícha velkých kin. Kromě toho tvrdí, že zrušení této povinnosti je nezbytné k obnovení rovných podmínek hospodářské soutěže mezi velkými kiny, která podporu potřebují, a velkými sítěmi kin, které ovládají italský kinematografický trh (viz 37. bod odůvodnění).
(22)
Zadruhé (a vzhledem k výše uvedenému): změněné prováděcí předpisy stanoví limit 60 kinosálů. Provozovatelé kin, kteří vlastní nebo spravují více kinosálů, jsou z režimu daňových úlev vyloučeni. Italské orgány tvrdí, že je to dobrá alternativa k povinnosti spojené s programem, která byla původně uložena proto, aby se zaručilo, že opatření splní svůj účel, a aby byly vyloučeny ty tržní subjekty, které by díky své tržní síle měly být s to přejít na novou technologii bez podpory.
(23)
Zatřetí: nové prováděcí předpisy vyžadují prohlášení příjemce, které má zamezit příliš vysoké podpoře nebo jejímu přesměrování v případě, že je daňová úleva kombinována s komerčními modely (poplatky za virtuální kopie).
(24)
Začtvrté: změněné normy umožňují kumulaci podpor až do maximální intenzity podpory ve výši 75 % celkových nákladů. U kin s jedním nebo dvěma kinosály činí maximální kumulovaná intenzita podpory 90 %.
(25)
Kromě těchto změn mohou příjemci od roku 2012 postoupit daňovou úlevu na digitální zařízení dodavatelům digitálních zařízení, bankám, finančním zprostředkovatelům a pojišťovnám (viz 56. bod odůvodnění).
III. PŘIPOMÍNKY ZAINTERESOVANÝCH STRAN
(26)
V reakci na veřejnou konzultaci ohledně podpory, která proběhla v roce 2009, obdržela Komise připomínky zhruba od 20 zainteresovaných stran. Připomínky předložily:
-
italské a evropské odvětvové organizace zastupující distributory a kina, francouzská Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) a Evropské fórum pro digitální kinematografii,
-
francouzské orgány, fondy na podporu kinematografie z Německa a Spojeného království a síť evropských regionálních fondů pro audiovizuální průmysl (Cineregio). Některé předložené připomínky se týkaly rovněž souvisejících publikací Ředitelů evropských filmových agentur (EFAD) (7),
-
některé podniky, odborníci z oboru kinematografie a občané Francie, Itálie, Spojeného království a Švýcarska.
Kromě toho byl na toto téma v říjnu 2009 v Římě uspořádán seminář.
(27)
Co se týče nezbytnosti podpory, ve všech obdržených příspěvcích se upozorňovalo na nezbytnost státní podpory pro přechod k digitální projekci, považované za nevyhnutelný vývoj. Jak vysvětlily francouzské orgány i celostátní organizace Spojeného království z oboru kinematografie (UK Film Council), obecný přínos digitální kinematografie je provázen nerovnoměrným rozdělením nákladů (které nesou provozovatelé kin) a přímými finančními výhodami (pro distributory) plynoucími z přechodu. Tato nevyvážená situace ztěžuje včasné dokončení přechodu bez využití externí podpory. V tomto ohledu třetí strany, které předložily své připomínky, upozornily na očividné riziko, že pokud by digitální projekční systémy nebyly přístupnější a cenově dostupnější, mnoho malých evropských nezávislých kin nebo kin nacházejících se v odlehlých oblastech by zmizelo z trhu. V prohlášení EFAD ze září 2009 se tvrdí, že 30 % evropských kin hrozí uzavření. Francouzské orgány i německá spolková rada pro kinematografii zdůraznily, že neposkytováním podpory by utrpělo nejen promítání, ale i distribuce filmů. Dlouhé přechodné období a paralelní distribuce analogových a digitálních filmů by se mohly ukázat jako příliš nákladné, zejména pro menší distributory filmů. V konečném důsledku by neexistence podpory měla značný negativní dopad na šíření evropských filmů, kulturní rozmanitost a přístup evropských občanů ke kultuře.
(28)
Ve všech příspěvcích se navíc zdůrazňovalo, že takzvané normy DCI jsou všeobecně uznávány jako společné normy pro digitální projekci. Propagace jednotné celosvětové normy je vnímána spíše jako pozitivní signál než za nevýhodu pro kina, neboť mezi nimi umožňuje nastolit rovné podmínky.
(29)
Co se týče nákladů na instalaci digitálního projekčního zařízení, za odpovídající výši se obecně považuje 100 000 EUR na jeden kinosál. Mnozí respondenti naopak zdůraznili, že náklady mohou být mnohem vyšší, například je třeba projekční kabinu podstatným způsobem zrekonstruovat, což může být případ zejména malých kin. Někteří respondenti však uznávají, že ceny digitálních projekčních zařízení mají klesající tendenci.
(30)
V mnoha předložených připomínkách bylo uvedeno, že i kdyby byly náklady na přechod mnohem vyšší než dostupná státní podpora (jako je tomu pravděpodobně u daňových úlev v Itálii), nic to nemění na tom, že státní podpora doplňuje jiné zdroje příjmů, například poplatky za virtuální kopie či vlastní zdroje provozovatelů kin.
(31)
Pokud jde o přiměřenost podpory, některé zainteresované strany daňovou úlevu kritizovaly, neboť se domnívaly, že by jí se vší pravděpodobností více využívala větší kina. Jiné subjekty možnost poskytnout podporu velkým kinům podpořily, případně pod podmínkou povinností spojených s programem. Některé příspěvky však potvrdily prohlášení EFAD s tím, že je důležité nezavádět rozdílné zacházení vyplývající například (v konkrétním případě italské daňové úlevy) z různé úrovně daní odváděných kiny, ale obecněji i z omezení přístupu daného programem, velikostí a geografickou polohou kin. Mezinárodní federace sdružení filmových distributorů (FIAD) zdůraznila, že na dnešním kinematografickém trhu a za celkové hospodářské situace by dokonce ani největší provozovatelé kin nemuseli být považováni za ziskové.
(32)
Názory na dostupnost operačních komerčních modelů pro přechod a jejich použitelnosti na menší kina se mírně různí. Někteří uvedli, že existují standardní operační modely pro přechod na digitální projekci. Jiní tvrdili, že hodně kin nemůže podepsat dohody o poplatcích za virtuální kopii nabízené zprostředkovateli („integrátory“) (viz též poznámka pod čarou 5) z důvodu povahy a rozsahu své programové nabídky (dosažená výše poplatků za virtuální kopie se liší podle počtu filmů na programu během prvního týdne od premiéry nebo podle počtu kinosálů v příslušném kině). Europa Distribution vyjádřila přesvědčení, že operační komerční modely platí pouze pro nejziskovější kina a významné komerční distributory. Na základě diskusního dokumentu EFAD bylo pouze ve zhruba 10 000 evropských kinosálů z celkových 30 000 možné modernizovat zařízení prostřednictvím modelu poplatků za virtuální kopie. V jednom příspěvku se tvrdilo, že komerční model poplatků za virtuální kopie je vhodný i pro menší kina. Francouzské orgány každopádně upozornily na to, že komerční modely pro přechod nepokrývají všechny náklady na přechod kin k digitální projekci (jako je modernizace promítacích kabin) a kromě toho vždy počítají s příspěvkem provozovatelů kin. I v těchto případech by státní podpora mohla plnit zásadní doplňkovou funkci.
(33)
Co se týče vhodnosti podpory, zainteresované strany uvedly, že obecně by státní podpora pomohla malým kinům čelit silné konkurenci velkých multikin a nastolila by rovné podmínky pro všechny. Podle odhadů by instalace digitálních projekčních zařízení znamenala širší výběr pro diváky. V příspěvcích byly rovněž zdůrazněny výhody spojené s digitální projekcí, například její kvalita, flexibilita programové nabídky a nižší náklady na distribuci. Francouzské orgány tvrdily, že by se přiměřenost podpory pro digitální projekci neměla posuzovat z hlediska větší rozmanitosti programové nabídky, ale spíše z hlediska schopnosti zabránit uzavření kin. Podle nich může právě digitalizace různých typů filmů zaručit jejich rozmanitou nabídku. Evropské fórum pro digitální kinematografii vyjádřilo názor, že pokud lze daňové úlevy kompenzovat prostřednictvím DPH, mohla by italské opatření využívat i méně zisková kina.
(34)
Některé příspěvky upozorňovaly na krátkodobou povahu daňové úlevy vzhledem k dlouhodobým výzvám, které přináší přechod k digitální kinematografii. Jiné však zdůrazňovaly, že normy jsou dostatečně konsolidované na to, aby byla zaručena jejich platnost alespoň na deset let, nebo že zatím nelze určit životnost digitálních projekčních zařízení. Německá spolková rada pro kinematografii upozornila, že by podpora na přechod k digitální projekci představovala menší zátěž než náklady související s rekonstrukcí kin a s kulturní rozmanitostí po zániku provozovatelů, kteří nejsou schopni přechod sami financovat. Německo dále zdůraznilo, že specifické podmínky v každé zemi a regionu vyžadují specificky koncipovanou podporu v odpovídající formě. Prohlášení EFAD tento názor podpořilo a upozornilo na neexistenci jediného obecně platného řešení. Italské sdružení provozovatelů kin ANECpředpokládá, že do skončení životnosti digitálních zařízení se podmínky změní natolik, že řešení nebude představovat takový problém. Evropské fórum pro digitální kinematografii rovněž potvrdilo, že případné dodatečné provozní náklady příslušných kin lze hradit z nových zdrojů příjmů.
(35)
Pokud jde o hospodářské, sociální a kulturní dopady podpory, v příspěvcích se obvykle zdůrazňovala potřeba jednotných norem pro digitální projekci a plošné přijetí norem DCI. Prohlášení EFAD potvrzuje, že podpora pro digitální projekci by neměla předepisovat technické řešení, ale měla by být koncipována tak, aby pozorně hodnotila technologickou situaci tohoto odvětví. Europa Distribution ve svých připomínkách zdůraznila, že nedodržování normy pro toto odvětví by mohlo vést k uzavření mnoha kin. ANEC každopádně uvedlo, že toto opatření kinům umožňuje investovat do takové normy, kterou chtějí. V řadě příspěvků se rovněž zdůrazňovalo, že zařízení vyhovující specifikaci DCI by se mohla využívat i k promítání filmů odpovídajících jiným (nižším) digitálním normám, zatímco naopak (promítání filmů splňujících normu DCI například na projektorech 1,3k) to nelze. V předložených připomínkách se nepoukazovalo na riziko zvyšování cen, ty by naopak postupem času měly klesat. V této souvislosti se v příspěvku francouzských orgánů a v diskusním dokumentu EFAD zdůrazňovalo, že opatření podpory by měla být navržena tak, aby znemožňovala narušení hospodářské soutěže na trhu digitálních zařízení. Opatření podpory by se proto měla opírat o hodnocení nákladů na digitální zařízení a podpora by podle těchto odhadů měla být omezena. Pochybnosti Komise o tom, zda státní podpora může urychlit přechod na digitální projekci a tím i uzavírání kin (viz 16. bod odůvodnění), nebyly v příspěvcích zohledněny. Státní podpora se v nich naopak označovala za udržitelné řešení problému digitální projekce. Italská federace experimentálních kin vyzdvihla omezený zeměpisný dosah kin, a tudíž zanedbatelný narušující dopad opatření na hospodářskou soutěž.
IV. PŘIPOMÍNKY ITÁLIE
1. Nezbytnost podpory
(36)
Italské orgány poskytly Komisi informace o vlastnostech italského kinematografického trhu (poslední aktualizace proběhla v říjnu 2013). Odhaduje se, že v Itálii existuje celkem 3 936 kinosálů v 1 872 kinech, jež lze rozdělit do čtyř kategorií:
a)
velké sítě (8) kin s více než 60 kinosály - existují pouze dvě takové sítě: UCI a The Space, které mají 787 kinosálů v 76 lokalitách;
b)
malé sítě kin - těch je 15 a každá z nich má celkem maximálně 60 kinosálů. Kina v této třídě čítají celkem 513 kinosálů ve 104 lokalitách;
c)
malá komerční kina - 1 287 kinosálů v 351 kinech;
d)
nejmenší kina - kategorie, do které spadají téměř výhradně kina s jedním promítacím sálem (90 %) a sezónní nebo církevní kina. Jedná se o 1 340 lokalit s přibližně 1 500 kinosály.
(37)
Zatímco největší sítě kin (uvedené pod písmenem a)) představují 40 % vnitrostátního trhu, kina pod písmenem d) se na trhu podílejí pouze 5-10 %.
(38)
Režim daňových úlev je určen pro kina uvedená v písmenech b), c) a d). Zejména vzhledem k dominantnímu postavení dvou velkých sítí kin na trhu se italské orgány domnívají, že k dokončení digitálního přechodu těchto provozovatelů kin, jež jsou všichni malými nebo středními podniky, je nezbytná státní podpora.
(39)
Podle údajů poskytnutých ministerstvem pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch požádalo v období 2010-2013 o daňové úlevy pro digitální film 1 603 kinosálů (údaje z dubna 2014). Toto opatření, které bylo zavedeno ve smyslu nařízení de minimis, mělo úspěch okamžitě po svém zavedení v roce 2010 (kdy ho využilo více než 671 kinosálů).
(40)
Provádění opatření podpory ve smyslu nařízení de minimis se ukázalo jako nedostatečné pro zvrácení této situace. Zejména multikina střední velikosti byla schopna digitalizovat pouze část svých kinosálů.
(41)
Italské orgány uvedly, že digitalizace kin v Itálii stále zaostává. V říjnu 2013 dosahovala míra digitalizace přibližně 62 % (9) a podle odhadů poskytnutých italskými orgány v červnu 2014 je potřeba digitalizovat ještě nejméně 700 kinosálů.
(42)
V důsledku toho je ohrožen značný počet kin, především malých a středních. Jejich zánik by znamenal nejen ztráty pracovních míst na úrovni provozovatelů kin, ale ovlivnil by i distribuci filmů a omezil výběr pro veřejnost.
(43)
Italské orgány zdůraznily zejména úlohu, již v Itálii hrají kina s jedním promítacím sálem a středně velká kina. Neustálá přítomnost kin s jedním promítacím sálem je zásadní pro zajištění rovného přístupu všech občanů, včetně těch, kteří žijí v malých, venkovských a horských sídlech. Druhá skupina, tj. středně velká kina, jsou v Itálii páteří distribuce a promítání kvalitních filmů. Jejich neustálá přítomnost je důležitá, protože představují alternativu dvou velkých sítí kin, jež na trhu dominují.
(44)
Italské orgány odhadují, že tradiční filmy zmizí s konečnou platností z trhu během období pouhých několika týdnů nebo měsíců. Vzhledem k tomu, že se blíží konec tohoto období, italské orgány zdůraznily, že je potřeba uplatňovat opatření nad rámec prahové hodnoty de minimis.
(45)
Co se týče navržené maximální daňové úlevy (50 000 EUR na jeden kinosál) a odhadovaných nákladů digitálního projekčního zařízení, snížily italské orgány své odhady průměrných nákladů přechodu na digitální projekci na 50 000-60 000 EUR (údaje poskytnuté v dubnu a v červnu 2014). Jinými slovy, maximální daňová úleva odpovídá výrazně vyšším nákladům na přechod, než jsou odhadované průměrné náklady na přechod. Italské orgány však zdůraznily, že se daňové pobídky vypočítávají na základě určitého procentního podílu skutečně vzniklých výdajů. Při investicích v průměrné výši 50 000 EUR bude poskytnutá daňová pobídka (ve výši 30 %) činit 15 000 EUR. V praxi tedy není zpravidla nikdy použita maximální daňová pobídka. Horní mez však zaručuje, že v případě nestandardně vysokých nákladů na přechod bude výše podpory omezena i v absolutních hodnotách.
(46)
Pokud jde o nezbytnost podpory, je rovněž důležité poznamenat, že nejnovější informace od italských orgánů ukazují, že náklady na digitální přechod stále ještě dosahují několika desítek tisíc eur na jeden kinosál. Mnoho kin, především těch menších, není schopno získat tyto finanční prostředky ze soukromých zdrojů, zejména za současné italské a evropské hospodářské situace.
2. Přiměřenost podpory
(47)
V obecné rovině italské orgány zdůraznily, že daňová úleva je doplňkem komerčních modelů pro přechod a nevylučuje použití modelů poplatků za virtuální kopii.
(48)
Změněná prováděcí pravidla obsahují řadu ustanovení, která zajišťují přiměřenost opatření podpory a zohledňují například tržní mechanismy, které jsou k dispozici pro přechod na digitální projekci (tj. modely poplatků za virtuální kopii).
(49)
Zaprvé, daňové zvýhodnění mohou požadovat pouze provozovatelé kin, která mají nejvýše 60 kinosálů. Tím jsou z podpory vyloučeny dvě velké italské sítě kin (UCI a The Space), k jejichž přechodu byl úspěšně použit klasický model poplatků za virtuální kopii, jak uvedly italské orgány. Kromě toho by tito provozovatelé kin vzhledem ke svému dominantnímu postavení na trhu (viz 37. bod odůvodnění) neměli být při přechodu digitální projekci závislí na státní podpoře.
(50)
Podle informací poskytnutých italskými orgány jsou uvedené dvě velké sítě kin jedinými, kdo využil klasického modelu poplatků za virtuální kopii. Nicméně i menší provozovatelé kin měli přístup k obchodním mechanismům pro usnadnění přechodu na digitální projekci. V Itálii byl na základě dohody mezi sdružením distributorů a provozovatelů kin vyvinut alternativní model poplatků za virtuální kopii vhodný pro malá kina. Níže uvedená tabulka ukazuje hlavní rozdíly a podobnosti mezi klasickým a alternativním modelem poplatků za virtuální kopii (VPF) tak, jak se používají v Itálii.
Srovnání mezi klasickým a alternativním modelem VPF v Itálii
Klasický model VPF v Itálii
Alternativní model VPF v Itálii
Zprostředkovatel („integrátor“), který má smlouvy o poplatcích za virtuální kopii s distributory, podepíše smlouvu s provozovatelem kina.
Zakládá se na dohodě mezi sdružením distributorů a sdružením provozovatelů kin. Nejsou zapojeny třetí strany.
Provozovatel není vlastníkem digitálního vybavení a neplatí ho předem.
Provozovatel je již od počátku vlastníkem digitálního zařízení a hradí veškeré počáteční pořizovací náklady.
Jak distributoři, tak provozovatel přispívají k postupnému odpisování nákladů prostřednictvím poplatků za virtuální kopii a měsíčních plateb. Rozdělení výdajů je obvykle následující: 75 % hradí distributoři a 25 % provozovatel.
Filmoví distributoři platí poplatky za virtuální kopie pro promítání filmů v digitálním formátu. Tyto poplatky mohou pokrýt až 75 % nákladů na digitální přechod. Provozovatel je v každém případě povinen hradit výdaje ve výši 5 500 EUR.
(51)
Zadruhé, s ohledem na výše uvedené změnily italské orgány prováděcí předpisy, aby předešly příliš vysokým náhradám nebo přesměrování podpory v případě, že je daňová úleva kombinována s komerčními modely (poplatky za virtuální kopie). Příjemce je povinen předložit prohlášení o tom, že žádá o daňové zvýhodnění pouze pro pokrytí skutečných nákladů (viz 23. bod odůvodnění). Italské orgány prohlásily, že kontrola, již ministerstvo pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch provádí pro každý jednotlivý případ, zaručí, že podpora pokryje pouze tu část investic, kterou má skutečně hradit provozovatel kin.
(52)
Zatřetí, k zaručení přiměřenosti opatření podpory byly zavedeny maximální intenzity pro kumulaci podpor, které rozlišují mezi menšími kiny (s jedním nebo dvěma sály) a ostatními kiny (viz 24. bod odůvodnění).
3. Vhodnost podpory
(53)
V rozhodnutí o zahájení řízení vyjádřila Komise pochybnosti ohledně vhodnosti odhadované částky opatření na pokrytí očekávaných nákladů na přechod. Aktualizované odhady týkající se této částky a nákladů, jež poskytly italské orgány (viz 18. a 45. bod odůvodnění), umožňují aktuálně posoudit situaci, již má opatření podpory řešit. Na základě daňové úlevy v průměrné výši 15 000 EUR a s přihlédnutím k odhadované částce režimu (viz 18. bod odůvodnění), by v letech 2014-2015 (tj. v období, kdy se očekává nejintenzivnější využívání tohoto opatření) mohlo opatření využít 500 kinosálů. Toto číslo odpovídá podstatné části kinosálů, které mají být ještě digitalizovány (viz 40. bod odůvodnění).
(54)
I přesto, že byl z režimu podpory odstraněn požadavek na uvádění uměleckých filmů, italské orgány potvrdily, že tento režim má stále ještě důležité kulturní cíle. Úplná digitalizace kinematografického trhu v Itálii povede k lepšímu šíření různých druhů filmů a k vyššímu potenciálu pro šíření děl zaplňujících nikové trhy. Pokud by všechny typy kin v Itálii nepřešly na digitální projekci, kultura by to pocítila.
(55)
Italské orgány zdůraznily, že daňová úleva znamená náhradu, která se týká nejen přímých daní splatných daňovému úřadu (daň z příjmů právnických osob), ale také nepřímých daní (např. DPH), srážkové daně a příspěvků na sociální zabezpečení (placených zaměstnavateli za své zaměstnance). Náhrada prostřednictvím všech těchto daní je zohledněna při výpočtu nároku na daňovou úlevu a zlepšuje dostupnost režimu, jelikož možnost ho využít nezávisí na úrovni zisku dotčeného podniku.
(56)
Kromě toho byla prostřednictvím článku 51 zákonného opatření č. 83 z roku 2012 zavedena možnost postoupit daňovou úlevu dodavatelům digitálních zařízení, bankám, finančním zprostředkovatelům a pojišťovnám (viz 25. bod odůvodnění). To zvyšuje dostupnost opatření podpory pro menší kina, zejména kina provozovaná rodinami, která nemají zaměstnance.
(57)
Již při provádění opatření podle nařízení de minimis obdržely daňové úlevy všechny typy kinosálů, včetně těch nejmenších na trhu, jak je znázorněno v následujícím diagramu, který poskytuje přehled příjemců režimu (v období 2010-2013).
Příjemci podle typu kina (2010-2013, podle počtu sálů) (údaje aktualizovány naposledy v dubnu 2014 a poskytnuty ministerstvem pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch)
(58)
Z poskytnutých údajů rovněž vyplývá, že se výrazně zvýšil počet a procentuální podíl malých kin, která v roce 2012 a zejména v roce 2013 využila daňové úlevy. Podle údajů poskytnutých Itálií využilo od roku 2010 do konce roku 2013 daňovou úlevu pro přechod na digitální projekci celkem 325 z 1 340 menších italských kin (tj. 24,3 %).
4. Hospodářské, sociální a kulturní dopady
(59)
Italské orgány zdůraznily, že je z hlediska ochrany kultury důležité zaručit úplný přechod na digitální projekci. Instalace digitálního zařízení s sebou přináší řadu významných výhod (jako je vyšší flexibilita) pro celé odvětví kinematografie (a v konečném důsledku i pro veřejnost). Náklady na přechod jsou však vysoké a nerovnoměrně rozložené a z velké části je nesou kina. Zejména menší účastníci trhu nejsou schopni provést přechod bez státní podpory. Komerční modely vypracované za účelem přechodu (poplatky za virtuální kopie) nejsou dostatečné k tomu, aby vyvážily tuto nerovnováhu, a ne všechna kina k nim mají stejný přístup.
(60)
Italské orgány potvrdily, že pravidla tohoto režimu podle jejich názoru nezpochybňují zásadu technologické neutrality.
V. HODNOCENÍ OPATŘENÍ PODPORY
1. Východiska podpory
(61)
V čl. 107 odst. 1 SFEU je uvedeno, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak“.
(62)
Jak se uvádí v rozhodnutí o zahájení řízení a ve shrnutí v 12. bodě odůvodnění, představuje oznámené opatření podpory státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Zdroj financí skutečně představují daňové pobídky, takže se italský stát vzdává určitých daňových příjmů. Podle tohoto režimu budou takto zvýhodněni někteří provozovatelé kin, a v důsledku toho dává toto opatření selektivní výhodu některým podnikům. Příjemci soutěží s jinými podniky, které nutně nemusí využívat výhod tohoto režimu. Režim tudíž narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž. Vzhledem k mezinárodnímu obchodu s filmem může mít opatření vliv na obchod uvnitř Unie.
2. Slučitelnost podpory
(63)
Italské orgány zdůvodňují opatření jako podporu na propagaci kultury a podtrhují význam, jejž má pro kulturu co nejrychlejší dokončení přechodu na digitální projekci v zemi. Opatření podpory se snaží zaručit, aby všechny typy kin mohly přejít na digitální projekci, a to navzdory vysokým nákladům na přechod.
(64)
Do té doby, než bylo přijato rozhodnutí o zahájení řízení týkajícího se daného opatření, nedefinovala Komise konkrétně svoji politiku v oblasti podpory digitální projekce. Od té doby přijala Komise nové sdělení o státní podpoře filmů a dalších audiovizuálních děl (10), v němž jsou aktualizována kritéria pro posouzení slučitelnosti státní podpory filmů a dalších audiovizuálních děl podle čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU.
(65)
Nové sdělení o filmu uznává, že podpora filmové produkce může být považována za podporu určenou na pomoc kultuře ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU. Slučitelnost podpory tedy lze posoudit na základě tohoto ustanovení. Sdělení o filmu stanoví, že podpora modernizace kin, včetně jejich digitalizace, může být na tomto základě odůvodněná, pokud je nezbytná, přiměřená a vhodná.
a) Nezbytnost opatření
(66)
Jak uvádí italské orgány a potvrzují připomínky zúčastněných stran, přechod na digitální projekci je pro kinematografii výzvou, která se týká všech evropských kin a zejména těch nejmenších. Zánik kin, zejména nezávislých kin malé a střední velikosti ve městech s menším počtem obyvatel, by snížil rozmanitost a šíření filmové nabídky na regionální úrovni. Jinými slovy, dlouhý a nesourodý přechod by měl negativní dopad na promítání filmů a jejich distribuci a v konečném důsledku i na evropské publikum.
(67)
I přes zavedení daňového opatření ve smyslu nařízení de minimis je Itálie v přechodu na digitální projekci stále pozadu.
(68)
Současně se vzhledem k tomu, že trh dosáhl ve svém přechodu bodu obratu (více než 60 % kinosálů v Itálii bylo na konci roku 2013 digitalizováno), zhoršila situace pro kinosály, které při svém přechodu závisí na státní podpoře, jelikož dostupnost 35 mm filmů není v krátkodobém horizontu zajištěna.
(69)
Opatření se netýká výhradně menších kin, ale také relativně velkých kin a komerčních sítí. Největší sítě kin (s více než 60 promítacími sály) jsou však z podpory vyloučeny. Italské orgány tvrdí, že poskytnutí daňového zvýhodnění všem malým kinům obnovuje rovné podmínky v tomto odvětví, jemuž dominují dvě velmi velké sítě kin.
(70)
Daňová úleva je určena na pomoc kinům, která nejsou schopna, zejména za současné hospodářské situace, získat dostatečné soukromé finanční prostředky na nákladný přechod na digitální projekci.
(71)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem se Komise domnívá, že podpora může být považována za nutnou pro zachování a obnovu filmové rozmanitosti v Itálii v digitálním kontextu. Neustálá přítomnost různých typů kin, od experimentálních kin s jedním sálem po kina s mnoha sály a komerčním plánováním, je zásadní pro podporu ochrany rozmanité filmové nabídky pro italské obyvatelstvo. Jak se uznává v připomínkách obdržených od zúčastněných stran, je přechod na digitální projekci rozhodujícím momentem pro kinematografii jako celek, vzhledem k tomu, že pouze velké sítě kin jsou schopné snadno využívat komerční modely přechodu. Data o trhu poskytnutá italskými orgány dokazují, že uplatňování opatření de minimis není dostatečné pro dokončení přechodu, zejména v případě kin, která mají více než jeden sál. Je pravda, že některá kina byla schopna využít nabídek VPF, ale je rovněž pravda, že modely komerčního přechodu nepokrývají všechny náklady na digitální přechod kin (viz 32. bod odůvodnění). I v takových případech může být veřejná podpora považována za nezbytnou, bude-li koncipována jako doplňková a bude-li zajištěno, že opatření je přiměřené, a to bez ohledu na druh dotčeného kina.
b) Přiměřenost opatření
(72)
Italské orgány vyloučily z využití daňové úlevy společnosti provozující kina s více než 60 sály. Struktura italského kinematografického trhu jasně ukazuje, že existuje rozdíl mezi provozovateli, kteří mají méně než 60 sálů, a provozovateli s větším počtem sálů (viz 36. a 37. bod odůvodnění). Zavedený limit se proto zdá být s ohledem na cíl režimu přiměřený.
(73)
Daňová úleva se kromě toho vztahuje pouze na část (30 %) nákladů na přechod a je omezena na 50 000 EUR ročně. Tím, že je výpočet výše podpory založen na určitém procentu skutečných nákladů na digitalizaci, italské orgány zaručují, že je podpora přiměřená, i když se náklady mohou případ od případu lišit. Mnoho z těch, kteří předložili svá vyjádření, zdůraznilo (29. bod odůvodnění), že náklady na digitalizaci mohou v některých případech vzrůst výrazně nad průměr, například když jsou zapotřebí rozsáhlé práce na projekční kabině. Nicméně v takových atypických případech zajišťuje limit ve výši 50 000 EUR to, že absolutní výše podpory bude i nadále přiměřená.
(74)
Zatímco v rozhodnutí o zahájení řízení se vznášely otazníky nad možným zánikem komerčních modelů pro přechod na digitální kinematografii, 50. bod odůvodnění ukazuje, že v Itálii byly vypracovány dva různé komerční modely, které lze kombinovat s daňovou úlevou navrženou pro digitální kina. Italské orgány zahrnuly do aktualizovaných prováděcích předpisů zvláštní ustanovení s cílem zajistit, aby kombinování veřejných a soukromých finančních prostředků určených na přechod na digitální projekci nevedlo k příliš vysokým náhradám nebo přesměrování podpory (např. na distributory nebo zprostředkovatele („integrátory“) v modelu poplatků za virtuální kopie). Italské orgány tímto způsobem podporují optimální synergii mezi dostupnými komerčními modely a státní podporou na usnadnění úplného přechodu na digitální projekci.
(75)
Daňovou úlevu lze rovněž kombinovat s jinými podpůrnými opatřeními. Aby byla zajištěna přiměřenost podpory, zavedly italské orgány maximální intenzitu pro kumulaci podpor, která činí 90 % v případě malých kin (s jedním nebo dvěma sály) a 75 % u jiných typů kin.
(76)
Obecněji řečeno, k žádosti musí být přiloženo osvědčení udávající skutečně pokryté výdaje na každý sál a pro každý jednotlivý případ jsou stanoveny kontroly ministerstva pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch. V prováděcích předpisech je rovněž stanoveno, že v případě nedodržení povinností bude daňová úleva vrácena (a budou k ní připočteny úroky a penále).
c) Vhodnost opatření
(77)
Vysvětlení poskytnutá italskými orgány, jakož i zavedení převoditelnosti daňových úlev zaručují, že opatření bude mít dopad na příjemce tohoto režimu. Možnost využít režimu by měla mít i méně zisková kina.
(78)
Opatření už není navrženo jako pilotní opatření, ale bude v platnosti až do konce roku 2022.
(79)
Z údajů poskytnutých italskými orgány (viz 57. a 58. bod odůvodnění) vyplývá, že opatření mohou využít všechny typy kin, zejména ta menší. Ačkoli existují další faktory, které mohou mít svůj vliv, je třeba uvést, že značný nárůst počtu kin s jedním, dvěma, třemi nebo čtyřmi sály, která využila daňové úlevy (podle nařízení de minimis) v roce 2012 a 2013, se kryje se zavedením převoditelnosti daňových úlev v roce 2012 (25. bod odůvodnění).
(80)
Obecněji řečeno, opatření se jeví jako vhodné k zachování současné rozmanitosti kin na italském trhu, který zahrnuje kina s jedním promítacím sálem, malá komerční kina a různé typy multikin. Tato rozmanitost je nezbytným předpokladem pro rozmanitou filmovou nabídku.
d) Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod
(81)
Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod jsou malé. Přeshraniční rozměr filmu je omezen na přítomnost mezinárodních provozovatelů kin a mezinárodní charakter filmového obchodu. Jednotlivá kina mají omezenou územní působnost, jelikož publikum se kvůli návštěvě kina nepřesouvá daleko.
(82)
Opatření se týká podpory investic a poskytuje jednorázovou výhodu kinům, která musí řešit jedinečný přechod. Daňová úleva zaručuje, že všechna kina mohou dokončit přechod na digitální projekci, ale nenarušuje nežádoucím způsobem hospodářskou soutěž z hlediska jejich každodenního fungování.
(83)
Rovněž se očekává, že dokončení přechodu na digitální projekci v Evropě bude ku prospěchu evropského filmového průmyslu jako celku. V tomto ohledu nejsou pochybnosti, jež byly vyjádřeny v rozhodnutí o zahájení postupu v souvislosti s normami pro digitální kino, dále případné. Z příspěvků třetích stran vyplynul konsensus odvětví ohledně převládajících norem pro digitální kino.
VI. ZÁVĚR
(84)
S ohledem na výše uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že opatření podpory sleduje jasně vymezený kulturní cíl. Pochybnosti ohledně nezbytnosti, přiměřenosti, vhodnosti a dopadu vyjádřené v rozhodnutí o zahájení řízení byly rozptýleny. Narušení hospodářské soutěže a vliv opatření na obchod jsou omezené a nejsou v rozporu se společným zájmem. Daňová úleva pro digitální projekční zařízení se proto považuje za slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. d) Smlouvy o fungování Evropské unie,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora, kterou Itálie zamýšlí poskytnout na zařízení pro digitální projekci na základě zákona č. 244 ze dne 24. prosince 2007, zákonného opatření č. 91 ze dne 8. srpna 2013 přepracovaného v zákon č. 112 ze dne 7. října 2013 a nových prováděcích předpisů pro daňové úlevy poskytované provozovatelům kin na zavedení a zakoupení zařízení a aparatury pro digitální projekci, je slučitelná s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. d) Smlouvy o fungování Evropské unie.
Provedení tohoto opatření podpory se proto povoluje.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 29. října 2014.
KOMISIJAS LĒMUMS (ES) 2015/120
(2014. gada 29. oktobris)
par valsts atbalsta shēmu SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), ko Itālija plāno īstenot attiecībā uz digitālās projicēšanas iekārtām
(izziņots ar dokumenta numuru C(2014) 7888)
(Autentisks ir tikai teksts itāļu valodā)
(Dokuments attiecas uz EEZ)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu un jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,
pēc tam, kad ieinteresētās personas bija aicinātas iesniegt savas piezīmes (1) atbilstīgi minētajiem pantiem, un ņemot vērā šīs piezīmes,
tā kā:
I. PROCEDŪRA
(1)
Itālija 2008. gada 30. decembrī paziņoja Komisijai par nodomu ieviest nodokļu stimulus ieguldījumiem kinematogrāfijas nozarē, filmu izplatīšanai un digitālajam kino. Itālijas iestādes 2009. gada 2. aprīlī un 2009. gada 23. jūnijā iesniedza papildu informāciju.
(2)
Ar 2009. gada 22. jūlija vēstuli Komisija informēja Itāliju par lēmumu apstiprināt Itālijas nodokļu stimulus ieguldījumiem kinematogrāfijas nozarē un filmu izplatīšanai. Tajā pašā laikā Komisija paziņoja Itālijai par lēmumu sākt Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta 2. punktā noteikto procedūru attiecībā uz ierosināto nodokļu kredītu ieguldījumiem digitālās projicēšanas iekārtās.
(3)
Komisijas lēmums sākt procedūru tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (2). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt piezīmes.
(4)
Kultūras mantojuma un tūrisma ministrija un Eiropas Komisija organizēja semināru par šo tematu, kas notika Romā 2009. gada 21. oktobrī.
(5)
Komisija saņēma piezīmes no ieinteresētajām personām un nosūtīja tās Itālijai, lai Itālija varētu tās komentēt. Itālijas iestādes savas piezīmes iesniedza 2010. gada 19. janvāra reģistrētā vēstulē. Tam sekoja informācijas apmaiņa, tostarp Itālijas iestāžu papildu vēstules, kas tika saņemtas 2010. gada 7. septembrī, 2011. gada 12. aprīlī, 2011. gada 1. jūnijā, 2011. gada 1. decembrī, 2012. gada 10. maijā, 2012. gada 14. septembrī, 2013. gada 23. aprīlī, 2013. gada 6. decembrī, 2014. gada 18. aprīlī, 2014. gada 11. jūnijā un 2014. gada 1. augustā.
II. SHĒMAS APRAKSTS
1. Paziņotā atbalsta shēma
(6)
Nodokļu kredīts kinematogrāfijas uzņēmumiem, kuri uzstāda digitālās projicēšanas iekārtas, bija daļa no nodokļu pasākumu kopuma filmu nozarē, kurus ieviesa Itālijas iestādes. Kopumā šo nodokļu pasākumu mērķis bija stimulēt tirgus dinamiku, lai atbalstītu Itālijas kultūras filmas konkurencei labvēlīgā vidē un veicināt šādas filmas Itālijā un Eiropā.
(7)
Nodokļu kredītu shēma digitālajam kino ietver nodokļu kredītu 30 % apmērā no izdevumiem, ko radījusi digitālajai projicēšanai paredzēto iekārtu ieviešana. Maksimālais gada nodokļu kredīts ir EUR 50 000 uz vienu ekrānu.
(8)
Attiecināmās izmaksas var ietvert:
a)
projicēšanas iekārtu iegādi un digitālo projicēšanu;
b)
iekārtu un aprīkojuma iegādi digitālā signāla uztveršanai pa sauszemi un/vai satelītu;
c)
iepriekšminētajos punktos norādīto iekārtu, sistēmu un aprīkojuma iegādi, izmantojot finanšu līzingu vai nomu. Attiecīgajos līgumos ir jāietver pienākums iegādāties aktīvu tad, kad ir beidzies nomas līgums, vai noteikums, kas paredz lietotājam uzņēmumam šādas iegādes iespējas izmantot agrāk;
d)
izdevumus, kas saistīti ar personāla apmācību;
e)
saistītos izdevumus un pamatizdevumus projicēšanas kabīņu, iekārtu un pakalpojumu atjaunošanai un pielāgošanai un papildtelpas, kas iepriekš izmantotas 35 mm filmu projicēšanai.
Iepriekšējos divos punktos paredzētās izmaksas nedrīkst pārsniegt vairāk kā 20 % no a), b) un c) punktā noteiktajiem kopējiem izdevumiem.
(9)
Saskaņā ar Itālijas iestāžu sākotnējo paziņojumu atbalsts tiktu piešķirts bez nosacījumiem tādiem kinoteātriem, kuros ir viens līdz četri ekrāni, un multipleksiem ar 5 līdz 10 kinozālēm pilsētās, kurās ir mazāk par 50 000 iedzīvotājiem. Attiecībā uz citiem multipleksiem, kuros ir līdz 24 ekrāni, atbalstu piešķirtu ar nosacījumu, ka programmā 50 % apmērā iekļauj kulturāla rakstura filmas un ka vismaz 50 % ekrānu tiek konvertēti digitālajai projekcijai.
(10)
Nodokļu kredītu piemēro kinematogrāfijas uzņēmumiem, kas ir nodokļu maksātāji Itālijā.
(11)
Shēmas juridiskais pamats ir šāds:
a)
2007. gada 24. decembra Likums Nr. 244, kas ietver noteikumus par valsts gada un daudzgadējā budžeta izveidi;
b)
2013. gada 8. augusta Dekrētlikums Nr. 91, kas, izdarot grozījumus, pārveidot par 2013. gada 7. oktobra Likumu Nr. 112;
c)
jauni nodokļu kredītu īstenošanas noteikumi, kuri piešķirti kinematogrāfijas uzņēmumiem nolūkā ieviest un iegādāties digitālajai projekcijai paredzētas iekārtas un aprīkojumu.
2. Komisijas paustās šaubas
(12)
Lēmumā par procedūras sākšanu Komisija secināja, ka paziņotā atbalsta shēma ir uzskatāma par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Piedāvājot nodokļu atvieglojumus, Itālijas valdība atsakās no ieņēmumiem un tādēļ shēmā tiek izmantoti valsts līdzekļi. Shēma paredz ekonomiskas priekšrocības minētajiem uzņēmumiem, šajā gadījumā - kinematogrāfijas uzņēmumiem. Ņemot vērā filmu starptautisko tirdzniecību, šī selektīvā priekšrocība var ietekmēt Savienības iekšējo tirgu. Komisijai bija šaubas par atbalsta saderību.
(13)
Pirmkārt, Komisija pauda šaubas par nodokļu kredīta nepieciešamību digitālajam kino attiecībā uz nodokļu kredīta maksimālo apjomu (EUR 50 000 uz vienu ekrānu), jo tas atbilst (30 % nodokļu likme) uzstādīšanas maksimālajām attiecināmajām izmaksām [EUR 50 000 × 100/30 =] EUR 166 667 uz vienu ekrānu. Minētā maksimālā vērtība pārsniedz Itālijas iestāžu iesniegtās digitālās projekcijas iekārtu izmaksu aplēses (EUR 100 000). Komisija pauda šaubas par nodokļu kredīta maksimālo apjomu un par to, vai iesniegtās pārstrukturizācijas izmaksas bija taisnīgs novērtējums. Turklāt Komisijai bija šaubas par nepieciešamību standartiem itāļu vai eiropiešu kultūras rakstura filmu projicēšanai uzstādīt 2K (3) projekcijas iekārtas, kas atbilst DCI (4).
(14)
Otrkārt, Komisija pauda šaubas par ierosinātā atbalsta proporcionalitāti, norādot, ka, iespējams, lielākiem kinoteātriem ir lielākas iespējas uzstādīt digitālās projekcijas iekārtas, neizmantojot valsts atbalstu. Komisija arī norādīja, ka kinematogrāfijas uzņēmumiem ir pieejamas tirdznieciskās pārejas formulas, piemēram, virtual print fee (virtuālās kopijas maksas, VPF) (5), un tā arī šaubījās, vai ierosinātais valsts atbalsts katram ekrānam neradīs komerciālu alternatīvu izzušanu.
(15)
Treškārt, Komisijai bija šaubas par nodokļu kredīta, kas ierosināts kā atbalsta shēma, piemērotību, novērojot, ka shēmai paredzētā dotācija (EUR 16,8 miljoni) atbilst uzstādīšanas izmaksām EUR 56 miljonu apmērā, kas ir jo īpaši zemāka par aplēstajām konvertēšanas izmaksām (EUR 395,7 miljoni, pamatojoties uz EUR 100 000 uz vienu ekrānu). Papildus pieejamo līdzekļu atbilstībai Komisijai arī bija šaubas par to, vai ierosinātā shēma ir pietiekami vērsta uz mērķi palielināt itāļu un eiropiešu kultūras rakstura filmu izplatīšanu. Šaubas bija par to, vai Itālijas iestādes varēs noteikt kinematogrāfijas uzņēmumus, kuriem ir digitālas iekārtas, lai ieviestu alternatīvas komerciālās formulas, kas piedāvātu Itālijas skatītājiem plašāku kultūras filmu izvēli. Tā kā nodokļu kredīta izmantošana nozīmē to, ka saņēmējam vajadzētu būt pietiekamai ieguldījumu spējai, un tā kā shēma norāda uz to, ka kinematogrāfijas uzņēmumiem būtu jāfinansē 70 % no ieguldījuma, Komisijai bija šaubas par to, vai kinoteātri, kam nepieciešama lielākā daļa atbalsta, varētu gūt labumu no nodokļu kredīta. Komisija turklāt pauda šaubas par to, vai plānotais vienreizējais atbalsts (paziņojums attiecās uz divus gadus ilgu pilotprojektu) veidotu ilgtspējīgu risinājumu problēmai, kas raksturīga īsākam darbības ciklam un lielām izmaksām, kas saistītas ar digitālo iekārtu uzstādīšanu.
(16)
Ceturtkārt, Komisija apšaubīja atbalsta sekas uz ekonomikas, sociālo un kultūras jomu. Arī atzīstot, ka sabiedrības interesēs varētu būt tas, ka kāda dalībvalsts izmanto valsts atbalstu, lai ieguldītu kinoteātru pārējā uz digitālo tehnoloģiju, Komisija vēlējās pārliecināties, ka atbalsta shēma ir tehnoloģiski neitrāla; jo īpaši, tā pieprasīja apstiprināt faktu, ka kinematogrāfijas uzņēmumiem nebūtu jāizvēlas kāds konkrēts digitālais standarts. Turklāt Komisija lūdza Itālijas iestādēm pārliecināties, ka var projicēt arī filmas, kas tiek izplatītas digitālā formātā, kura pamatā ir publiskie standarti, kas ir zemāki par atbalstu saņemošo iekārtas digitālo standartu. Komisija turklāt novēroja, ka atbalsts digitālās projicēšanas iekārtu uzstādīšanai varētu netieši sniegt labumu lieliem amerikāņu kinematogrāfijas uzņēmumiem (attiecībā uz iekārtām, kas atbilst DCI standartiem). Pieprasījuma palielinājums, kas rodas no ierosinātā atbalsta, varētu paaugstināt cenu projicēšanas iekārtu ierobežotajam piedāvājumam. Atbalsta rezultātā Itālija varētu ātrāk sasniegt digitālo kinozāļu kritisko masu, kas savukārt varētu paātrināt pāreju uz digitālo izplatīšanu un līdz ar to kinoteātru slēgšanu, kuri noteiktajā termiņā nebūs spējīgi uzstādīt digitālās projicēšanas iekārtu. Kopumā Komisijai bija šaubas, vai iespējamās konkurences kropļošanas sekas kompensētu atbalsta priekšrocības sociālajā un kultūras jomā.
3. Izmaiņas, kas veiktas ierosinātajā shēmā no procedūras sākšanas brīža
(17)
Pēc tam, kad Komisija bija sākusi oficiālo izmeklēšanas procedūru, Itālijas nodokļu kredīta shēma digitālajam kino tika īstenota saskaņā ar shēmu, kas pieņemta, pamatojoties uz Kopienas pagaidu shēmu un de minimis ietvaros (6). Kad tiks saņemta Komisijas atļauja, Itālijas iestādes plāno pilnībā īstenot shēmu ārpus de minimis ietvara.
(18)
Itālijas iestādes lēš, ka atbalsta apjoms būs aptuveni EUR 7,5 miljoni laikposmam no 2014. līdz 2015. gadam.
(19)
Šajā lēmumā noteiktais laikposms ir līdz 2022. gada 31. decembrim. Itālijas iestādes paredz, ka nodokļu kredīts visvairāk tiks pieprasīts 2014. un 2015. gadā.
(20)
Īstenošanas noteikumu projekti, ar kuriem Itālijas iestādes plāno pilnībā īstenot atbalstu (pārsniedzot de minimis robežas) atšķiras no sākotnējā paziņojuma attiecībā uz dažiem svarīgiem punktiem.
(21)
Pirmkārt, grozītajos īstenošanas noteikumos tika atcelts nosacījums vidējiem un lieliem kinoteātriem atbalsta iegūšanai programmā ietvert konkrētu daudzumu itāļu un eiropiešu kultūras rakstura filmu. Pēdējos gados Itālijas iestādēm bija grūtības pārbaudīt šāda noteikuma ievērošanu attiecībā uz vidējiem un lieliem kinoteātriem. Turklāt tās uzskata, ka šāda pienākuma atcelšana ir nepieciešama, lai izlīdzinātu konkurences apstākļus starp lielākiem kinoteātriem, kam nepieciešams atbalsts, un vislielākajiem kinoteātriem, kas dominē Itālijas kino tirgū (sk. 37. apsvērumu).
(22)
Otrkārt, attiecībā uz iepriekšminēto grozītie īstenošanas noteikumi paredz robežvērtību - 60 ekrāni. Nodokļu kredīts nav pieejams kino jomas uzņēmumiem, kam pieder lielāks ekrānu skaits vai kas tos pārvalda. Itālijas iestādes uzskata, ka tā ir laba alternatīva pienākumam veidot programmu, kas tika noteikts sākumposmā, lai garantētu, ka atbalsta shēma sasniedz savus mērķus, un lai no tirgus izslēgtu tos operatorus, kas, pateicoties savai tirgus pozīcijai, varētu pāriet uz jauno tehnoloģiju bez atbalstiem.
(23)
Treškārt, jaunie īstenošanas noteikumi nosaka, ka saņēmējam ir jāsagatavo paziņojums, lai novērstu pārmērīgu kompensāciju vai atbalsta pārorientēšanu, ja nodokļu kredītu apvieno ar tirdzniecības formulām (virtuālās kopijas maksas).
(24)
Ceturtkārt, grozītie noteikumi ļauj kumulēt atbalsta maksimālo intensitāti līdz 75 % no kopējām izmaksām. Attiecībā uz kinoteātriem, kam ir viens vai divi ekrāni, atbalsta maksimālā kumulatīvā intensitāte ir 90 %.
(25)
Papildus šīm izmaiņām no 2012. gada saņēmēji digitālo nodokļu kredītu var nodot digitālo iekārtu piegādātājiem, bankām, finanšu starpniekiem un apdrošināšanas uzņēmumiem (sk. 56. apsvērumu).
III. IEINTERESĒTO PERSONU PIEZĪMES
(26)
Saistībā ar sabiedrisko apspriešanu par atbalsta shēmu, kas notika 2009. gadā, Komisija saņēma piezīmes no aptuveni 20 ieinteresētajām personām. Piezīmes iesniedza:
-
Eiropas un Itālijas nozares organizācijas, kas pārstāv izplatītājus un kinoteātrus, kā arī Francijas Commission supérieure technique de l'image et du son (CST) un Eiropas digitālā kino forums,
-
Francijas iestādes, kā arī Vācijas un Apvienotās Karalistes kinematogrāfijas veicināšanas fondi un Eiropas reģionālo filmu fondu tīkls audovizuālajā nozarē (Cineregio). Dažādās iesniegtajās piezīmēs bija atsauces arī uz publikācijām Eiropas kino aģentūru vadīšanas jomā (EFAD) (7),
-
noteikts uzņēmumu skaits, kinematogrāfijas nozares profesionāļi un Francijas, Itālijas, Apvienotās Karalistes un Šveices pilsoņi.
Turklāt 2009. gada oktobrī par šo tematu tika organizēts seminārs Romā.
(27)
Attiecībā uz atbalsta nepieciešamību visas saņemtās atsauksmes norādīja, ka ir nepieciešams valsts atbalsts pārejai uz digitālo kino, ko uzskatīja par neizbēgamu attīstību. Kā paskaidroja Francijas iestādes un Apvienotās Karalistes valsts iestāde kinematogrāfijas nozarē (UK Film Council), digitālā kino priekšrocības papildina asimetrisks izmaksu sadalījums (kuras sedz kino jomas uzņēmums) un tieši finanšu ieguvumi (izplatītājam), kas saistīti ar pāreju. Šī asimetriskā situācija apgrūtina savlaicīgas pārejas īstenošanu bez ārēja atbalsta. Šajā kontekstā trešās puses, kas iesniegušas piezīmes, uzsvēra, ka pastāv acīmredzams risks, ka gadījumā, ja digitālās projekcijas sistēmas netiek padarītas cenas ziņā pieejamākas, daudzi mazie, neatkarīgie kinoteātri Eiropā un/vai attālos reģionos pamestu tirgu. EFAD 2009. gada paziņojumā apstiprināts, ka slēgšanas risks apdraudēja 30 % Eiropas kinoteātru. Francijas iestādes un Vācijas Federālais ministru kabinets, kas atbild par kino jomu, uzsvēra ka atbalsta trūkumu izjustu ne tikai filmu projicēšana, bet arī izplatīšana. Ilgs pārejas periods, veicot filmu analoģisku un digitālu paralēlu izplatīšanu, varētu izrādīties pārāk dārgs, jo īpaši mazākiem filmu izplatītājiem. Galu galā atbalsta trūkums diezgan negatīvi ietekmētu Eiropas filmu izplatīšanu, kultūras dažādību un Eiropas pilsoņu piekļuvi kultūrai.
(28)
Turklāt visas iesaistītās personas norādīja uz to, ka tā sauktās standarta iniciatīvas digitālajam kino ir plaši atzītas kā digitālā kino kopējie standarti. Standarta veicināšana globālā līmenī tiek uztverta kā pozitīvs elements, nevis kā kinoteātru trūkums, jo tas ļauj radīt vienlīdzību to starpā.
(29)
Attiecībā uz digitālās projicēšanas iekārtu uzstādīšanas izmaksām EUR 100 000 uz vienu ekrānu kopumā netika uzskatīts par pārmērīgu aprēķinu. Tieši pretēji, daudzas ieinteresētās personas uzsvēra, ka izmaksas varētu būt daudz augstākas, piemēram, ja projicēšanas telpā ir nepieciešams veikt ievērojamas izmaiņas, kā tas var notikt sevišķi mazos kinoteātros. Dažās atbildēs norādīts, ka digitālo kinematogrāfijas iekārtu cenām ir tendence pazemināties.
(30)
Daudzās iesniegtajās piezīmēs ir norādīts uz to, ka, ja pārejas izmaksas būtu daudz augstākas par pieejamo valsts atbalstu (kā tas ir Itālijas nodokļu kredīta gadījumā), būtu jāņem vērā tas, ka valsts atbalsts papildina citus ieņēmumu avotus, piemēram, samaksu par virtuālajām kopijām un kinematogrāfijas uzņēmumu pašu kapitālu.
(31)
Attiecībā uz atbalsta proporcionalitāti dažas ieinteresētās personas kritizēja nodokļu kredītu, jo uzskatīja, ka to galvenokārt izmantos lielie kinoteātri. Pārējie atbalstīja iespēju piešķirt atbalstu lieliem kinoteātriem, iespējams, pamatojoties uz programmas veidošanas (filmu izrādīšanas) pienākumiem. Dažas ieinteresētās personas atkārtoja EFAD paziņojumā pausto, uzsverot, cik svarīgi ir neradīt nevienlīdzīgu attieksmi, ko rada, piemēram (konkrēti, Itālijas nodokļu kredīta gadījumā) katra kinoteātra ieguldījumu kapacitātes atšķirīgais līmenis, bet arī, kopumā, piekļuves ierobežojums, pamatojoties uz kinoteātru programmu, izmēru un ģeogrāfisko situāciju. Filmu izplatīšanas asociāciju starptautiskā federācija (FIAD) uzsvēra, ka pašreizējā kino tirgū un vispārējā ekonomikas kontekstā par ienākumus nenesošiem varētu tikt uzskatīti pat vislielākie kinematogrāfijas uzņēmumi.
(32)
Viedokļi nedaudz atšķīrās attiecībā uz tirdzniecības operatīvo formulu pieejamību pārejai un to piemērojamību mazākiem kinoteātriem. Dažas ieinteresētās personas uzskatīja, ka pārejai uz digitālo kino nepastāv operatīvas standarta formulas. Citas apstiprināja, ka daudziem kinoteātriem nevarēja būt piekļuves virtuālās kopijas maksas līgumiem, kurus piedāvāja starpnieki (“integrētāji”) (sk. arī 5. zemsvītras piezīmi) to plānošanas rakstura un apjoma dēļ (virtuālo kopiju maksu apjoms ir atšķirīgs atkarībā no plānotajām filmām pirmajā izrādīšanas nedēļā un/vai kinoteātrim piederošo kinozāļu skaita). Europa Distribution uzskatīja, ka operatīvās tirdzniecības formulas ir derīgas tikai visienesīgākajiem kinoteātriem un lieliem komerciāliem izplatītājiem. EFAD darba dokumentā norādīts, ka tikai 10 000 Eiropas kinoteātri no aptuveni 30 000 varēja atjaunot iekārtas, izmantojot virtuālās kopijas maksu modeli. Kāda ieinteresētā persona norādīja, ka komerciālā formula “virtuālās kopijas maksa” bija piemērota arī vismazākajiem kinoteātriem. Jebkurā gadījumā Francijas iestādes uzsvēra, ka komerciālās formulas, kas ir pieejamas pārejai, nesedz visas kinoteātru digitālās konvertēšanas izmaksas (piemēram, projicēšanas telpu modernizācija) un turklāt tās vienmēr ietver kinematogrāfijas uzņēmumu ieguldījumu. Arī šajos gadījumos valsts atbalstam būtu svarīgs papildu uzdevums.
(33)
Attiecībā uz atbalsta piemērotību ieinteresētās personas atklāja, ka kopumā valsts atbalsts palīdzētu mazajiem kinoteātriem uzlabot konkurētspēju cīņā ar lielajiem multipleksiem un radītu vienlīdzīgus konkurences apstākļus. Saskaņā ar aplēsēm digitālo kinematogrāfijas iekārtu uzstādīšana nozīmētu lielākas izvēles iespējas sabiedrībai. Ieguldījumi turklāt ir norādījuši uz priekšrocībām, kas saistīti ar digitālo kino, piemēram, projicēšanas kvalitāte, programmas fleksibilitāte un mazākas izplatīšanas izmaksas. Francijas iestādes uzskatīja, ka atbalsta piemērotību digitālā kino labā nevajadzētu vērtēt saistībā ar programmas dažādību, bet gan saistībā ar spēju novērst kinoteātra slēgšanu. Tās uzskata, ka, veicot dažāda veida kinoteātru digitalizāciju, tiks nodrošināts dažādu filmu piedāvājums. Eiropas digitālā kino forums uzskatīja, ka, ja nodokļu kredītu varētu kompensēt ar PVN, arī mazāk ienesīgie kinoteātri varētu gūt labumu no Itālijas izveidotās shēmas.
(34)
Dažas iesaistītās personas minēja nodokļu kredīta īstermiņa raksturu salīdzinājumā ar ilgtermiņa problēmām, ko rada pāreja uz digitālo kino. Savukārt citas uzsvēra, ka standarti bija pietiekami nostiprināti, lai garantētu spēkā esamību vismaz desmit gadus, vai ka digitālo kinematogrāfisko iekārtu dzīves ciklu vēl nevarēja noteikt. Vācijas Federālais ministru kabinets, kas atbild par kino jomu, uzsvēra, ka atbalsts pārejai uz digitālo kino būtu mazāk apgrūtinošs salīdzinājumā ar izmaksām, kas saistītas ar kino rekonstrukciju un kultūras dažādību pēc operatoru izzušanas, kas nav spējīgi paši finansēt šādu pāreju. Vācija turklāt uzsvēra, ka katras dalībvalsts īpašajam valsts un reģionālajam kontekstam ir nepieciešams attiecīgi izveidota atbalsta shēma un piemērots atbalsta veids. EFAD apgalvojumā ir atkārtoti uzsvērts šāds ieteikums un tas, ka nepastāv viens globāli derīgs risinājums. Itālijas kino operatoru asociācija (ANEC) lēš, ka digitālo iekārtu dzīves cikla beigās situācija būs pietiekami mainījusies, tā būs mazāk problemātiska. Eiropas digitālā kino forums turklāt apstiprināja, ka attiecīgo kinoteātru iespējamās izmantošanas papildu izmaksas var kompensēt no jauniem ienākumu avotiem.
(35)
Attiecībā uz atbalsta sekām ekonomikas, sociālajā un kultūras jomā iesaistītās personas kopumā uzsvēra, ka ir nepieciešams vienots digitālā kino standarts un DCI standartu pieņemšana plašākā mērogā. EFAD apgalvojums apstiprina, ka atbalstam digitālajam kino nevajadzētu ietvert obligātu tehnoloģisku risinājumu, bet gan tas jāizstrādā, uzmanīgi izvērtējot nozares tehnoloģisko situāciju. Savos novērojumos Europa Distribution uzsvēra, ka nozares standartu neievērošana varētu radīt daudzu kinoteātru slēgšanu. Jebkurā gadījumā ANEC precizēja, ka atbalsta shēma ļauj kinoteātriem ieguldīt tādā standartā, ko tie izvēlas paši. Vairākas ieinteresētās personas arī uzsvēra, ka iekārtas, kas atbilst DCI standartiem, varētu izmantot arī atšķirīgu digitālo standartu (zemākas kvalitātes) filmu izrādīšanai, savukārt pretējais variants (filmu projicēšana, kas atbilst DCI standartam ar 1,3k projektoriem) nav iespējams. Iesniegtajos novērojumos nebija noteikti cenu pieauguma riski, kam, tieši otrādi, laika gaitā vajadzētu pazemināties. Šajā sakarā Francijas iestāžu piezīmēs un EFAD pārskatīšanas dokumentā uzsvērts, ka atbalsta pasākumi būtu jāizstrādā tā, lai novērstu konkurences traucējumus digitālo iekārtu tirgū. Atbalsta shēma turklāt būtu jābalsta uz digitālo iekārtu izmaksu novērtējumu un atbalsts būtu jāierobežo saskaņā ar šādām aplēsēm. Ieinteresētās personas nepiekrita Komisijas šaubām par to, ka valsts atbalsts varētu paātrināt pāreju uz digitālo kino un līdz ar to arī kinoteātru slēgšanu (sk. 16. apsvērumu), tās, tieši otrādi, uzskatīja valsts atbalstu par ilgtspējīgu risinājumu pārejai uz digitālo kino. Itālijas nekomerciālo kinoteātru federācija norādīja uz kinoteātru ierobežoto ģeogrāfisko tvērumu un līdz ar to nelielo ietekmi uz konkurenci, ko radītu šāds atbalsts.
IV. ITĀLIJAS ARGUMENTI
1. Atbalsta nepieciešamība
(36)
Itālijas iestādes iesniedza Komisijai informāciju par Itālijas kinematogrāfijas tirgu (jaunākais papildinājums veikts 2013. gada oktobrī). Lēš, ka Itālijā kopumā ir 3 936 kinozāles, kas atrodas 1 872 kinoteātros, kurus var iedalīt četrās kategorijās:
a)
lieli kinoteātru tīkli (8), kuriem ir vairāk nekā 60 kinozāles: ir tikai divi šādi tīkli, tas ir, UCI un The Space, kuriem ir 787 kinozāles 76 vietās;
b)
mazi kinoteātru tīkli: šādi ir 15, kuros kopā ir ne vairāk kā 60 kinozāles. Kopumā šādas kategorijas kinoteātriem ir 513 kinozāles 104 vietās;
c)
mazi komerciālie kinoteātri: tiem ir 1 287 kinozāles, kas atrodas 351 kinoteātrī;
d)
mazi kinoteātri: kategorija, kas ietver gandrīz tikai un vienīgi vienu kinozāli (90 % gadījumu) kopā ar sezonas kinoteātriem un/vai reliģiskajiem kinoteātriem. Tās ir 1 340 vietas, kurās ir aptuveni 1 500 kinozāles.
(37)
Lai arī lielākie kinozāļu tīkli (kas minēti a) apakšpunktā) veido 40 % no valsts tirgus daļas, d) apakšpunktā minētie kinoteātri veido tikai 5-10 % no tirgus daļas.
(38)
Nodokļu kredīta shēma ir paredzēta b), c) un d) apakšpunktos minētajiem kinoteātriem. Jo īpaši, ņemot vērā divu lielu kinoteātru tīklu dominējošo pozīciju tirgū, Itālijas iestādes uzskata, ka ir nepieciešams valsts atbalsts, lai pabeigtu minēto kinematogrāfijas uzņēmumu - mazo vai vidējo uzņēmumu - pāreju uz digitālo kino.
(39)
Saskaņā ar Kultūras mantojuma un tūrisma ministrijas sniegtajiem datiem laikposmā no 2010. līdz 2013. gadam nodokļu kredītam digitālajam kino pieteikumu iesniedza 1 603 kinoteātri (2014. gada aprīļa dati). Atbalsta shēma, kas īstenota saskaņā ar de minimis regulu, nekavējoties guva panākumus pēc tās sākšanas 2010. gadā (kad to izmantoja 671 kinozāle).
(40)
Atbalsta shēmas īstenošana saskaņā ar de minimis regulu izrādījās nepietiekama, lai vērstu situāciju vēlamajā virzienā. Jo īpaši vidēja izmēra kinoteātri ar vairākām kinozālēm bija spējīgi digitalizēt tikai daļu no to kinozālēm.
(41)
Itālijas iestādes norādīja, ka kino digitalizācija Itālijā vēl tiek īstenota ar novēlošanos. 2013. gada oktobrī digitalizācijas daļa bija aptuveni 62 % (9) un saskaņā ar Itālijas sniegtajām aplēsēm 2014. gada jūnijā vēl ir jādigitalizē vismaz 700 kinozāles.
(42)
Tā rezultātā ir apdraudēts ievērojams skaits kinoteātru, jo īpaši maza un vidēja izmēra kinoteātri. To izzušana ne tikai radītu darbavietu zaudējumu kinematogrāfijas operatoriem, bet arī ietekmētu filmu izplatīšanu un ierobežotu sabiedrībai pieejamo izvēli.
(43)
Jo sevišķi Itālijas iestādes ir norādījušas uz to, cik svarīgs ir kinoteātris ar vienu kinozāli, un vidēja izmēra kinoteātri Itālijā. Ir svarīgi, lai kinoteātri ar vienu kinozāli nepārtrauktu savu darbību, lai nodrošinātu vienlīdzīgu piekļuvi kino visiem iedzīvotājiem, tostarp tiem, kas dzīvo mazos ciematos, lauku ciematos un kalnu ciematos. Otrā grupa, vidēja izmēra kinoteātri, ir kvalitatīvu filmu izplatīšanas un projicēšanas pamats Itālijā. To nepārtraukta darbība ir svarīga, jo piedāvā alternatīvu diviem lielajiem kinoteātru tīkliem, kas dominē tirgū.
(44)
Itālijas iestādes lēš, ka tradicionālās filmas galīgi izzudīs no tirgus dažu nedēļu vai mēnešu laikā. Tā kā šis brīdis tuvojas, Itālijas iestādes uzsvēra, ka ir nepieciešams īstenot shēmu ārpus de minimis robežām.
(45)
Attiecībā uz ierosināto maksimālo nodokļu kredīta robežvērtību (EUR 50 000 uz vienu ekrānu) un aplēstajām digitālās projicēšanas iekārtu izmaksām Itālijas iestādes samazināja savas aplēses vidējām izmaksām, ko rada kinoteātru digitalizācija uz vienu ekrānu, līdz EUR 50 000-60 000 (2014. gada aprīlī un jūnijā sniegtie dati). Citiem vārdiem sakot, maksimālā nodokļu kredīta robežvērtība atbilst pārejas izmaksām, kas ir ievērojami lielākas nekā vidējās lēstās pārejas izmaksas. Itālijas iestādes uzsvēra, ka fiskālie stimuli ir aprēķināti, balstoties uz faktiski reģistrēto izmaksu procentuālo apjomu. Pamatojoties uz vidējo ieguldījumu EUR 50 000 apmērā, piešķirtais fiskālais stimuls (30 %) būs EUR 15 000. Praksē maksimālais nodokļu kredīta apjoms parasti nekad netiek piemērots. Turklāt maksimālā robežvērtība garantē, ka gadījumā, ja pārejas izmaksas ir netipiski augstas, atbalsta summas ir ierobežotas arī absolūtajā izteiksmē.
(46)
Attiecībā uz atbalsta nepieciešamību ir svarīgi norādīt, ka Itālijas iestāžu sniegtajā jaunākajā informācijā norādītas pārejas uz digitālo kino izmaksas, kas ir vairāki desmitiem tūkstošu vienai kinozālei. Daudziem kinoteātriem, jo īpaši tiem, kas ir mazāka izmēra, nav iespējams iegūt šādus līdzekļus no privātiem avotiem, jo īpaši pašreizējā Itālijas un Eiropas ekonomiskajā situācijā.
2. Atbalsta samērīgums
(47)
Kopumā Itālijas iestādes uzsvēra, ka nodokļu kredīts papildina konvertēšanas komerciālās formulas un neizslēdz tā saukto virtuālo kopiju maksu moduļu izmantošanu.
(48)
Grozītie īstenošanas noteikumi ietver noteikumu kopumu, kas nodrošina atbalsta shēmas samērīgumu, piemēram, ņemot vērā pieejamos tirgus mehānismus pārejai uz digitālo kino (tas ir, virtuālās kopijas maksas moduļi).
(49)
Pirmkārt, tikai kinematogrāfijas uzņēmumi, kam ir maksimums 60 ekrāni, var pieprasīt nodokļu atvieglojumus. Tas nozīmē atbalsta izslēgšanu divām Itālijas lielākajām ķēdēm (UCI un The Space), par kuru konvertēšanu Itālijas iestādes precizēja, ka ir veiksmīgi īstenots klasiskais virtuālās kopijas maksas modelis. Turklāt, ņemot vērā to dominējošo stāvokli tirgū (sk. 37. apsvērumu), šādiem kinematogrāfijas uzņēmumiem nevajadzētu būt atkarīgiem no valsts atbalsta attiecībā uz pāreju uz digitālo kino.
(50)
Ņemot vērā Itālijas iestāžu sniegto informāciju, divi lielie kinoteātru tīkli ir vienīgie, kas ir izmantojuši klasisko virtuālās kopijas maksas modeli. Tomēr arī mazāka izmēra kinematogrāfijas operatoriem ir bijusi piekļuve tirdzniecības mehānismiem, lai veicinātu pāreju uz digitālo kino. Itālijā ir attīstīts alternatīvs virtuālās kopijas maksas modelis, kas ir piemērots maza izmēra kinoteātriem, pamatojoties uz vienošanos starp izplatītāju asociācijām un kino operatoriem. Tabulā ir attēlotas galvenās atšķirības un līdzības starp klasisko virtuālo kopiju maksu modeli un alternatīvo modeli, kā tie ir īstenoti Itālijā.
Salīdzinājums starp klasisko VPF modeli un alternatīvo modeli Itālijā
VPF klasiskais modelis Itālijā
VPF alternatīvais modelis Itālijā
Starpnieks (integrētājs), kas ir noslēdzis virtuālo kopiju maksu līgumus ar izplatītājiem, paraksta līgumu ar kinematogrāfijas uzņēmumu.
Pamatojoties uz līgumu starp izplatītāju asociāciju un kino operatoru asociāciju. Trešās personas nav iesaistītas.
Operators nav digitālo iekārtu īpašnieks un par tām iepriekš nemaksā.
Operators ir digitālo iekārtu īpašnieks no paša sākuma un nesedz pilnu sākotnējo iegādes cenu.
Gan izplatītāji, gan operators sniedz ieguldījumu progresīvai izmaksu amortizācijai, attiecīgi, izmantojot maksas virtuālajām kopijām un mēneša maksājumus. Izmaksu sadalījums kopumā ir šāds: 75 % apmaksā izplatītāji un 25 % operators.
Filmu izplatītāji nodrošina maksas par virtuālajām kopijām, lai digitāli projicētu filmas. Šādas maksas var segt līdz par 75 % no digitālās pārejas izmaksām. Operatoram ir jebkurā gadījumā jāsedz izmaksas EUR 5 500 apmērā.
(51)
Otrkārt, ņemot vērā iepriekšminēto, Itālijas iestādes ir izdarījušas grozījumus īstenošanas noteikumos, lai novērstu pārmērīgu kompensāciju vai atbalsta pārorientēšanu, ja nodokļu kredītu apvieno ar komerciālām formulām (samaksas par virtuālajām kopijām). Saņēmējam ir jāiesniedz deklarācija, kas apliecina, ka nodokļu atbalsts ir pieprasīts vienīgi faktisko izmaksu segšanai (sk. 23. apsvērumu). Itālijas iestādes apgalvo, ka Kultūras mantojuma un tūrisma ministrijas veiktā pārbaude, ko veic katrā atsevišķā gadījumā, garantēs to, ka atbalsts sedz tikai daļu no ieguldījuma, kas ir faktiski jāsedz kinematogrāfijas uzņēmumam.
(52)
Treškārt, lai garantētu atbalsta shēmas samērīgumu, ir noteiktas maksimālās robežvērtības atbalsta kumulācijai, kas nošķir mazākus kinoteātrus (ar vienu vai divām kinozālēm) un pārējos kinoteātrus (sk. 24. apsvērumu).
3. Atbalsta piemērotība
(53)
Lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru Komisija pauda šaubas par atbalsta plānotā finansējuma piemērotību, kas paredzēts pārejas izraisīto izmaksu segšanai. Itālijas iestāžu sniegtās jaunākās aplēses par finansējumu un izmaksām (sk. 18. un 45. apsvērumu) ļauj veikt atjauninātu novērtējumu situācijai, ko paredzēts risināt ar atbalstu. Pamatojoties uz vidējo nodokļu kredītu EUR 15 000 apmērā un ņemot vērā shēmā paredzēto atbalstu (sk. 18. apsvērumu), laikposmā no 2014. līdz 2015. gadam, kurā tiek paredzēta vislielākā aktivitāte no pieteikumu iesniedzēju puses, no atbalsta ieguvumu varētu gūt 500 kinozāles. Minētais skaits ir būtiska daļa no kinozālēm, kuras ir jādigitalizē (sk. 40. apsvērumu).
(54)
Neatkarīgi no tā, ka ir atcelts pienākums atbalsta shēmas ietvaros veidot kultūras filmu programmu, Itālijas iestādes apstiprināja, ka shēmas mērķis aizvien ir lielā mērā saistīts ar kultūru. Itālijas kinematogrāfijas tirgus pilnīga digitalizācija radīs labāku dažāda veida filmu izplatīšanu un lielāku potenciālu “nišas” darbu izplatīšanai. Ja netiktu veikta pāreja uz digitālo kino visos dažāda veida kinoteātros Itālijā, no tā ciestu kultūra.
(55)
Itālijas iestādes uzsvēra, ka nodokļu kredīta shēma ietver kompensāciju, kas attiecas ne tikai uz tiešajiem nodokļiem, ko iekasē Nodokļu ieņēmumu aģentūra (uzņēmuma ienākumu nodokļi), bet arī uz netiešajiem nodokļiem (piemēram, PVN), ka arī ieturējuma nodokli un nodrošinājuma iemaksām (kurus pārskaita darba devēji savu darba ņēmēju vārdā). Kompensāciju, izmantojot visus minētos nodokļus, ņem vērā, lai aprēķinātu nodokļu kredīta ieguvumu un palielinātu atbalsta shēmas pieejamību, jo iespēja to izmantot ir atkarīga no ieinteresētā uzņēmuma gūtajiem ienākumiem.
(56)
Turklāt ar 2012. gada Dekrētlikuma Nr. 83 51. pantu tika noteikta iespēja piešķirt nodokļu kredītu digitālo iekārtu piegādātājiem, bankām, finanšu starpniekiem un apdrošināšanas sabiedrībām (sk. 25. apsvērumu). Tas palielina atbalsta shēmas pieejamību vismazākajiem kinoteātriem, jo īpaši, ja tie ir ģimenes uzņēmumi un bez darbiniekiem.
(57)
Jau shēmas īstenošanas gaitā saskaņā ar de minimis regulu no nodokļu kredītu guva labumu visa veida kinoteātri, tostarp vismazākie kinoteātri tirgū, kā norādīts turpmākajā diagrammā, kas sniedz pārskatu par shēmas saņēmējiem (2010-2013).
Saņēmēji pēc kinoteātra veida (2010-2013, pamatojoties uz kinozāļu skaitu; Kultūras mantojuma un tūrisma ministrijas iesniegtie jaunākie dati 2014. gada aprīlī)
(58)
No iesniegtajiem datiem izriet, ka mazo kinoteātru skaits un procentuālais apjoms, kas ir guvuši labumu no nodokļu kredīta 2012. gadā un galvenokārt 2013. gadā, ir nedaudz lielāks. Kopumā saskaņā ar Itālijas iesniegtajiem datiem laikposmā no 2010. gada līdz 2013. gadam nodokļu kredītu pārejai uz digitālo kino varēja izmantot 325 kinoteātri jeb 24,3 % no 1 340 vismazākajiem Itālijas kinoteātriem.
4. Ietekme uz ekonomiku, sociālo un kultūras jomu
(59)
Itālijas iestādes uzsvēra, cik svarīgi no kultūras aizsardzības viedokļa ir garantēt pilnīgu pāreju uz digitālo kino. Digitālo iekārtu uzstādīšana rada daudzas svarīgas priekšrocības (piemēram, lielāku elastību) visai kinematogrāfijas nozarei (un, noteikti - publikai). Pārejas izmaksas tomēr ir augstas un nav vienmērīgi sadalītas, kas lielā mērā rada slogu kinoteātriem. Jo īpaši, mazie tirgus operatori nav spējīgi veikt šo darbību bez valsts atbalsta. Komerciālās formulas, kas izstrādātas pārejai (maksas par virtuālajām kopijām), nav pietiekamas, lai kompensētu šādu nelīdzsvarotību, un ne visiem kinoteātriem ir pieeja shēmai vienlīdzīgā mērā.
(60)
Itālijas iestādes apstiprināja, ka atbalsta shēmas noteikumi nav pretrunā tehnoloģiskās neitralitātes principam.
V. ATBALSTA SHĒMAS NOVĒRTĒJUMS
1. Atbalsta esamība
(61)
Saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu: “Ja vien Līgumi neparedz ko citu, ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”
(62)
Kā norādīts lēmumā par procedūras sākšanu un aprakstīts 12. apsvērumā, paziņotā shēma ir uzskatāma par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Finansējuma avots ir fiskālie stimuli, tāpēc Itālijas valsts atsakās no konkrētiem nodokļu ieņēmumiem. Atbilstoši shēmai daži kinematogrāfijas uzņēmumi gūs labumu no šādas finansiālās priekšrocības, un tādēļ pasākums rada selektīvu priekšrocību šādiem uzņēmumiem. Saņēmēji sacenšas ar citiem uzņēmumiem, kas ne vienmēr saņem shēmas atbalstu. Tā rezultātā shēma traucē vai draud radīt konkurences izkropļojumus. Apsverot starptautisko filmu tirdzniecību, atbalsts var ietekmēt filmu tirdzniecību ES.
2. Atbalsta saderība
(63)
Itālijas iestādes pamato shēmu kā atbalstu kultūras veicināšanai un pastāvīgi uzsver, cik svarīgs ir kulturālais aspekts saistībā ar pēc iespējas drīzāku pāreju valstī uz digitālo kino. Atbalsta shēmas mērķis ir garantēt, lai visi kinoteātru veidi varētu pāriet uz digitālo formātu, neatkarīgi no šādas pārejas lielajām izmaksām.
(64)
Kad tika pieņemts lēmums sākt formālu izmeklēšanas procedūru attiecībā uz atbalsta shēmu, Komisija nebija precizējusi savu politiku digitālās projicēšanas atbalsta jomā. Kopš tā laika Komisija ir pieņēmusi jaunu paziņojumu attiecībā uz valsts atbalstu filmām un citiem audiovizuālajiem darbiem (10), līdz ar to atjauninot kritērijus, kurus izmanto, lai novērtētu valsts atbalsta atbilstību filmām un citiem audiovizuālajiem darbiem saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu.
(65)
Jaunajā paziņojumā par kino atzīts, ka atbalstu filmu veidošanai var novērtēt kā atbalstu kultūras veicināšanai saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu. Tādēļ atbalsta saderību var vērtēt saskaņā ar šādu noteikumu. Paziņojumā par kino noteikts, ka atbalstu kinoteātru modernizēšanai, tostarp to digitalizācijai, var pamatot, ja tas ir nepieciešams, samērīgs un piemērots.
a) Atbalsta shēmas nepieciešamība
(66)
Kā norādījušas Itālijas iestādes un kā apstiprināts ieinteresēto personu piezīmēs, pāreja uz digitālo kino ir kinematogrāfijas nozares uzdevums, kas attiecas uz Eiropas kinoteātriem kopumā un jo īpaši uz mazajiem kinoteātriem. Kinoteātru izzušana, jo īpaši maza un vidēja izmēra neatkarīgo kinoteātru izzušana pilsētās, kurās ir mazāk iedzīvotāju, samazinātu filmu piedāvājuma dažādību un izplatību reģionālā līmenī. Citiem vārdiem sakot, ilgai un nevienmērīgai pārejai būtu negatīva ietekme uz filmu projicēšanu un izplatīšanu un, visbeidzot, uz Eiropas publiku.
(67)
Neatkarīgi no fiskālās shēmas īstenošanas saskaņā ar de minimis regulu, Itālija vēl joprojām atpaliek pārejā uz digitālo kino.
(68)
Tajā pašā laikā, ņemot vērā to, ka tirgus ir sasniedzis pārejas līmeni, vairāk nekā 60 % Itālijas kinoteātri jau bija digitalizēti 2013. gada beigās, situācija ir pasliktinājusies kinoteātriem, kas ir atkarīgi no valsts atbalsta attiecībā uz pāreju, jo 35 mm filmu pieejamība īstermiņā nav garantēta.
(69)
Atbalsts nav paredzēts vienīgi vismazākajiem kinoteātriem, bet arī salīdzinoši lieliem kinoteātriem un tirdzniecības tīkliem. Tomēr no atbalsta ir izslēgtas vislielākās kinoteātru ķēdes (kurām ir vairāk nekā 60 kinozāles). Itālijas iestādes uzskatīja, ka nodokļu atvieglojumu piešķiršana visiem mazāka izmēra kinoteātriem atjauno vienādu noteikumu piemērošanu nozarē, kurā dominē divi apjomīgi kinoteātru tīkli.
(70)
Nodokļu kredīta mērķis ir palīdzēt kinoteātriem, kas jo īpaši pašreizējā ekonomikas situācijā nespēj iegūt pietiekamus privātos līdzekļus dārgajai pārejai uz digitālo kino.
(71)
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija uzskata, ka atbalsta shēmu var uzskatīt par nepieciešamu, lai Itālijā uzturētu un atjaunotu dažādotu kinematogrāfijas vidi digitālā kontekstā. Nepārtraukta dažāda veida kinoteātru esamība, sākot no kinoteātriem ar vienu kinozāli līdz kinoteātriem ar daudzām kinozālēm ar tirdzniecisku programmu, ir svarīga, lai veicinātu dažādu filmu piedāvājuma aizsardzību Itālijas iedzīvotājiem. Kā norādīts no interesētajām personām saņemtajās piezīmēs, pāreja uz digitālo kino ir svarīga kinematogrāfijas nozarei kopumā, ņemot vērā to, ka tikai vislielākie kinoteātru tīkli var viegli piekļūt pārejas tirdzniecības modeļiem. Itālijas iestāžu iesniegtie tirgus dati liecina par to, ka de minimis atbalsta īstenošana nav pietiekama, lai pabeigtu pāreju, jo īpaši tiem kinoteātriem, kuriem ir vairāk nekā viena kinozāle. Daži kinoteātri spēja piekļūt VPF piedāvājumiem, bet tirdznieciskās pārejas modeļi nesedz visas pārejas uz digitālo kino izmaksas (sk. 32. apsvērumu). Arī šajos gadījumos sabiedrības atbalsts var izrādīties nepieciešams, nodrošinot, ka atbalsts būtu proporcionāli neatkarīgs no ieinteresētā kinoteātra veida.
b) Atbalsta shēmas samērīgums
(72)
Itālijas iestādes no nodokļu kredīta atbalsta shēmām ir izslēgušas kinematogrāfijas uzņēmumus, kam ir vairāk nekā 60 kinozāles. Itālijas kinematogrāfijas tirgus struktūra skaidri parāda atšķirību starp operatoriem, kam ir līdz pat 60 kinozālēm, un lielāka izmēra kinoteātriem (sk. 36. un 37. apsvērumu). Līdz ar to ieviestā robežvērtība šķiet proporcionāla, ņemot vērā atbalsta shēmas mērķi.
(73)
Turklāt nodokļu kredīts attiecas tikai uz daļu (30 %) no pārejas izmaksām un ir noteikts līdz EUR 50 000 gadā. Aprēķinot atbalsta summu, kas balstās uz digitalizācijas faktisko izmaksu procentuālo apjomu, Itālijas iestādes garantē, ka atbalsts ir samērīgs, arī, ja izmaksas var katrā gadījumā atšķirties. Kā norādījuši daudzi, kas iesniedza piezīmes (29. apsvērums), digitalizācijas izmaksas var būtiski palielināties, dažos gadījumos pārsniedzot vidējo rādītāju, piemēram, ja ir nepieciešams veikt apjomīgus darbus projicēšanas telpā. Šādos netipiskos gadījumos EUR 50 000 robežvērtība nodrošina, ka atbalsta absolūtie apjomi aizvien ir samērīgi.
(74)
Lai arī lēmums sākt formālu izmeklēšanas procedūru radīja šaubas attiecībā uz tirdzniecības formulu pārejai uz digitālo kino iespējamo izzušanu, 50. apsvērumā norādīts, ka Itālijā ir izstrādātas divas atšķirīgas tirdzniecības formulas, kuras var apvienot ar nodokļu kredītu digitālajam kino. Grozītajos īstenošanas noteikumos Itālijas iestādes ir ietvērušas konkrētus noteikumus, lai nodrošinātu, ka publiskā un privātā finansējuma apvienojums digitālā kino pārejai neradītu pārmērīgu kompensāciju vai atbalsta pārorientāciju, piemēram, izplatītājiem vai starpniekiem (“integrētājiem”) virtuālo kopiju maksu modelī. Tādā veidā Itālijas iestādes veicina optimālu sinerģiju starp pieejamajiem tirdzniecības modeļiem un valsts atbalstu, lai veicinātu pilnvērtīgu pāreju uz digitālo kino.
(75)
Nodokļu kredītu var arī apvienot ar citiem atbalsta veidiem. Lai garantētu atbalsta proporcionalitāti, Itālijas iestādes ieviesa maksimālo robežvērtību atbalstu kumulācijai, kas ir 90 % mazajiem kinoteātriem (kam ir viena vai divas kinozāles) un 75 % cita veida kinoteātriem.
(76)
Kopumā pieteikumam jāpievieno apstiprināts dokuments, kas norāda uz faktiskajām izmaksām par katru kinozāli, un ir paredzēts, ka katru atsevišķu gadījumu pārbauda Kultūras mantojuma un tūrisma ministrija. Īstenošanas noteikumi arī paredz, ka nodokļu kredīts tiks atmaksāts (tam nosakot procentus un soda naudu), ja netiks ievēroti pienākumi.
c) Atbalsta shēmas piemērotība
(77)
Itālijas iestāžu sniegtie paskaidrojumi, kā arī iespēja nodot nodokļu kredītu, garantē, ka atbalsts ietekmēs shēmas saņēmējus. Arī mazāk ienesīgajiem kinoteātriem vajadzētu spēt piekļūt shēmai.
(78)
Atbalsts vairs nav ierosināts kā pilotprojekts, bet būs spēkā līdz 2022. gada beigām.
(79)
Itālijas iestāžu sniegtie dati (57. un 58. apsvērums) norāda, ka atbalsts ir pieejams visiem kinoteātru veidiem, jo īpaši vismazākajiem kinoteātriem. Lai arī ir citi iemesli, kas, iespējams, ir ietekmējuši situāciju, ir novērots, ka ievērojams skaits kinoteātru, kuriem ir viena, divas, trīs vai četras kinozāles, kas ir izmantojušas nodokļu kredītu (saskaņā ar de minimis regulu) 2012. un 2013. gadā, atbilst nodokļu kredītu pārnesamības ieviešanai 2012. gadā (25. apsvērums).
(80)
Kopumā atbalsts šķiet piemērots, lai aizsargātu esošo kinoteātru dažādību Itālijas tirgū, kas ietver vienu kinozāli, mazos komerciālos kinoteātrus un dažāda veida multipleksus. Šāda dažādība ir dažādota kinematogrāfijas piedāvājuma priekšrocība.
d) Konkurences traucējumi un ietekme uz tirdzniecību
(81)
Konkurences traucējumi un ietekme uz tirdzniecību ir neliela. Kino pārrobežu dimensiju nosaka starptautiskie kinematogrāfijas operatori un tai ir starptautisks kino tirdzniecības raksturs. Atsevišķiem kinoteātriem ir ierobežots ģeogrāfiskais tvērums, jo publika nedodas uz attālām vietām, lai noskatītos filmu.
(82)
Atbalsts attiecas uz ieguldījumiem un nodrošina saņēmējam vienreizēju atbalstu kinoteātriem, kam ir jāveic vienreizēja pāreja. Nodokļu kredīts garantē, ka visi kinoteātri var pabeigt pāreju uz digitālo kino, bet tas nepamatoti netraucē konkurencei ikdienas darbībā.
(83)
Turklāt paredz, ka pārejas uz digitālo kino pabeigšana Eiropā sniegs priekšrocību Eiropas kinematogrāfijas nozarei kopumā. Šajā sakarībā šaubas, kas attiecas uz digitālā kino standartiem, kuri formulēti lēmuma uzsākšanas procedūrā, vairs nav pamatotas. Trešo pušu novērojumos ir norādīts uz attiecīgās nozares piekrišanu digitālajā kino dominējošajiem standartiem.
VI. SECINĀJUMS
(84)
Ņemot vērā iepriekšminēto, Komisija uzskata, ka atbalsta shēma veicina labi definētu kultūras mērķi. Šaubas attiecībā uz lēmumā par formālas izmeklēšanas procedūru pausto nepieciešamību, samērību, piemērotību un ietekmi ir kliedētas. Konkurences traucējumi un atbalsta shēmas ietekme uz iekšējo tirdzniecību ir ierobežota, jo nav pretrunā kopīgām interesēm. Tā rezultātā nodokļu kredītu digitālās projicēšanas iekārtām uzskata par samērīgu ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Valsts atbalsts, ko Itālija plāno īstenot attiecībā uz digitālās projicēšanas iekārtām, pamatojoties uz 2007. gada 24. decembra Dekrētlikumu Nr. 244, 2013. gada 8. augusta Dekrētlikumu Nr. 91, kas pārveidots par 2013. gada 7. oktobra Likumu Nr. 112, un jaunajiem īstenošanas noteikumiem par nodokļu kredītu, kas piešķirts kinematogrāfijas uzņēmumiem nolūkā ieviest un iegādāties iekārtas un aprīkojumu digitālās projicēšanas mērķiem, ir saderīgs ar iekšējo tirgu saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbības 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu.
Tādēļ ir atļauts īstenot šo atbalsta shēmu.
2. pants
Šis lēmums ir adresēts Itālijas Republikai.
Briselē, 2014. gada 29. oktobrī