ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 2. října 2013
o vyrovnání společnosti Simet SpA za služby veřejné dopravy poskytované mezi lety 1987 a 2003 (státní podpora SA.33037 (2012/C) - Itálie)
(oznámeno pod číslem C(2013) 6251)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2014/201/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s uvedenými články (1), a s ohledem na zaslané připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Elektronickým oznámením ze dne 18. května 2011 oznámily italské orgány v souladu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy, že přistoupí k vyrovnání společnosti Simet SpA (dále jen „společnost Simet“) za poskytování služeb meziregionální osobní autobusové dopravy v letech 1987 až 2003 v rámci závazku veřejné služby na základě rozsudku „Státní rady“ (Consiglio di Stato), což je nejvyšší italský správně-soudní orgán (dále jen „oznámené opatření“). Toto oznámení bylo zaevidováno pod číslem jednacím SA.33037.
(2)
Italské orgány předložily ohledně oznámeného opatření další informace ve dnech 12. července 2011, 5. října 2011, 20. února 2012, 2. a 28. března 2012 a 17. dubna 2012.
(3)
Dopisem ze dne 31. května 2012 Komise italským orgánům oznámila své rozhodnutí o zahájení řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“).
V přijatých lhůtách byly obdrženy tyto připomínky:
-
italské orgány předložily své připomínky k rozhodnutí o zahájení řízení dopisy ze dne 1. června 2012, 24. září 2012 a 11. října 2012,
-
jedinou třetí stranou, která v reakci na rozhodnutí o zahájení řízení předložila připomínky, byla společnost Simet, možný příjemce oznámeného opatření. Její připomínky byly doručeny ve dnech 4. srpna 2012, 31. října 2012 a 13. prosince 2012,
-
italské orgány se vyjádřily k připomínkám třetí strany dopisy ze dnů 28. listopadu 2012, 4. prosince 2012, 19. prosince 2012 a 10. ledna 2013.
2. POPIS OPATŘENÍ
2.1 SPOLEČNOST A POSKYTNUTÉ SLUŽBY
(4)
Společnost Simet je soukromá společnost, která provozuje pravidelnou osobní autobusovou dopravu na základě koncesí na službu, které jí italský stát udělil podle zákona č. 1822/39 (2). Konkrétně společnost Simet provozuje meziregionální linkovou dopravu propojující Kalábrii s ostatními italskými regiony. Vedle těchto služeb, které tvoří zhruba dvě třetiny jejích příjmů, poskytuje společnost Simet rovněž jiné služby včetně služeb nabízejících mezinárodní přepravu, turistické služby a pronájem autobusů s řidičem (3), jež představují zbývající třetinu celkových příjmů společnosti.
(5)
V říjnu 1999 společnost Simet poprvé podala žádost Ministerstvu infrastruktury a dopravy (dále jen „ministerstvo“) o vyrovnání za závazky veřejné služby spočívající v poskytování meziregionální autobusové přepravy, a to v letech počínajících rokem 1987 (4). Ministerstvo tuto žádost i žádosti následující zamítlo s tím, že společnost Simet nepověřilo provozováním veřejných služeb.
(6)
Podle italských orgánů tak společnost Simet, stejně jako jiní provozovatelé meziregionální linkové dopravy, fungovala na základě dočasných licencí (koncesí), jež se na žádost provozovatele každoročně obnovují. Na základě těchto koncesí měli provozovatelé výhradní právo poskytovat předmětné služby. Podle pravidel pro koncesi s roční platností nezískal provozovatel poskytnutím služby nárok na podporu nebo na jakoukoli náhradu a mělo se za to, že podnik provozuje službu s vědomím všech rizik a nebezpečí. Poplatky, které společnost sama navrhla, odpovídají poplatkům uvedeným v pravidlech pro koncesi s roční platností, jež byla schválena ministerstvem.
(7)
V průběhu let předložila společnost celou řadu žádostí o změnu podmínek pro poskytování služeb, kterým bylo obvykle vyhověno postupem stanoveným v dekretu prezidenta Italské republiky č. 369/94 (5). Články 4 a 5 dekretu prezidenta Italské republiky č. 369/94 stanoví podrobný postup pro posuzování a komparativní rozbor žádostí o zavedení jakékoli nové služby na základě koncese.
2.2 ROZHODNUTÍ STÁTNÍ RADY, JEŽ BYLA PŘIJATA PŘED ROZHODNUTÍM O ZAHÁJENÍ
(8)
V reakci na zamítnutí ministerstva poskytnout vyrovnání za závazky veřejné služby za období od roku 1987 podala společnost Simet odvolání k správnímu soudu a žádala v něm vyrovnání za plnění závazků veřejné služby.
(9)
Po řízeních v několika stupních měla Státní rada prostřednictvím rozsudku č. 1405/2010 ze dne 9. března 2010 (rozhodnutí č. 1405/2010) (dále jen „rozsudek č. 1405/2010“) za to, že společnost Simet má nárok na vyrovnání za službu linkové autobusové dopravy (převážně meziregionální) poskytovanou na základě koncesí vydávaných italským státem. V rozsudku bylo kromě jiného stanoveno, že přesná výše náhrady má být určena na základě spolehlivých údajů z účetních záznamů společnosti.
(10)
Jak je podrobněji vysvětleno v rozhodnutí o zahájení řízení, rozsudek č. 1405/2010 však přesně nedefinoval, na základě jakého právního aktu byl uložen závazek veřejné služby, ani v jaké formě. Ve výnosu č. 2072/2011, jenž byl vydán dne 18. ledna 2011 v reakci na nerespektování rozsudku č. 1405/2010 správními orgány, je Státní rada ve věci jednoznačnější a prohlašuje, že „ministerstvo vícekrát odmítlo, aby společnost změnila trasy, jízdní řády a místa zastávek a nařídilo, aby tarify nepřevyšovaly tarify, jež si účtují italské železnice, což jsou faktory, které společnost považuje pro provozování veřejné služby za příznačné“.
(11)
Ačkoli rozsudek č. 1405/2010 uvádí nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1370/2007 (6), jež upravuje vyrovnání za veřejné služby, když „v případě vyrovnání stanoví kritéria, jež nejsou nepodobná kritériím stanoveným předchozími právními předpisy Společenství“, nařídila Státní rada příslušným orgánům, aby ve smyslu článků 6, 10 a 11 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 (7) uhradily společnosti Simet vyrovnání.
(12)
Italské orgány se rozhodly počkat s vykonáním rozsudků Státní rady (rozsudek č. 1405/2010 a výnos č. 2072/2010) a s uhrazením vyrovnání společnosti Simet na hodnocení Komise týkající se oznámených opatření.
2.3 VÝŠE MOŽNÉHO VYROVNÁNÍ ZA ZÁVAZKY VEŘEJNÉ SLUŽBY, JEŽ BYLA PŮVODNĚ OZNÁMENA
(13)
Pokud jde o výši vyrovnání, jež má být společnosti Simet uhrazeno za poskytnuté služby, předložily italské orgány Komisi zprávu, kterou si společnost Simet objednala u externího poradce (dále jen „úvodní zpráva“), aniž by se ztotožňovaly s odhady, jež jsou v ní uvedeny. V úvodní zprávě se dlužné vyrovnání odhaduje na zhruba 59,4 milionu EUR (8).
(14)
Následně však byly žádosti o vyrovnání znovu posuzovány, neboť po přijetí rozhodnutí o zahájení řízení Státní rada požádala o nezávislé posouzení vhodné úrovně vyrovnání. Výsledek uvedeného posouzení je probrán v oddílech 2.6 a 2.7.
2.4 DOBA TRVÁNÍ
(15)
Ačkoli společnost Simet požadovala vyrovnání za služby poskytnuté do konce roku 2013 (9), mají italské orgány za to, že příslušné období pro toto oznámení se vztahuje pouze na roky 1987 - 2003, neboť rozsudek č. 1405/2010 se týká výhradně odvolání vztahujícího se na uvedený časový úsek. V bodě 3.1 uvedeného rozsudku se jednoznačně odkazuje na vyrovnání za roky 1987 až 2003.
2.5 VÝVOJ SOUDNÍHO ŘÍZENÍ NA VNITROSTÁTNÍ ÚROVNI PO PŘIJETÍ ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(16)
Poté, co italské orgány odmítly vykonat rozsudek č. 1405/2010 a výnos č. 2072/2011, přijala Státní rada nový výnos, tj. výnos č. 270/2012, jehož prostřednictvím jmenovala nezávislou poradní komisi, aby rozhodla o způsobu provedení rozsudku č. 1405/2010.
(17)
Komise tvořená předsedou a dvěma členy byla pověřena výpočtem výše vyrovnání, již je třeba na základě rozsudku č. 1405/2010 vyplatit společnosti Simet. Sporné strany zároveň jmenovaly vlastní odborníky, kteří se vyjádřili k předběžným závěrům poradní komise. V průběhu několika měsíců došlo vzhledem k uvedené situaci k výměně zpráv a protiargumentů.
(18)
Poradní komise ukončila svou práci v srpnu 2012. Komise nedospěla k jednomyslnému závěru, ale předložila Státní radě dvě odlišné zprávy:
-
dne 29. srpna 2012 byla předložena zpráva s menšinovým stanoviskem podepsaná předsedou poradní komise jmenovaným Státní radou; ve zprávě se dospělo k závěru, že dostupné údaje nepostačují ke stanovení vyrovnání, jež má být společnosti Simet přiznáno, a že tedy žádné vyrovnání nelze poskytnout,
-
dne 20. srpna 2012 byla předložena zpráva s většinovým stanoviskem podepsaná dvěma ze tří poradců jmenovaných Státní radou, v níž poradci dospěli k závěru, že vyrovnání, jež má být společnosti Simet přiznáno, dosahuje výše 22 049 796 EUR.
(19)
Jelikož řízení týkající se státních podpor u Evropské komise právě probíhá, nepřijala ještě Státní rada konečné rozhodnutí o výši vyrovnání, jež je třeba společnosti Simet uhradit.
2.6 ZPRÁVA S MENŠINOVÝM STANOVISKEM
(20)
Ve zprávě s menšinovým stanoviskem jsou zdůrazněny tyto body:
-
nedostatek jednoznačných údajů pro výpočet vyrovnání (vyžadovaných výnosem č. 2072/2011 a rozsudkem č. 1405/2010),
-
chybějící systém oddělených účtů stanovený nařízením (EHS) č. 1191/69, jenž je nezbytnou podmínkou pro poskytnutí vyrovnání (aby se předešlo nadměrnému vyrovnání),
-
nemožnost nahradit systém oddělených účtů jinými účetními systémy, jež ještě neprokázaly, že umožňují přesně určit všechny položky nákladů a výnosů,
-
pokud jde o roky, za něž jsou dostupné údaje analytického účetnictví (pouze dva, a to 2002 a 2003): doklady, jež jsou přílohou účetních závěrek (poznámky o účetních závěrkách a zpráva o transakcích), na uvedené údaje nijak neodkazují. To by naznačovalo, že orgány správy a řízení společnosti nevyužívaly analytické účetnictví jako nástroj kontroly činností podniku,
-
chybějící předem stanovené parametry pro výpočet vyrovnání,
-
společnost neidentifikovala přesné, konkrétní a zřejmé závazky veřejné služby (ve vztahu k druhům stanoveným právními předpisy Unie) pro jednotlivé trasy,
-
nebylo identifikováno „hospodářské znevýhodnění“ vyplývající z uvedených závazků,
-
nebyl podán důkaz o škodě, již utrpěla společnost Simet, která měla takový důkaz poskytnout v řízeních, jež vedla k vynesení rozsudku č. 1405/2010.
(21)
V důsledku uvedených opomenutí dospívá zpráva s menšinovým stanoviskem k závěru, že neexistují spolehlivé údaje, aby bylo možné vypočítat vyrovnání stanovené rozsudkem č. 1405/2010, a není tedy možné určit její výši.
2.7 ZPRÁVA S VĚTŠINOVÝM STANOVISKEM
(22)
Ve zprávě s většinovým stanoviskem se využívá níže uvedených metod pro výpočet vyrovnání, jež společnosti Simet náleží:
2.7.1 Vyrovnávací opatření založené na rozdílu mezi provozními náklady a příjmy
2.7.1.1 Metoda odhadu příjmů
(23)
Za léta 1987 až 1992 a 2002 až 2003 odborníci přímo z finančních účtů vyčlenili příjmy vyplývající z linkové přepravy. Za období let 1993 až 2001 odborníci využili dokumentaci společnosti Simet o příjmech od chvíle, kdy finanční účty za předmětné období neposkytují podrobné údaje o příjmech vyplývajících z uvedené služby (10). Na základě těchto výpočtů byly celkové příjmy za období let 1987-2003 stanoveny na 57 213 440 EUR.
2.7.1.2 Metoda odhadu nákladů na provozování autobusové dopravy
(24)
Jelikož v období let 1987-1992 nebylo k dispozici analytické účetnictví, rozdělili odborníci náklady na provozování meziregionální linkové dopravy na základě procentního podílu příjmů generovaných těmito službami během uvedeného období. Odborníci zjistili celkovou výši nákladů z každé roční uzávěrky. Aby tedy určili provozní náklady, odečetli z celkových nákladů všechny ostatní neprovozní náklady, tj. úroky, finanční zatížení, ztráty na postoupení aktiv, různé ztráty a náklady, přímé daně a konečné zůstatky. Provozní náklady na provozování meziregionální linkové dopravy byly určeny na základě procentního podílu příjmů generovaných touto službou.
(25)
Za období let 1993-2001 změnila společnost Simet způsob předkládání údajů v ročních uzávěrkách (11). Poradci proto za uvedená léta odečetli z ročních uzávěrek společnosti celkovou hodnotu provozních nákladů jako algebraický součet těchto položek týkajících se výrobních nákladů: pomocný a spotřební materiál, externí služby, užívání majetku třetích osob, personální náklady, odpisy a znehodnocení, změny zásob surovin, pomůcky a spotřební zboží a různé provozní náklady. Provozní náklady na provozování linkové dopravy byly tedy určeny na základě procentního podílu příjmů generovaných touto službou (jako v případě období 1987-1992). Za roky 2000 a 2001, ačkoli se používalo analytické účetnictví, nebyly příslušné doklady úplné, pročež bylo rozhodnuto, že se pro určení nákladů na provozování linkové dopravy použije stejná metoda jako v předchozích letech.
(26)
Za roky 2002 a 2003 byly k dispozici údaje z analytického účetnictví. Poradci tedy dále rozdělili náklady do těchto kategorií: i) náklady týkající se počtu najetých kilometrů; ii) náklady přímo vyplývající z provozování linkové dopravy; iii) náklady připsatelné na základě obratu.
-
První kategorie nákladů zahrnuje náklady týkající se pohonných hmot, motorového oleje, pneumatik, náhradních dílů, mytí vozidel, dálničních poplatků, povinné údržby vozidel, nájmu vozidel a odpisů aktiv. Každá z těchto nákladových položek byla vydělena celkovým počtem ujetých kilometrů a náklad na kilometr byl tedy vynásoben počtem kilometrů ujetých pouze v rámci provozování linkové dopravy.
-
Druhá kategorie nákladů zahrnuje takové nákladové položky, které lze na základě analytického účetnictví přímo připsat provozování meziregionální linkové dopravy. Tyto položky zahrnují: kmenové zaměstnance, odstraňování odpadů, různé náklady, výdaje za parkování, nájem vozidel pro linkovou dopravu od třetích osob, nákupy služeb na palubě, náhradu výdajů posádky.
-
Třetí kategorii nákladů tvoří přímé náklady a jsou do ní zahrnuty nepřímé náklady práce, fixní náklady, pojištění autobusů, majetková daň z vozidel, pronájem prostor. Uvedené náklady byly rozděleny na základě procentního podílu příjmů z provozování linkové dopravy.
(27)
Po sečtení číselných údajů, jež byly takto vypočítány za každé z výše uvedených období, byly celkové náklady týkající se provozování linkové dopravy za roky 1987-2003 stanoveny na 59 510 413 EUR.
(28)
Po odečtení uvedených nákladů z příjmů za provozování linkové dopravy vypočítává zpráva s většinovým stanoviskem za roky 1987-2003 provozní ztrátu ve výši 2 296 973 EUR.
2.7.2 Vyrovnávací opatření týkající se nutnosti zaručit odškodnění za vložený kapitál:
(29)
Za každý příslušný rozpočtový rok určili poradci vložený kapitál jako součet těchto faktorů:
-
vlastní kapitál (E), jehož hodnota se získala z ročních uzávěrek, kapitál akcionářů společnosti,
-
cizí kapitál (D). Poradci považovali za cizí kapitál pouze finanční dluh, tj. dluhy vůči bankám a jiným financujícím subjektům.
(30)
Vzorec „vážený průměr nákladů na kapitál“ (WACC) se využívá jako základ pro určení míry odškodnění za vložený kapitál:
kde:
Re
=
očekávaná výtěžnost z vlastního kapitálu;
Rd
=
náklady zadlužení; E = vlastní kapitál podniku;
D
=
zadlužení podniku; ;
E/V
=
procentní podíl finančních prostředků sestávající z vlastního kapitálu;
D/V
=
procentní podíl finančních prostředků sestávající ze zadlužení;
Tc
=
sazba korporační daně.
(31)
Očekávaná výtěžnost z vlastního kapitálu se vypočítala za použití modelu pro oceňování finančních aktiv, tj. modelu, jenž popisuje poměr mezi rizikem a předpokládanou výtěžností:
Where:
rf
=
Risk free rate
βa
=
Bata of the security
=
Expected market return
(32)
Úroková sazba na desetileté státní dluhopisy získaná z italských statistik se použila jako referenční hodnota pro bezrizikovou míru (rf).
(33)
Poradci dospěli k závěru, že v případě let, za něž mělo být vyrovnání vyhodnoceno, investoři, kteří investovali do akcií místo do cenných papírů, jež jsou na italském trhu bezrizikové (12), žádali rizikovou přirážku (rm-rf) v průměru odpovídající 5,8 %.
(34)
Koeficient Beta (13) akcií v kapitálu společnosti Simet byl vypočítán na základě hodnoty Beta unlevered (14) - 0,39 za provozování autobusové dopravy a odvětví dopravy (15). Následně byla uvedená hodnota Beta upravena podle finanční struktury, již společnost sdělila za každý rok:
(35)
Od roku 1987 do roku 1994 korporátní daň pro italské společnosti odpovídala 36 %, od roku 1995 do roku 2000 byla 37 % a od roku 2001 do roku 2002 činila 36 %.
(36)
Podle poradců odškodnění za vložený kapitál představuje výši vyrovnání, jež má společnost Simet po zdanění obdržet. Jelikož je vyrovnání zdanitelné, musí být upraveno takto:
(37)
Poradci na základě těchto vzorců vypočítali, že odškodnění pro společnost Simet za vložený kapitál činí 5 948 150 EUR.
(38)
Celková výše vyrovnání, již poradci vypočítali před započtením úroku z prodlení, tedy činí 8 245 124 EUR (vyrovnání vztahující se na provozní ztráty a odškodnění za vložený kapitál).
2.7.3 Výpočet úroku z prodlení
(39)
Jelikož výše vypočítané částky představující vyrovnání nebyly vyplaceny v letech, za něž byly dlužné, navýšili poradci uvedené částky takto:
-
původně vypočítané částky byly navýšeny na základě indexu spotřebitelských cen institutu ISTAT do července 2012,
-
následně byly takto získané částky ze zákona zúročeny.
(40)
Poradní komise tedy nakonec dospěla k celkové výši vyrovnání činící 22 049 796 EUR.
2.7.4 Další zjištění uvedená ve zprávě s většinovým stanoviskem
(41)
Podle zprávy s většinovým stanoviskem se vyrovnání poskytnuté na základě rozhodnutí Státní rady netýká přímého uplatnění nařízení (EHS) č. 1191/69, tj. přímé poskytnutí, i když se zpětnou platností, vyrovnání ve smyslu uvedeného nařízení. Má se v ní naopak za to, že Státní rada navrhla, aby se použila kritéria stanovená v uvedeném nařízení týkající se společných způsobů vyrovnání, aby se zjistily škody, jež společnost Simet v průběhu času utrpěla v důsledku protiprávního rozšíření vlastních závazků veřejné služby.
(42)
Ve zprávě s většinovým stanoviskem se kromě jiného podotýká, že v případech, kdy Komise nepovažovala za nutné použít nařízení (EHS) č. 1191/69 pro ohodnocení vyrovnání vyplývajících z veřejné služby, často taková vyrovnání schválila, přičemž analogicky použila rámec Unie pro státní podpory v podobě závazků veřejné služby. Pro Komisi bylo hlavním kritériem, aby výše vyrovnání nepřesáhla míru nezbytnou na pokrytí nákladů vynakládaných při plnění uvedených závazků. Pokud jde v tomto případě o riziko nadměrného vyrovnání, ve zprávě s většinovým stanoviskem se tvrdí, že jelikož se provedený výkon týká následného výpočtu nákladů, jež společnost v minulosti skutečně vynaložila, aby provozovala požadovanou linkovou dopravu, nejsou v jejích výpočtech nejistoty, které jsou při prognostickém hodnocení normální, pokud se vyrovnání stanovuje předem. Proto problém s nadměrným vyrovnáním nevzniká.
(43)
Zpráva s většinovým stanoviskem rovněž připomíná, že nebyl k dispozici systém oddělených účtů, a tvrdí se v ní, že oddělené účty se použijí v případě podniků, které dostávají vyrovnání za poskytování veřejné služby, aby se zamezilo zneužití těchto fondů na jiné činnosti podniku. Jelikož v tomto případě však dosud nebyly společnosti Simet převedeny žádné veřejné prostředky jako vyrovnání za poskytování veřejné služby, požadavek oddělených účtů by se neměl považovat za důvod pro odmítnutí vyplacení vyrovnání poskytnutého Státní radou.
(44)
Ve zprávě s většinovým stanoviskem se rovněž podotýká, že pro roky 2002 a 2003, kdy bylo k dispozici analytické účetnictví, byly skutečné provozní ztráty v podstatě stejné jako ty, které již byly vypočteny na základě metodologie použité pro předchozí roky, podle níž byly náklady na provozování meziregionální dopravy rozděleny na základě procentního podílu příjmů vygenerovaných těmito službami (číselné údaje se liší pouze o 2,6 %). Poradci mají proto za to, že nedostupnost analytického účetnictví za předchozí období by neměla být z hlediska poskytnutí vyrovnání prakticky nijak významná.
3. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(45)
Jak vyplývá z rozhodnutí o zahájení řízení, vyjádřila Komise řadu pochybností ohledně slučitelnosti oznámeného opatření s vnitřním trhem.
(46)
Komise měla především pochybnosti o možnosti hodnotit oznámené opatření jako opatření, které nepředstavuje podporu, a to zejména s ohledem na čtyři podmínky stanovené Soudním dvorem Evropské unie ve věci Altmark (16).
(47)
Komise dále vznesla otázku platného právního rámce. Protože se vyrovnání přiznané na základě rozhodnutí státní Rady týkalo závazků veřejné služby údajně uložených společnosti Simet za období od roku 1987 do roku 2003, jež však ještě nebyly zaplaceny, vyvstala otázka, zda by nařízení (EHS) č. 1191/69 nebo nařízení (ES) č. 1370/2007 byla v tomto případě použitelná.
(48)
Komise měla za to, že nařízení (EHS) č. 1191/69 by bylo použitelné v tomto případě, jestliže lze prokázat, že závazek veřejné služby byl skutečně italskými orgány uložen společnosti Simet jednostranně a navrhované vyrovnání odpovídalo všem požadavkům uvedeného nařízení. Podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69 jsou vyrovnání za závazky veřejné služby uložené společnosti v souladu s pravidly uvedeného nařízení jednostranně skutečně vyňata z postupu informování Komise předem. Pokud se však prokáže, že ani jedna z obou podmínek nebyla splněna, bylo by nutné posoudit slučitelnost opatření oznámeného podle nařízení (ES) č. 1370/2007.
(49)
Za předpokladu, že toto vyrovnání přiznané Státní radou je skutečně výsledkem jednostranného uložení závazků veřejné služby, má Komise na základě jí dostupných informací pochybnosti o tom, že vyrovnání bylo v souladu s nařízením (EHS) č. 1191/69. Komise rovněž pochybuje, že by bylo vhodné uplatňovat společnou metodu vyrovnání podle nařízení (EHS) č. 1191/69 použitelnou pro závazky veřejné služby uložené jednostranně pro roky následující po roce 1992, jelikož od července 1992 se na meziregionální autobusovou dopravu nevztahovaly závazky veřejné služby uložené jednostranně (17).
(50)
Pokud by další šetření potvrdila, že nejméně jedna z podmínek pro osvobození od oznamovací povinnosti podle nařízení (EHS) č. 1191/69 nebyla splněna, a že bylo zapotřebí provést posouzení podle nařízení (ES) č. 1370/2007, měla by Komise v daném případě pochybnosti ohledně dodržení podmínek tohoto nařízení.
(51)
V každém případě, a to bez ohledu na právní základ, Komise pochybuje, zda vyrovnání přiznané Státní radou vylučovalo možnost nadměrného vyrovnání. Komise zdůraznila, že přinejmenším do roku 2000 (18) společnost Simet neměla účinně oddělené účty, a zpochybnila, že lze ex post přesně určit náklady spojené s provozováním linkové dopravy, a kromě jiného napadla přiměřenost očekávané výtěžnosti z vlastního kapitálu používané ve výpočtech vyrovnání.
4. PŘIPOMÍNKY ITÁLIE
(52)
Italské orgány v zaslaných dokumentech mají za to, že oznámené opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy, zejména protože nesplňuje všechny podmínky stanovené Soudním dvorem Evropské unie ve věci Altmark. Podle italských orgánů kromě toho vyrovnání přiznané rozhodnutím Státní rady nebylo v souladu jak s nařízením (EHS) č. 1191/69, tak s nařízením (ES) č. 1370/2007.
(53)
Italské orgány zdůraznily, že v posuzovaném období nedošlo ani k jednostrannému, ani smluvnímu uložení závazků veřejné služby na provozování meziregionální autobusové dopravy. Právní nástroj, kterým se řídí vztah mezi orgánem veřejné správy a soukromými podniky poskytujícími služby v přepravě cestujících, sestává z mnoha jednostranných koncesních opatření, na jejichž základě orgán veřejné správy převedl na soukromý subjekt zákonné právo k provozování dopravních služeb pro všechny skupiny zákazníků, jež podle zákona č. 1822/39 italského právního řádu náleželo původně státu.
(54)
Italské orgány rovněž podotkly, že koncesní specifikace vydaná ministerstvem na žádost společnosti zřetelně stanoví, že riziko poskytování služby nese provozující podnik, s výjimkou záruky výlučných práv, jež se uplatňuje během posuzovaného období. Poskytování služby nezavdávalo nárok na podporu nebo jakoukoli náhradu. Tyto koncese byly dočasné povahy a na žádost společnosti byly každoročně obnovovány. Pokud jde o trasy, místa zastávek, počet výjezdů atd., byly licence z roku na rok měněny, a to na základě konkrétních žádostí společností.
(55)
Co se týče maximálních tarifů platných do roku 2001, o nichž se hovoří v rozhodnutí o zahájení řízení, odvolávají se italské orgány na to, že se používaly po celé Itálii, a nikoli pouze v určité zeměpisné oblasti. Rovněž podotýkají, že v souladu s čl. 2 odst. 5 nařízení (EHS) č. 1191/69 se jednalo o opatření spadající do cenové politiky, které však nepředstavovalo závazek týkající se tarifů, na který se ve smyslu uvedeného nařízení vztahuje povinné vyrovnání.
(56)
Kromě toho podle italských orgánů nebylo od července 1992 (19) ve smyslu nařízení (EHS) č. 1191/69 povoleno jednostranné uložení veřejné služby v oblasti provozování meziregionální autobusové přepravy. Ustanovení čl. 1 odst. 5 uvedeného nařízení umožňuje jednostranné uložení pouze v případě městské, příměstské a regionální dopravy.
(57)
Italské orgány v každém případě konstatovaly, že společnost Simet nikdy nevyžadovala zrušení závazku veřejné služby, jak je stanoveno v článku 4 nařízení (EHS) č. 1191/69, v němž je považováno za nezbytnou podmínku, aby bylo možné tvrdit, že dotyčné závazky existovaly. Žádost, kterou společnost Simet zaslala ministerstvu v roce 1999 (20), byla obecnou žádostí o vyrovnání za závazky veřejné služby, které byly údajně uloženy na základě koncesí vydaných od roku 1987. Italské orgány poukázaly na to, že se v žádosti neuvádělo, které závazky veřejné služby by měly být zrušeny, aby se zajistila přiměřená ziskovost linkové meziregionální přepravy.
(58)
Italské orgány tedy dospěly k závěru, že společnost Simet neprokázala, že převzala závazky veřejné služby (podle čl. 2 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69), a zejména neprokázala, kterými konkrétními a přesnými závazky týkajícími se provozování, dopravy a tarifů byla pověřena. Podle italských orgánů společnost Simet pouze prokázala, že na základě státních koncesí udělených příslušnými orgány na svou žádost vykonávala různé univerzální dopravní služby. Samotné pověření společnosti Simet univerzálními dopravními službami neprokazuje, že společnost převzala jakýkoli závazek veřejné služby ve smyslu nařízení (EHS) č. 1191/69.
(59)
Italské orgány rovněž podotýkají, že po značnou část posuzovaného období (1987-2001) společnost Simet nepoužívala řádně oddělené účty, jak vyžaduje čl. 1 odst. 5 nařízení (EHS) č. 1191/69 (21). Nebylo proto možné vypočítat dodatečné čisté náklady vyplývající z plnění závazků veřejné služby. Nejsou tak splněny podmínky stanovené v článku 10 nařízení (EHS) č. 1191/69.
(60)
Italské orgány konečně uvádějí, že příslušné ministerstvo předem neurčilo žádnou výši vyrovnání, jak stanoví článek 13 nařízení (EHS) č. 1191/69, protože společnosti Simet neuložilo žádný závazek veřejné služby. V daném případě bylo vyrovnání společnosti Simet vypočteno výhradně na základě hodnocení ex post.
(61)
Italské orgány se domnívají, že z posouzení učiněného podle nařízení (ES) č. 1370/2007 vyvstávají v podstatě stejné problémy (včetně neexistence jasné definice závazků veřejné služby, předem definovaných objektivních parametrů, na jejichž základě se vypočítává vyrovnání, systému odděleného vedení účtů atd.) jako u posouzení učiněného podle nařízení (EHS) č. 1191/69. Pokud jde o pojem „přiměřený zisk“ definovaný v příloze nařízení (ES) č. 1370/2007, považují italské orgány míru výtěžnosti, kterou společnost Simet navrhuje v původní zprávě, za nadhodnocenou, je-li vyrovnání určeno ex post a odstraňuje-li riziko nepředvídaných nákladů/ztrát.
(62)
Italské orgány se zcela ztotožnily se závěry zprávy s menšinovým stanoviskem, podle nichž není možné výši vyrovnání vypočítat. Zároveň se italské orgány domnívají, že ve zprávě s většinovým stanoviskem jsou věcné a metodické chyby. Italské orgány zejména zpochybnily vhodnost metody založené na předpokladu, který byl ve zprávě použit pro odhad čistých provozních nákladů vyplývajících s údajných závazků veřejné služby. Pozastavily se rovněž nad tím, že zpráva:
-
při výpočtu vyrovnání neomezuje výši vloženého kapitálu na kapitál použitý na závazky veřejné služby, ale zohlednila celkový vložený kapitál. Jinými slovy, kapitál použitý na jiné činnosti společnosti, jako jsou cestovní kanceláře, mezinárodní služby, pronájem autobusu s řidičem, nebyl z těchto výpočtů vyňat,
-
zahrnuje rizikovou přirážku překračující 100 bazických bodů při určování očekávané návratnosti kapitálu, což se v případě vyrovnání vypočítaného ex post nejeví jako vhodné,
-
náležitě nevypočítává úrok, protože náhrady nebyly vypláceny v letech, pro něž byly určeny. Poradci jmenovaní Státní radou použili zákonné úroky z částek, jejichž hodnota se v roce 2012 zcela změnila, tedy nikoli z původních částek, jak by bývalo bylo vhodné.
5. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH STRAN
(63)
Jedinou třetí stranou, která předložila připomínky v reakci na rozhodnutí o zahájení řízení, byla společnost Simet, potenciální příjemce oznámeného opatření. Společnost Simet v rámci svých připomínek nesouhlasí s předběžnými stanovisky, která Komise přijala v rozhodnutí o zahájení řízení.
(64)
Na podporu svého tvrzení, že byly uloženy závazky, předložila společnost Simet koncese, které jí byly vydány na trasy, jež jsou předmětem soudního řízení. Požadavky stanovené v uvedených koncesích zahrnovaly ustanovení o tarifech, dodržení trasy, zastávkách, frekvenci jízd a jízdním řádu, jakož i podmínkách pro přepravu zavazadel cestujících a bezplatné přepravě běžných poštovních zásilek pro poštovní služby a jiné pošty za poplatek podle předpisů upravujících tento druh dopravy. Společnost měla rovněž podle těchto koncesí hlásit i každé přerušení, nehodu nebo změnu ve způsobu poskytování služeb, jakož i povinnost vydávat jízdenky pro přepravu osob, zavazadel a zemědělských balíků a vést příslušnou evidenci po dobu pěti let. Stejně tak společnost Simet měla získat předběžný souhlas od ministerských provinčních úřadů pro motorová vozidla podle druhu a vlastností autobusů používaných pro poskytování služeb, na něž se vztahují koncese, jakož i pro poskytování jiných služeb.
(65)
Společnost Simet dále předložila dokumenty, kterými podle jejího názoru ministerstvo zcela nebo částečné zamítlo žádosti o změnu ve způsobu poskytování služeb, jež dodávala. Za posuzované období společnost Simet předložila (částečná) zamítnutí týkající se (22):
-
žádosti o provozování nových zastávek kromě těch, které jsou součástí linkových spojů provozovaných na trase Rossano-Neapol (1992), na trase Cariati-Milán (1995), na trase Cosenza-Florencie (1999), na trase Cosenza-Florencie a Cosenza-Pisa (2000) a konečně na trase San Giovanni-Milán (2003),
-
žádosti o povolení provozovat novou linkovou dopravu na trase Cosenza-Neapol (2000).
(66)
Společnost Simet se domnívá, že tato zamítnutí potvrzují jednostrannou povahu uložení závazků veřejné služby italskými orgány. Společnost Simet rovněž tvrdí, že orgány neumožnily „optimalizovat“ dopravní spojení prostřednictvím rozšíření a diverzifikace nabídky. Dopravní spojení byla „zmrazena“ a zůstala vázána ministerskými rozhodnutími, přestože jsou formálně zařazena mezi „obchodní činnosti“.
(67)
Společnost Simet nesouhlasí s tvrzením v bodě 16 rozhodnutí o zahájení řízení, že tarify, které navrhla společnost, byly zohledněny ve specifikaci roční koncese. Tarify na dálkových linkových trasách měly být původně obdobné jako tarify v železniční dopravě druhé třídy, jak mimo jiné vyplývá z ministerské zprávy ze dne 19. prosince 1988 (D.C. III Div 32 č. 3846), ve které se uvádí: „vzhledem k tomu, že se mnoho společností s koncesemi na služby veřejné autobusové dopravy zasazovalo o zvýšení tarifů; vzhledem k tomu, že v poslední době nebyly vydány žádné obecné pokyny o tarifech, do přijetí nových směrnic […] mohou [regionální úřady] přímo povolit držitelům koncesí zvýšit tarify za služby, které poskytují tak, aby odpovídaly cenové úrovni státní železniční společnosti Ferrovie dello Stato (FS) pro železniční dopravu druhé třídy plus „expresní“ příplatek, pokud autobusové trasy využívají dálnice [jako v daném případě]; […] tarify se samozřejmě nesmějí zvýšit v případě autobusových linek, na nichž již platí výše uvedené tarify.“ Tyto kroky podle společnosti Simet prokazují, že nebylo povoleno stanovit vyšší tarify než v železniční dopravě druhé třídy (tj. nejnižší tarify, které účtuje společnost Ferrovie dello Stato). Společnosti se v důsledku toho zabránilo získat vyšší příjmy z její činnosti vzhledem k zájmu státu primárně uspokojit veřejné potřeby a účely.
(68)
V oběžníku ministerstva č. A/7302 ze dne 3. července 1992 se stanoví, že v příslušném roce se tarify pro autobusové linky, za které odpovídá stát, zvýšily o 6,1 %. Tento oběžník, kterým ministerstvo povolilo jen takové zvýšení tarifů, které by odpovídalo hodnotám ISTAT, podle společnosti Simet potvrzuje, že společnost nemohla z vlastní iniciativy používat tarify, jež považovala za přiměřené. Společnost Simet dále připomíná, že v ministerském oběžníku č. 3/02 ze dne 5. dubna 2002, v kterém se stanoví způsob převodu tarifů z lir na eura, se (v bodě 2) uvádí, že předmětné tarify představují „regulované“ tarify a ceny.
(69)
Konečně, v koncesích vydaných ministerstvem se uvádí, že tarif je „stanoven“, tj. jednoznačně pevně určen orgány státní správy. Jelikož nejde o pouhé „povolení“, ale o „koncesi“, v příslušných specifikacích se výslovně uvádí, že poskytování služeb se „řídí stanovenými doložkami a doložkami, které se mohou následně stanovit,“ a že „orgány státní správy mohou koncesi kdykoli zrušit a provozovatel proti tomu nemůže nic namítat“. V bodě 6 všech specifikací koncese se jasně uvádí, že časové harmonogramy a tarify musí schválit ministerský provinční úřad pro motorová vozidla. Společnost Simet tvrdí, že jelikož pevně stanovené tarify znemožňují jakoukoli pružnost v poskytování služeb, které může nabídnout uživatelům, nemohla reagovat na požadavky trhu ani na své potřeby podle vlastního uvážení.
(70)
Společnost Simet tvrdí, že povinností používat tarify, které jí byly uloženy, se jí znemožnilo uplatňovat cenové politiky, které by běžně uplatňoval podnik na moderním, volném a konkurenčním trhu. Společnost Simet na jedné straně zdůrazňuje, že úroveň tarifů, které jí uložilo ministerstvo (odpovídající tarifům v železniční dopravě druhé třídy, jež používá společnost Ferrovie dello Stato), byla tak nízká, že společnost nedokázala pokrýt náklady na poskytování služeb autobusové dopravy. Na druhé straně tato opatření umožnila státu poskytovat neodůvodněnou podporu své železniční společnosti Ferrovie dello Stato, protože držitelem koncesí v meziregionální autobusové dopravě, například společnosti Simet, se znemožnilo stanovit nižší tarify, než které účtuje železniční společnost za jízdenky v druhé třídě s přirážkou za expresní vlak. Společnost Ferrovie dello Stato byla dále zvýhodněna tím, že společnosti Simet a dalším společnostem, které poskytují podobné služby, se odmítlo poskytnout dotace.
(71)
Vzhledem k této skutečnosti se společnost Simet domnívá, že koncese vydané ministerstvem a následná rozhodnutí o zamítnutí žádostí o změny tras jsou důkazem, že tyto koncese splňují kritéria smlouvy o poskytnutí služby ve smyslu článku 14 nařízení (EHS) č. 1191/69, protože z nich vyplývají závazky týkající se tras, zastávek, tarifů, bezplatného převozu běžných zásilek pro poštovní službu a jiné pošty za poplatek určený v ustanoveních, která se týkají tohoto druhu převozu.
(72)
Dokonce i za předpokladu, že nařízení (EHS) č. 1191/69 neposkytuje držitelům koncesí na meziregionální dopravu žádný nárok na vyrovnání, jak tvrdí ministerstvo, společnost Simet trvá na tom, že by to znamenalo liberalizaci služby, takže orgány státní správy by nemohly podniku uložit žádný závazek, zejména pokud jde o tarify. Společnost Simet se proto domnívá, že ministerstvo konalo v rozporu se zákonem a že podle vnitrostátních právních předpisů (tj. článku 35 legislativního dekretu č. 80/1998, který uplatnila Státní rada), má nárok na náhradu škody.
(73)
Podle společnosti Simet tu nejde o případ, na který se vztahuje nařízení (EHS) č. 1191/69, ale o spor o náhradu škody. Společnost Simet poznamenává, že rozsudkem č. 1405/2010 byl uznán její nárok podle článku 35 legislativního dekretu č. 80/1998 na náhradu škod způsobených protiprávními opatřeními ministerstva, které odmítlo zrušit závazky veřejné služby uložené společnosti Simet. Tato opatření, která byla v rozporu s právem na svobodu podnikání zakotveným v článku 41 italské ústavy, protože společnost značně poškodila při výkonu obchodní činnosti, musí tedy být považována za protiprávní, přičemž společnost má nárok na náhradu za utrpěné škody. Státní rada uznala, že ministerstvo způsobilo společnosti Simet neodůvodněnou škodu tím, že jí uložilo závazek veřejné služby v rozporu s jejím právem poskytovat dopravní služby svobodně a nezávisle.
(74)
Pokud se však má za to, že nařízení (EHS) č. 1191/69 ve znění pozdějších předpisů umožňovalo orgánům státní správy uložit závazky veřejné služby za účelem uspokojení potřeb regionu, společnost Simet se domnívá, že ministerstvo bylo povinno stanovit odpovídající vyrovnání za uvedené závazky. Podle společnosti Simet nařízení (EHS) č. 1191/69 umožňuje uložit závazky veřejné služby s cílem „uspokojit dopravní potřeby regionu“ (čl. 1 odst. 2), a nikoli „v regionu“.
6. VYJÁDŘENÍ ITÁLIE K PŘIPOMÍNKÁM TŘETÍ STRANY
(75)
Italské orgány ve svých vyjádřeních k připomínkám třetí strany zdůraznily svůj postoj, že neexistovaly žádné závazky veřejné služby ve smyslu nařízení (EHS) č. 1191/69 nebo nařízení (ES) č. 1370/2007 a že se tudíž nemělo vyplatit žádné vyrovnání.
(76)
Na podporu svého postoje italské orgány blíže vysvětlily systém, kterým se řídilo poskytování služeb linkové autobusové dopravy podle zákona č. 1822/39 (23) (zákon platný v posuzovaném období). Podle tohoto zákona se uplatňoval tento regulační rámec pro služby linkové dopravy, za které odpovídá stát (známe též jako „běžné služby autobusové dopravy“):
i)
služba se poskytovala na základě systému koncesí,
ii)
koncese se udělovala na základě žádosti podniku,
iii)
zákon nestanovoval žádná výběrová řízení na udělení koncesí a také žádná neproběhla,
iv)
koncese mohla být podle zákona dočasná nebo trvalá, o čemž výlučně rozhodovalo ministerstvo podle vlastního uvážení. Ministerstvo se bez rozdílu rozhodlo udělit všem podnikům dočasné koncese; platnost koncesí tedy trvala jeden rok a podniky (včetně společnosti Simet) každý rok žádaly o obnovení platnosti koncese,
v)
koncese dávala poskytovatelům výhradní právo poskytovat služby na trase stanovené v její specifikaci,
vi)
držitelé koncesí byli upřednostňováni na základě obsluhovaných spádových oblastí, které byly vymezeny na základě kritéria „finitimità“, tj. blízkosti autobusové trasy a hospodářského a funkčního propojení (články 5 a 6 zákona č. 1822/39),
vii)
prioritu měly rovněž stávající služby. Jinými slovy, z důvodu hospodárnosti se považovalo za výhodnější stávající služby změnit, spíše než nové služby vytvářet,
viii)
kromě toho, když bylo třeba vydat koncesi na nové služby, uplatnilo se kritérium počtu uživatelů ve spádové oblasti v poměru k celkové délce nových autobusových tras. Pro služby s celkovou délkou do 500 km se za dostatečný považoval počet alespoň 300 000 obyvatel. V případě delších autobusových tras se uplatnilo proporční kritérium (24).
(77)
Ministerstvo tedy vždy, když podnik předložil žádost o změnu stávající služby nebo o udělení koncese na nové služby, muselo při svém rozhodnutí vycházet z uvedeného právního rámce.
(78)
Pokud jde o úplná či částečná zamítnutí změn požadovaných společností Simet v souvislosti s poskytovanými službami ministerstvem, italské orgány podotkly, že tato zamítnutí se týkala výlučně systému upraveného zákonem č. 1822/39. Ministerstvo nemohlo vydat nové koncese na poskytování nových služeb ani rozšířit dosah stávajících koncesí (přijetím nových zastávek) v případech, ve kterých by to zasahovalo do práv jiných provozovatelů linkové dopravy, jak je vymezeno v uvedeném zákoně. Ministerstvo zároveň přijalo změny, které nebyly v rozporu se zásadami stanovenými v zákoně č. 1822/39 (25).
(79)
Italské orgány sice uznávají, že společnost Simet v mnoha případech nedostala povolení poskytovat nové služby nebo přidat další zastávky v rámci stávajících služeb, ale tvrdí, že žádosti a připojené dokumenty společnosti Simet neobsahují důkazy o oficiálních žádostech o změnu vlastností poskytovaných služeb, které byly uvedeny v stávajících specifikacích koncese, ani následná zamítnutí. Ministerstvo v každém případě nikdy nezamítlo žádosti společnosti Simet o odstranění zastávek v řídce osídlených oblastech ani o změnu jízdních řádů.
(80)
Pokud jde o doložky specifikací koncesí o dopravě poštovních zásilek, italské orgány tvrdí, že společnost Simet neposkytla žádné důkazy dokumentující služby, které skutečně poskytovala, ani příslušné čisté náklady. Italské orgány dále konstatovaly, že společnost Simet nepředložila žádný zdokumentovaný důkaz o tom, že ministerstvo zamítlo její žádost o možnou změnu tarifů. Společnost Simet navíc nikdy nepožádala o povolení tarify snížit.
(81)
Co se týče oznámení ministerstva dopravy ze dne 19. prosince 1988 (D.C. III Div 32 č. 3846) a následného ministerského oběžníku č. A/66 ze dne 10. ledna 1989 (vydaného ministerským provinčním úřadem pro motorová vozidla v Catanzaru), podle italských orgánů tyto dokumenty umožnily poskytovatelům linkové dopravy sladit tarify s tarify společnosti Ferrovie dello Stato. Toto opatření je třeba vnímat jako součást obecnější vnitrostátní dopravní politiky a cenové politiky. Totéž platí o dopisu od provinčního úřadu v Catanzaru č. 7302 ze dne 3. července 1992 (na který se odvolávala také společnost Simet), jehož cílem bylo umožnit poskytovatelům pravidelné autobusové dopravy zvýšit tarify až o 6,1 % v souladu s inflací, čímž se provedl oběžník č. 801/92 (26). V tomto dopise je také informace, že podniky mohou uplatňovat odlišný tarifní systém, pokud v této souvislosti podají zvláštní žádost. Italské orgány dávají na vědomí, že společnost Simet takovou žádost nikdy nepředložila. Ministerské oznámení z roku 1988, ani dopis ministerstva z roku 1992 v žádném případě neznamenaly zamítnutí jakékoli žádosti společnosti Simet o ukončení závazku veřejné služby v souvislosti s tarify.
(82)
Italské orgány nesouhlasí ani s tvrzením společnosti Simet, že bod 2 oběžníku č. 3/02 ze dne 5. dubna 2002 je důkazem, že tarify v rámci služeb linkové dopravy stanovovalo ministerstvo. Tento oběžník obsahoval pouze pokyny k převodu tarifů z lir na eura. To, že tarify v dálkové linkové dopravě se uváděly jako „regulované“ tarify, neznamená, že je nestanovili provozovatelé. Spíše to znamená, že tyto tarify se stanovovaly předem v zájmu transparentnosti a informovanosti cestujících a následně je schválily příslušné ministerské útvary. Protože tato služba představuje službu pravidelné všeobecné dopravy, způsoby poskytování služby, jako jsou trasy, zastávky, jízdní řády a tarify, musí být na rozdíl od příležitostných služeb předem známé. Stejná zásada platí podle italských orgánů pro regulované služby i na úrovni Unie, na které se vztahuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1073/2009 (27), podle kterého jsou tarify nedílnou součástí povolení pro služby linkové dopravy (čl. 6 odst. 2 uvedeného nařízení). Vzhledem k této nutnosti předběžného určení zpochybnily italské orgány i výklad společnosti Simet, pokud jde o bod 6 specifikací koncese (28), protože v žádosti společnosti Simet i v koncesi vydané ministerstvem byly předem určeny jak jízdní řády, tak tarify pro služby linkové dopravy podléhající koncesi.
(83)
Pokud jde o výši požadovaného vyrovnání, žádá společnost Simet pouze „vyrovnání […] do výše dlužných částek“. Podle italských orgánů jsou výpočty nákladů, které za příslušné období společnost Simet provedla, obecné, protože se týkají celé její obchodní činnosti. Jsou i objektivně nepřesné a nevycházejí ze spolehlivých údajů vzhledem k neexistenci odděleně vedených účtů po většinu posuzovaného období.
(84)
Italské orgány považují za zcela nepodstatné, zda v projednávaném případě jde o přiznání vyrovnání za veřejnou službu (tedy o přímé použití nařízení (EHS) č. 1191/69), nebo o přiznání náhrady škod. I za předpokladu, že by Státní rada měla v úmyslu uznat nárok společnosti Simet na náhradu škod, což podle italských orgánů není logický ani předvídaný závěr vyplývající ze znění rozsudku 1405/2010 (29), jakékoli utrpěné škody by mohly vzniknout jen na základě plnění závazků veřejné služby. Italské orgány trvají na tom, že společnosti Simet takové závazky nikdy nebyly uloženy.
(85)
Italské orgány vyjádřily nesouhlas s možným poskytnutím náhrady škod podle článku 41 italské ústavy. Přepravu cestujících v linkové meziregionální autobusové dopravě nelze považovat za zcela liberalizovanou pouhým a přímým uplatněním článku 41 italské ústavy, protože v první řadě podléhá systému koncesí (regulovanému zákonem č.. 1822/39 a dekretem prezidenta republiky č. 369/94) a následně systému povolení (regulovanému legislativním dekretem č. 285/05).
7. POSOUZENÍ PODPORY
7.1 EXISTENCE PODPORY
(86)
Podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem“.
(87)
Podle čl. 107 odst. 1 představuje opatření podporu, pokud jsou současně splněny tyto podmínky:
-
výhoda musí být poskytnuta státem nebo ze státních prostředků,
-
opatření musí poskytovat selektivní výhodu tím, že zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví výroby,
-
opatření narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž,
-
má vliv na obchod mezi členskými státy.
(88)
Komise posoudí, zda v daném případě jsou všechny tyto podmínky splněny.
7.1.1 Státní prostředky a přičitatelnost
(89)
Komise konstatuje, že na základě rozsudků Státní rady musí ministerstvo uhradit společnosti Simet vyrovnání za provozování meziregionální autobusové dopravy od roku 1987 do roku 2003 na trasách, za které odpovídá stát. Zdroje na uhrazení tohoto vyrovnání jsou zdroje ministerstva; jedná se tedy o státní prostředky. Rozhodnutí o uhrazení tohoto vyrovnání, které přijal soudní orgán, je přičitatelné státu.
7.1.2 Selektivní hospodářská výhoda
(90)
Komise především podotýká, že společnost Simet vykonává hospodářskou činnost, konkrétně osobní dopravu, za úplatu. Proto je třeba společnost Simet považovat za „podnik“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy.
(91)
Poskytnutí opatření by se rovněž mělo považovat za selektivní, protože zvýhodňuje pouze společnost Simet.
(92)
Pokud jde o poskytnutí hospodářské výhody, z rozsudku ve věci Altmark vyplývá, že vyrovnání poskytnuté státem nebo ze státních prostředků podnikům v souvislosti se závazky veřejné služby, které jim byly uloženy, neposkytuje dotčeným podnikům výhodu, takže nepředstavuje podporu v smyslu čl. 107 odst. 1, jestliže byly splněny tyto čtyři podmínky (30):
-
zaprvé, podnik-příjemce musí být skutečně pověřen plněním povinností veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasně definovány,
-
zadruhé, parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem,
-
zatřetí, vyrovnání nemůže přesahovat meze toho, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených k plnění povinností veřejné služby se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností,
-
začtvrté, není-li výběr podniku, který má být pověřen plněním povinností veřejné služby, v konkrétním případě učiněn v rámci řízení o zadání veřejné zakázky umožňujícího vybrat zájemce schopného poskytovat tyto služby za nejmenších nákladů pro územně správní celek, musí být úroveň nutného vyrovnání určena na základě analýzy nákladů, které by průměrný podnik, správně řízený a přiměřeně vybavený dopravními prostředky k tomu, aby mohl uspokojit požadavky veřejné služby, vynaložil při plnění těchto povinností se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností.
(93)
Pokud jde o druhou podmínku, parametry, které slouží jako základ pro výpočet vyrovnání, musí být stanoveny předem objektivním a transparentním způsobem, aby se zajistilo, že neposkytují přijímajícímu podniku hospodářskou výhodu oproti jeho konkurentům. Nutnost stanovit parametry vyrovnání předem však neznamená, že vyrovnání musí být vypočítáno podle konkrétního vzorce. Důležité je, aby bylo od začátku jasné, jak se výše vyrovnání určí.
(94)
V tomto případě společnost Simet nepředložila žádné důkazy o tom, že parametry vyrovnání za poskytování dotčených služeb ve sledovaném období byly stanoveny předem objektivním a transparentním způsobem. Ve specifikacích koncese, na jejichž základě chce společnost Simet prokázat, že jí byl uložen závazek veřejné služby, se spíše uvádí, že poskytování služeb nezavdává společnosti žádný nárok na dotace ani náhradu jakéhokoli druhu a že společnost bude službu poskytovat v plné míře na vlastní riziko. Právě z tohoto důvodu Státní rada ve svém rozsudku č. 1405/2010 stanovila, aby se vyrovnání vypočítalo na základě spolehlivých údajů z účetnictví společnosti. Při neexistenci předem stanovených parametrů vyrovnání jsou všechny takové výpočty nezbytně založeny výlučně na následných odhadech čistých nákladů na poskytování předmětných služeb linkové meziregionální dopravy. Platí to pro výpočty v původní zprávě i ve zprávě s většinovým stanoviskem. V tomto případě tedy nebyla splněna druhá podmínka rozsudku ve věci Altmark.
(95)
K tomu, aby bylo možno vyloučit přítomnost hospodářské výhody v případě poskytnutí vyrovnání podnikům v souvislosti se závazky veřejné služby, které jim byly uloženy, rozsudek ve věci Altmark vyžaduje, aby byly splněny všechny čtyři podmínky. Komise tedy nemá důvod zkoumat, zda byly v tomto případě splněny ostatní tři podmínky. Uhrazení vyrovnání společnosti Simet za poskytování služeb meziregionální autobusové dopravy v období 1987-2003 tedy představuje poskytnutí selektivní hospodářské výhody tomuto podniku.
7.1.3 Narušení hospodářské soutěže a ovlivnění obchodu mezi členskými státy
(96)
Pokud jde o tato dvě kritéria, je třeba ověřit, zda je pravděpodobné, že oznámené opatření naruší hospodářskou soutěž v takové míře, že to ovlivní obchod mezi členskými státy.
(97)
Jak je uvedeno v rozsudku ve věci Altmark (31), od roku 1995 několik členských států otevřelo některé trhy v oblasti dopravy konkurenci podniků usazených v jiných členských státech. Několik podniků tak již nabízí své služby městské, příměstské nebo regionální dopravy v jiných členských státech, než je stát jejich původu. Tento trend je ještě výraznější v případě služeb linkové meziregionální dopravy, které poskytuje i společnost Simet. Jakékoliv vyrovnání poskytnuté společnosti Simet by proto mělo být považováno za opatření, které může narušovat hospodářskou soutěž v oblasti meziregionální autobusové dopravy a ovlivnit obchod mezi členskými státy do té míry, v jaké negativně ovlivňuje schopnost dopravních podniků usazených v jiných členských státech nabízet služby v Itálii a v jaké posiluje postavení společnosti Simet na trhu.
(98)
Komise rovněž poznamenává, že společnost Simet působí i na jiných trzích, například na trhu se službami mezinárodní dopravy, cestovního ruchu a pronájmu autobusů, takže na těchto trzích v rámci Unie jednoznačně konkuruje jiným společnostem. Každé vyrovnání poskytnuté společnosti Simet by nevyhnutelně narušilo hospodářskou soutěž a ovlivnilo obchod mezi členskými státy na těchto trzích.
(99)
Komise se proto domnívá, že oznámené opatření narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
7.1.4 Závěr
(100)
S ohledem na výše uvedené skutečnosti dospěla Komise k závěru, že oznámené opatření představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy.
7.2 VÝJIMKY Z OZNAMOVACÍ POVINNOSTI PODLE NAŘÍZENÍ (EHS) Č. 1191/69
(101)
Na základě zdůvodnění Státní rady získala společnost Simet nárok na vyrovnání za poskytování dotyčných dopravních služeb v době, kdy tyto služby poskytovala. Na to, aby toto odůvodnění platilo, by platby na vyrovnání musely být vyňaty z postupu informování předem podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69. V opačném případě by opomenutí oznámení vyrovnání znamenalo, že je protiprávní, protože by bylo v rozporu s ustanoveními Smlouvy o státní podpoře.
(102)
Podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69 jsou totiž vyrovnání hrazená v souladu s uvedeným nařízením vyňata z postupu informování předem stanoveného v čl. 108 odst. 3 Smlouvy, a tudíž se na ně nevztahuje povinnost předběžného oznámení. Z rozsudku ve věci Combus vyplývá, že pojem „vyrovnání za závazky veřejné služby“ ve smyslu tohoto ustanovení se musí vykládat velmi restriktivně (32). Výjimka z oznámení podle čl. 17 odst. 2 se týká pouze vyrovnání za závazky veřejné služby, které byly podniku jednostranně uloženy podle článku 2 uvedeného nařízení, jež se vypočítávají pomocí metody popsané v článcích 10 až 13 zmíněného nařízení (společná metoda vyrovnání), a neuplatní se v případě smluv o veřejné službě definovaných v článku 14. Vyrovnání hrazené na základě smlouvy o veřejné službě definované v článku 14 nařízení (EHS) č. 1191/69, které představuje státní podporu, se musí předem oznámit Komisi. Pokud vyrovnání oznámeno nebude, bude se považovat za protiprávně provedenou podporu.
(103)
Odpověď na otázku, zda podle čl. 17 odst. 2 byly v tomto případě italské orgány skutečně vyňaty z postupu informování předem, tedy závisí zaprvé na tom, zda italské orgány skutečně jednostranně uložily společnosti Simet závazek veřejné služby, a zadruhé na tom, zda vyrovnání uznané v souvislosti s tímto závazkem je v souladu s nařízením (EHS) č. 1191/69. Komise postupně posoudí obě otázky.
7.2.1 Uložily italské orgány společnosti Simet jednostranně závazek veřejné služby?
(104)
Podle společnosti Simet (33) lze jednostranné uložení závazku veřejné služby vyvodit ze způsobů poskytování služeb, které měla dodávat, uvedených ve specifikacích koncese vydaných pro každou jednotlivou trasu linkové meziregionální autobusové dopravy, z pevného stanovení tarifů ministerstvem a z toho, že ministerstvo odmítlo přijmout změny stávajících služeb nebo udělit koncese pro nové služby.
(105)
Komise se však na základě informací, které obdržela, domnívá, že společnost Simet přesvědčivě neprokázala, že italské orgány jí jednostranně uložily závazek veřejné služby.
(106)
Za prvé, iniciativa společnosti Simet v souvislosti s žádostmi o obnovu specifikací koncese za všech šestnáct letech během posuzovaného období je neslučitelná s jednostranným uložením závazku veřejné služby. Účelem těchto specifikací bylo udělit společnosti Simet výlučné právo na poskytování příslušných služeb na posuzované období. Společnost Simet opakovaně žádala o prodloužení těchto práv přesto, že v každé z těchto specifikací se stanovilo, že za poskytování služby se nepřiznává vyrovnání a že společnost poskytuje službu zcela na vlastní riziko.
(107)
Za druhé, stanovení tarifů, tras a frekvence a jízdního řádu v těchto specifikacích nutně neznamená, že společnosti Simet byly na základě koncesí jednostranně uloženy závazky veřejné služby. Vzhledem k tomu, že poskytované služby se týkaly pravidelné linkové dopravy, bylo nutné, aby se ve specifikacích koncesí, na jejichž základě získala společnost Simet výlučné právo poskytovat tyto služby, předem stanovily způsoby poskytování služeb. Nebyly předloženy žádné důkazy o formálních žádostech o změnu těchto vlastností ani o následných zamítnutích ministerstva. Společnost Simet nepředložila ani důkazy o tom, že italské orgány jednostranně uložily uvedené způsoby společnosti Simet, tedy že je nenavrhl provozovatel výměnou za výhradní právo na poskytování služeb s následným schválením ministerstvem.
(108)
Za třetí, pokud jde o údajný závazek týkající se přepravy poštovních zásilek, společnost Simet nepředložila žádné doklady prokazující skutečně poskytnuté služby a z nich vyplývající čisté náklady. Společnost Simet nepředložila ani důkazy o tom, že někdy zpochybnila doložky specifikací koncese v souvislosti s přepravou poštovních zásilek. Mohlo by to znamenat buď to, že poskytování těchto služeb nebylo v rozporu s obchodními zájmy společnosti, nebo to, že poskytování těchto služeb společnost považovala za spravedlivé odškodnění za výlučné právo na poskytování služeb meziregionální dopravy.
(109)
Za čtvrté, co se týče tarifů, které mohla společnost Simet účtovat cestujícím za poskytované služby, italské orgány sice uznávají, že do roku 2001 skutečně platily vnitrostátní předpisy, které stanovovaly obecné zásady tvorby cen v oblasti autobusové dopravy v rámci obecnější vnitrostátní dopravní politiky a cenové politiky (34), ale provozovatelé mohli podat zvláštní žádost o uplatňování jiného tarifu. To je zřejmé z dopisu ministerstva, na nějž se společnost Simet odkazuje (35). Komise však podotýká, že společnost Simet neposkytla žádné důkazy o tom, že by italským orgánům někdy předložila takovou žádost, ani o tom, že by ministerstvo někdy v období let 1987-2003 žádosti o změnu tarifů zamítlo.
(110)
Skutečnost, že tarify v pravidelné dálkové dopravě „schvaloval“ ministerský provinční úřad pro motorová vozidla (36), a odkaz na „regulované“ tarify v oběžníku č. 3/02 ze dne 5. dubna 2002 (37) v rozporu s tvrzením společnosti Simet neznamenají, že tyto tarify původně nestanovili provozovatelé. Tyto pojmy spíše znamenají pouze to, že tarify byly stanoveny předem v zájmu transparentnosti a informovanosti cestujících a následně je schválily příslušné ministerské útvary.
(111)
Tato opatření v žádném případě nepředstavují „tarifní závazek“ ve smyslu čl. 2 odst. 5 nařízení (EHS) č. 1191/69, který by podléhal společnému postupu při vyrovnání. Tarifním závazkem se rozumí výhradně „jakýkoli závazek dopravního podniku uplatňovat, zejména pro určité kategorie cestujících, kategorie zboží nebo dopravní trasy, úředně stanovené nebo schválené sazby odporující obchodním zájmům podniku, které plynou z uložení nebo odmítnutí úpravy zvláštních tarifních opatření“. Definice tarifního závazku se nevztahuje „na závazky vyplývající z obecných opatření cenové politiky uplatňované na veškeré hospodářské činnosti nebo opatření přijatá pro přepravní sazby a podmínky obecně s ohledem na organizaci dopravního trhu nebo jeho části“.
(112)
A konečně, co se týče zamítnutí žádostí předložených společností Simet ministerstvem, Komise poznamenává, že šlo o žádosti o rozšíření, které se netýkaly změn ve způsobu poskytování stávajících služeb. Rozšíření služeb nebylo vždy možné vzhledem k tomu, jakým způsobem zákon č. 1822/39 upravuje poskytování služeb linkové osobní dopravy. Koncese na poskytování nových služeb nebo k rozšíření rozsahu existujících služeb se mohly vydávat jen v takovém rozsahu, aby nenarušovaly práva ostatních provozovatelů linkové dopravy. Zamítnutí žádostí o vytvoření nových služeb nebo o rozšíření stávajících služeb byla proto důsledkem vyvažování zájmů různých hospodářských subjektů, a nikoli uložení závazků veřejné služby, jak tvrdí společnost Simet.
(113)
Společnost Simet tedy neprokázala, že italské orgány jí jednostranně uložily závazek veřejné služby.
7.2.2 Je vyrovnání poskytnuté za uvedený závazek v souladu s nařízením (EHS) č. 1191/69?
(114)
V každém případě platí, že i kdyby se prokázalo, že v nějaké formě došlo k jednostrannému uložení závazků veřejné služby, na to, aby se vyrovnání za tyto služby mohlo vyjmout z informování předem podle čl. 17 odst. 2 uvedeného nařízení, stále by muselo být v souladu se společnou metodou vyrovnání (oddíl IV) podle nařízení (EHS) č. 1191/69. Komise se nedomnívá, že by tato podmínka byla splněna.
(115)
Komise zaprvé konstatuje, že v článku 10 nařízení (EHS) č. 1191/69 se mimo jiné uvádí, že výše vyrovnání se v případě závazku provozu nebo přepravy rovná rozdílu mezi snížením finančního břemene a snížením příjmů podniku, jenž v posuzovaném období může vyplynout ze zrušení celé nebo příslušné části daného závazku. Komise dále konstatuje, že podle rozsudku Soudního dvora ve věci Antrop nejsou požadavky stanovené v uvedeném ustanovení splněny, pokud „není možné na základě jistých údajů z účetnictví [společnosti] stanovit rozdíl mezi náklady přičitatelnými části [její] činnosti v oblastech, které jsou předmětem [její] koncese, a odpovídajícím příjmům, a v důsledku toho není možné vypočítat dodatečné náklady vyplývající [tomuto podniku] z plnění závazků veřejné služby“ (38).
(116)
Nařízení (EHS) č. 1191/69 navíc v čl. 1 odst. 5 písm. a) od 1. července 1992 stanovilo, aby dopravní podniky, které nevykonávají pouze služby podléhající ustanovením o závazcích veřejné služby, ale zabývají se jinými činnostmi, provozovaly veřejné služby v rámci samostatných divizí, které musí splňovat následující podmínky: i) provozní účty pro každou z těchto činností jsou oddělené a podíl prostředků příslušejících každé činnosti se určuje v souladu s platnými účetními pravidly a ii) výdaje se dorovnávají pomocí výnosů z provozu a platbami orgánů veřejné moci, bez jakékoliv možnosti přesunu do jiného odvětví činnosti podniku nebo z něj.
(117)
Společnost Simet v tomto případě nepřijala účinné oddělení účtů pro různé služby, které poskytovala do roku 2002. Lze zpochybnit platnost analytického účetnictví v letech 2002 a 2003 z hlediska oddělených účtů, protože neexistují žádné důkazy o tom, že řídící orgány společnosti využívaly toto analytické účetnictví pro kontrolu vlastní činnosti. Článek 10 tedy nebyl dodržen.
(118)
Zadruhé, společnost Simet neprokázala, že „hospodářské nevýhody […] byly stanoveny se zřetelem na důsledky závazku pro činnost podniku jako celku“ (čl. 5 odst. 1 nařízení (EHS) č. 1191/69), a nebyl ani dodržen požadavek na stanovení částky vyrovnání předem (článek 13 nařízení), jak je vysvětleno v oddíle 7.1.2.
(119)
A konečně, období vyrovnání za oznámené opatření se týká let 1987 až 2003. Společná metoda vyrovnání se však uplatňovala pro služby meziregionální autobusové dopravy jen do července 1992 a poté se na základě nařízení Rady (EHS) č. 1893/91 (39) omezila na „městskou, příměstskou a regionální osobní dopravu“. Definici „regionální dopravy“ uvedenou v nařízení (EHS) č. 1191/69 („dopravní služby určené k uspokojení dopravních potřeb regionu“) nelze rozšířit tak, aby se týkala všech dopravních služeb, které uspokojují potřeby obyvatel daného regionu, tedy i meziregionálních tras. Při tak širokém výkladu by totiž nařízení bylo do velké míry neúčinné, protože členské státy by v každém případě mohly vyloučit z rámce jeho působnosti podniky, jejichž činnost je omezena výlučně „na provozování městské, příměstské nebo regionální dopravy“ (40).
(120)
Komise proto dospěla k závěru, že oznámené opatření není v souladu se společnou metodou vyrovnání stanovenou v nařízení (EHS) č. 1191/69.
7.2.3 Závěr týkající se vynětí z postupu informování předem
(121)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěla Komise k závěru, že vyrovnání, které podle Státní rady náleží společnosti Simet za provozování meziregionální autobusové dopravy v období let 1987-2003, nebylo vyňato z postupu informování předem podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69.
7.3 SLUČITELNOST PODPORY
(122)
Jelikož se neprokázalo, že platby vyrovnání jsou vyňaty z postupu informování předem podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69, bude nutné posoudit slučitelnost těchto plateb s vnitřním trhem, protože se má za to, že představují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jak je vysvětleno v oddíle 7.1.
(123)
Komise se domnívá, že posouzení slučitelnosti oznámeného opatření by mělo být provedeno v souladu s nařízením (ES) č. 1370/2007, jež vstoupilo v platnost dne 3. prosince 2009 a kterým se zrušilo nařízení (EHS) č. 1191/69, protože tento právní předpis platí v okamžiku přijetí tohoto rozhodnutí (41). Komise v této souvislosti podotýká, že vyrovnání přiznané Státní radou společnosti Simet zatím nebylo vyplaceno, takže datum, kdy by se projevily účinky plánované podpory, odpovídá datu, kdy Komise přijme rozhodnutí o slučitelnosti podpory s vnitřním trhem (42). Navíc je sporné, zda byl nárok na toto vyrovnání společnosti Simet nezvratně přiznán již před vynesením rozsudku Státní rady č. 1405/2010 ze dne 9. března 2010, který skutečně Italské republice ukládá povinnost podniku vyrovnání uhradit. Jak je vysvětleno v odstavci 94, ve specifikaci koncese, na jejímž základě chce společnost Simet prokázat, že jí byl uložen závazek veřejné služby, se uvádí, že poskytování služeb nezavdává společnosti žádný nárok na dotace ani náhradu jakéhokoli druhu a že společnost bude tyto služby poskytovat v plné míře na vlastní riziko. Konečně je třeba zdůraznit, že Státní rada zatím nerozhodla o výši vyrovnání, které má být společnosti Simet uhrazeno.
(124)
Nařízení (ES) č. 1370/2007 upravuje uzavírání smluv o veřejných službách, které jsou definovány v článku 2 bodu i) uvedeného nařízení, v oblasti přepravy cestujících po železnici a silnici. Podle čl. 9 odst. 1 uvedeného nařízení „kompenzace za provozování veřejných služeb v přepravě cestujících […] vyplacené v souladu s tímto nařízením jsou slučitelné se [společným] trhem. Tyto kompenzace jsou osvobozeny od povinnosti předchozího oznámení podle čl. 108 odst. 3 Smlouvy“.
(125)
Z důvodů uvedených dále se Komise domnívá, že oznámené vyrovnání není v souladu s podmínkami nařízení (ES) č. 1370/2007. Na základě čl. 9 odst. 1 uvedeného nařízení je proto nelze považovat za slučitelné s vnitřním trhem.
(126)
Komise zejména podotýká, že i kdyby specifikace koncese splňovala požadavky čl. 2 písm. i) nařízení (ES) č. 1370/07, pokud jde o definici smlouvy o veřejných službách, nebyla splněna všechna ustanovení článku 4 uvedeného nařízení, které stanoví povinný obsah smluv o veřejných službách a obecných pravidlech. Ustanovení čl. 4 odst. 1 písm. b) například požaduje, aby se parametry, na jejichž základě se vypočítává vyrovnání, určily předem objektivním a transparentním způsobem tak, aby nedošlo k nadměrnému vyrovnání, zatímco čl. 4 odst. 1 písm. c) a čl. 4 odst. 2 vymezují způsob rozdělení nákladů a příjmů. Jak Komise vysvětlila v oddíle 7.1.2 v souvislosti s posouzením druhého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark, ve specifikaci koncese se při udělení koncese stanovilo, že poskytování služeb nedává společnosti Simet žádný nárok na dotaci ani náhradu jakéhokoli druhu a že společnost poskytuje službu v plné míře na vlastní riziko. Toto vyloučení vyrovnání nutně znamená, že parametry vyrovnání nebyly stanoveny předem, takže nebyl splněn článek 4 nařízení.
(127)
V čl. 6 odst. 1 se dále uvádí, že v případě přímo zadaných smluv o veřejných službách musí být vyrovnání v souladu s ustanoveními nařízení (ES) č. 1370/2007 a s ustanoveními uvedenými v příloze, čímž se zajistí, aby nepřekračovalo rámec toho, co je nezbytné pro plnění závazku veřejné služby. V uvedené příloze se mimo jiné vyžaduje oddělené vedení účtů (bod 5) a upřesňují se způsoby pro určení maximální výše vyrovnání.
(128)
Jak je uvedeno v bodě (115), po většinu období, kterého se týká oznámené opatření (mezi lety 1987 a 2001), nezavedla společnost Simet ve skutečnosti oddělené vedení účtů; zpochybnit lze i spolehlivost analytického účetnictví. Bez ohledu na to, jaké vyrovnání se nakonec přizná, nelze tedy prokázat, že toto vyrovnání nepřekročí částku odpovídající čistým finančním důsledkům, které odpovídají celkovým důsledkům, ať už pozitivním, nebo negativním, plnění závazku veřejné služby na náklady a příjmy provozovatele veřejné služby (bod 2 přílohy).
(129)
Vzhledem k tomu, že parametry vyrovnání nebyly stanoveny předem, se navíc každé rozdělení nákladů musí nutně provést ex post na základě arbitrárních předpokladů, což je případ původní zprávy i zprávy s většinovým stanoviskem. Komise však nemůže přijmout předpoklady uvedené ve zprávě s většinovým stanoviskem, podle níž každá služba, kterou společnost poskytuje, by měla v daném roce nutně vykazovat stejný podíl příjmů a nákladů. Protože výpočet ex post nevyhnutelně povede k plnému vyrovnání nákladů vzniklých při poskytování služby, má Komise za to, že míra návratnosti vlastního kapitálu, která je vyšší než příslušná swapová sazba zvýšená o 100 bazických bodů a použitá v původní zprávě i ve zprávě s většinovým stanoviskem, by se za normálních okolností nepovažovala za vhodnou referenční hodnotu pro výpočet přiměřeného zisku.
(130)
Komise proto zastává názor, že vyrovnání nařízené Státní radou, s nímž se ve specifikaci koncese nepočítalo, nebude vyplaceno v souladu s nařízením (ES) č. 1370/2007, a že oznámené opatření je proto neslučitelné s vnitřním trhem.
(131)
A konečně, pokud jde o argument společnosti Simet, že rozsudek Státní rady č. 1405/2010 se netýká přiznání vyrovnání za veřejnou službu na základě příslušného nařízení Rady, ale představuje náhradu škod souvisejících s porušením nařízení (EHS) č. 1191/69, jež vznikly údajným jednostranným uložením závazků veřejné služby podle čl. 1 odst. 3 a 5 uvedeného nařízení, Komise podotýká, že přestože se v prováděcí části rozsudku č. 1405/2010 nevyskytuje žádný odkaz na nařízení (EHS) č. 1191/69, tento rozsudek přiznává společnosti Simet nárok na získání částek jako vyrovnání podle článků 6, 10 a 11 nařízení (EHS) č. 1191/69, jehož výši musí určit orgán státní správy na základě spolehlivých údajů (43). Státní rada navíc v rozsudku č. 1405/2010 sama zamítla odvolání společnosti Simet týkající se náhrady škod, kterou chápala jako náhradu pokrývající reziduální ztráty, kterých se netýkalo vyrovnání, jež mělo být přiznáno, jakož i odvolání ohledně neodůvodněného obohacení, a to proto, že přijala hlavní žádost o vyrovnání na základě nařízení (EHS) č. 1191/69 (44). Státní rada proto v bodě 3.3 rozsudku uvádí: „V současnosti nelze přijmout žádné žádosti o náhradu škod, které stěžovatel předložil, protože to, zda existují reziduální škody, které nejsou zahrnuty v posuzované částce a které musí vypočítat a prokázat dotčená společnost, bude známo až tehdy, když orgán státní správy příslušnou částku stanoví.“
(132)
Komise se v každém případě domnívá, že přiznání náhrady škod ve prospěch společnosti Simet za údajné protiprávní jednostranné uložení závazků veřejné služby italskými orgány, jež byla vypočtena na základě společné metody vyrovnání stanovené v nařízení (EHS) č. 1191/69, by bylo v rozporu s články 107 a 108 Smlouvy. Je to proto, že přiznání této náhrady by pro společnost Simet mělo stejný výsledek jako přiznání vyrovnání za závazky veřejné služby za posuzované období, a to přesto, že specifikace koncese, která upravuje předmětné služby, nebyla vyňata z předběžného oznámení ani nesplňovala hmotněprávní požadavky nařízení (EHS) č. 1191/69 nebo nařízení (ES) č. 1370/2007, jak již bylo výše prokázáno. Přiznání této náhrady by tedy v podstatě umožnilo obejít pravidla státní podpory a podmínky stanovené zákonodárcem Unie, na jejichž základě příslušné orgány, které ukládají nebo zadávají závazky veřejné služby, vyrovnávají příslušným provozovatelům náklady, které jim vznikly při plnění závazků veřejné služby. A konečně, jak již bylo uvedeno, ve specifikaci koncese, podle které společnost Simet poskytovala dopravní služby, se nepředpokládalo vyplacení jakéhokoli finančního vyrovnání. Společnost Simet souhlasila s poskytováním služeb za podmínek stanovených v koncesích na vlastní riziko.
(133)
Komise proto nemůže přijmout tvrzení společnosti Simet, že rozsudek Státní rady č. 1405/2010 znamená přiznání náhrady škod souvisejících s porušením nařízení (EHS) č. 1191/69, a nikoli přiznání vyrovnání za závazky veřejné služby.
8. ZÁVĚR
(134)
S ohledem na výše uvedené skutečnosti Komise dospěla k závěru, že oznámené opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy, jež je neslučitelná s vnitřním trhem,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Platby vyrovnání společnosti Simet, které oznámily italské orgány, představují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské Unie. Opatření nebylo vyňato z postupu informování předem podle čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69.
Státní podpora je neslučitelná s vnitřním trhem, protože nebyly splněny podmínky nařízení (ES) č. 1370/2007. Italské orgány tedy nemohou uvedenou podporu provést.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 2. října 2013.
KOMISIJAS LĒMUMS
(2013. gada 2. oktobris)
par kompensāciju, kas jāmaksā Simet SpA par sabiedriskā transporta pakalpojumiem, kuri sniegti laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam (valsts atbalsta pasākums SA.33037 (2012/C) - Itālija)
(izziņots ar dokumenta numuru C(2013) 6251)
(Autentisks ir tikai teksts itāļu valodā)
(Dokuments attiecas uz EEZ)
(2014/201/ES)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību, jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu, jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,
pēc tam, kad tā uzaicinājusi ieinteresētās personas sniegt piezīmes saskaņā ar iepriekš minētajiem noteikumiem (1) un ņēmusi vērā iesniegtās piezīmes,
tā kā:
1. PROCEDŪRA
(1)
Saskaņā ar Līguma 108. panta 3. punktu Itālijas iestādes 2011. gada 18. maija elektroniskajā paziņojumā paziņoja par Simet SpA (“Simet”) piešķirto kompensāciju par starpreģionālajiem autobusu transporta pakalpojumiem saskaņā ar sabiedrisko pakalpojumu saistībām, ko tas pildīja laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam, kā noteica Valsts padome (Consiglio di Stato), Itālijas Augstākā administratīvā tiesa (“paziņotais pasākums”). Šo paziņojumu reģistrēja ar lietas numuru SA.33037.
(2)
Itālijas iestādes 2011. gada 12. jūlijā, 2011. gada 5. oktobrī, 2012. gada 20. februārī, 2012. gada 2. un 28. martā un 2012. gada 17. aprīlī sniedza papildu informāciju par paziņoto pasākumu.
(3)
Komisija 2012. gada 31. maija vēstulē informēja Itāliju, ka tā ir nolēmusi sākt Līguma 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru (“lēmums par procedūras sākšanu”).
Noteiktajos termiņos tika saņemti šādi iesniegumi:
-
Itālijas iestādes iesniedza apsvērumus par lēmumu par procedūras sākšanu 2012. gada 1. jūnija, 2012. gada 24. septembra un 2012. gada 11. oktobra vēstulē,
-
vienīgā trešā persona, kas iesniedza apsvērumus, atbildot uz lēmumu par procedūras sākšanu, bija Simet, paziņotā pasākuma potenciālais saņēmējs. Tā iesniegumi tika saņemti 2012. gada 4. augustā, 2012. gada 31. oktobrī un 2012. gada 13. decembrī,
-
Itālijas iestādes sniedza piezīmes par trešās personas iesniegumiem 2012. gada 28. novembra, 2012. gada 4. decembra, 2012. gada 19. decembra un 2013. gada 10. janvāra vēstulē.
2. PASĀKUMA APRAKSTS
2.1. UZŅĒMUMS UN SNIEGTIE PAKALPOJUMI
(4)
Simet ir privāts uzņēmums, kas pasažieriem nodrošina līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumus, pamatojoties uz koncesijām, kuras piešķīrusi Itālijas valsts saskaņā ar Likumu Nr. 1822/39 (2). Konkrētāk, Simet uztur starpreģionālu līnijsatiksmes autobusu maršrutu tīklu starp Kalabrijas reģionu un citiem Itālijas reģioniem. Papildus šiem pakalpojumiem, kuri veido aptuveni divas trešdaļas no tā ienākumiem, Simet sniedz arī citus pakalpojumus, tostarp starptautiskus ceļojumu pakalpojumus, tūrisma pakalpojumus un autobusu ar vadītāju nomas pakalpojumus (3), kas veido atlikušo vienu trešdaļu no ienākumiem.
(5)
Simet 1999. gada oktobrī pirmo reizi lūdza Infrastruktūras un transporta ministrijai (“ministrija”) kompensāciju par starpreģionālajiem autobusu transporta pakalpojumiem attiecībā uz 1987. gadu un turpmākajiem gadiem (4). Ministrija noraidīja šo un turpmākos pieprasījumus, jo tā uzskatīja, ka nav uzlikusi Simet sabiedrisko pakalpojumu saistības.
(6)
Saskaņā ar Itālijas iestāžu sniegto informāciju Simet, tāpat kā citi starpreģionālu līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu sniedzēji, darbojās, pamatojoties uz pagaidu licencēm (koncesijām), kuras tika atjaunotas katru gadu pēc uzņēmuma pieprasījuma. Šīs koncesijas deva uzņēmumam ekskluzīvas tiesības sniegt attiecīgos pakalpojumus. Gada koncesijas specifikācijās norādīts, ka pakalpojuma sniegšana nedod uzņēmumam tiesības uz jebkādu subsīdiju vai jebkādu kompensāciju un ka pakalpojums tiek sniegts, tikai pašam uzņēmumam uzņemoties risku. Arī uzņēmuma ierosinātā braukšanas maksa tika atspoguļota ministrijas apstiprinātajās gada koncesijas specifikācijās.
(7)
Laika gaitā uzņēmums iesniedza vairākus pieprasījumus mainīt sniegto pakalpojumu piegādes kārtību, kurus parasti apstiprināja saskaņā ar procedūru, kas paredzēta prezidenta Dekrētā Nr. 369/94 (5). Prezidenta Dekrēta Nr. 369/1994 4. un 5. pantā paredzēta sīki izstrādāta procedūra attiecībā uz to pieteikumu novērtējumu un salīdzinošo analīzi, kas saistīti ar visu jauno pakalpojumu ieviešanu, pamatojoties uz koncesiju.
2.2. VALSTS PADOMES SPRIEDUMI PIRMS LĒMUMA PAR PROCEDŪRAS SĀKŠANU
(8)
Atbildot uz ministrijas atteikumu piešķirt sabiedrisko pakalpojumu kompensāciju par laikposmu, kas sākās 1987. gadā, Simet iesniedza prasību Itālijas administratīvajās tiesās, kurās pieprasīja kompensāciju par sabiedrisko pakalpojumu saistību izpildi.
(9)
Apelācijas instancē 2010. gada 9. marta spriedumā Nr. 1405/2010 (“spriedums Nr. 1405/2010”) Valsts padome atzina Simet tiesības saņemt kompensāciju par līnijsatiksmes (galvenokārt starpreģionāliem) autobusu transporta pakalpojumiem, kas paredzēti saskaņā ar Itālijas valsts piešķirtajām koncesijām. Tika paredzēts, ka precīza kompensācijas summa jānosaka, pamatojoties uz ticamiem uzņēmuma uzskaites datiem.
(10)
Kā sīkāk skaidrots lēmumā par procedūras sākšanu, spriedumā Nr. 1405/2010 nav precīzi noteikts, saskaņā ar kuru tiesību aktu vai kādā veidā tika uzliktas sabiedrisko pakalpojumu saistības. Tā kā administrācija nebija izpildījusi spriedumu Nr. 1405/2010, Valsts padomes 2011. gada 18. janvārī izdotajā Rīkojumā Nr. 2072 attiecībā uz šo jautājumu tika skaidrāk noteikts, ka “ministrija ir atkārtoti liegusi uzņēmumam iespēju mainīt maršrutus, grafikus un pieturvietas un noteikusi saglabāt braukšanas maksu Ferrovie dello Stato (Itālijas valsts dzelzceļš) līmenī vai zemākā līmenī; uzņēmums uzskata, ka šie elementi norāda, ka tiek sniegts sabiedrisks pakalpojums”.
(11)
Lai gan spriedumā Nr. 1405/2010 ir minēta jaunā Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1370/2007 (6), ar ko reglamentē sabiedrisko pakalpojumu kompensāciju, ciktāl tajā “paredzēti kompensācijas kritēriji, kas līdzinās iepriekšējos Kopienas noteikumos paredzētajiem noteikumiem”, Valsts padome noteica atbildīgajām iestādēm samaksāt kompensāciju Simet, pamatojoties uz Padomes Regulas (EEK) Nr. 1191/69 (7) 6., 10. un 11. pantu.
(12)
Itālijas iestādes ir nolēmušas sagaidīt Komisijas novērtējumu par paziņoto pasākumu, pirms tās izpilda Valsts padomes nolēmumus (spriedumu Nr. 1405/2010 un Rīkojumu Nr. 2072/2010) un samaksā kompensāciju Simet.
2.3. SĀKOTNĒJI PAZIŅOTĀ KOMPENSĀCIJAS SUMMA PAR IESPĒJAMO SABIEDRISKO PAKALPOJUMU
(13)
Attiecībā uz kompensācijas summu, kas jāmaksā Simet par sniegtajiem pakalpojumiem, Itālijas iestādes iesniedza ziņojumu Komisijai, kuru pasūtīja Simet un sagatavoja ārējs konsultants (“sākotnējais ziņojums”), neapstiprinot tajā ietvertās aplēses. Sākotnējā ziņojumā tika aplēsts, ka maksājamā kompensācija ir aptuveni EUR 59,4 miljoni (8).
(14)
Lai gan prasības par kompensāciju tika pārskatītas pēc lēmuma par procedūras sākšanu, Valsts padome lūdza veikt atbilstošā kompensācijas līmeņa neatkarīgu vērtējumu. Šā vērtējuma iznākums ir aplūkots 2.6. un 2.7. iedaļā.
2.4. ILGUMS
(15)
Lai gan Simet pieprasa kompensāciju par pakalpojumiem, kas sniegti līdz 2013. gada beigām (9), Itālijas iestādes uzskata, ka attiecīgais šajā paziņojumā ietvertais periods ir tikai laikposms no 1987. gada līdz 2003. gadam, jo spriedums Nr. 1405/2010 attiecas tikai uz apelāciju, kas ietver šo periodu. Proti, 3.1. punkts spriedumā Nr. 1405/2010 skaidri attiecas uz kompensāciju par laikposmu no 1987. gada līdz 2003. gadam.
2.5. NORISES VALSTS TIESAS TIESVEDĪBĀ PĒC LĒMUMA PAR PROCEDŪRAS SĀKŠANU
(16)
Pēc Itālijas iestāžu atteikuma izpildīt spriedumu Nr. 1405/2010 un Rīkojumu Nr. 2072/2011 Valsts padome izdeva jaunu Rīkojumu Nr. 270/2012, ar kuru iecēla neatkarīgu ekspertu grupu, lai lemtu par to, kā izpildīt spriedumu Nr. 1405/2010.
(17)
Grupa sastāvēja no priekšsēdētāja un diviem locekļiem, un tās uzdevums bija aprēķināt kompensācijas summu, kas saskaņā ar spriedumu Nr. 1405/2010 jāsamaksā Simet. Vienlaikus tiesvedībā iesaistītās personas iecēla savus ekspertus, kuri sniedza piezīmes par ekspertu grupas provizoriskajiem konstatējumiem. Tā rezultātā turpmāko mēnešu laikā notika apmaiņa ar ziņojumiem un atbildēm.
(18)
Ekspertu grupa pabeidza darbu 2012. gada augustā. Grupa nenonāca pie vienprātīga secinājuma. Tā vietā Valsts padomei tika iesniegti divi atsevišķi ziņojumi:
-
2012. gada 29. augustā tika iesniegts Valsts padomes ieceltās grupas priekšsēdētāja parakstītais mazākuma ziņojums, kurā secināts, ka nebija pieejams pietiekams datu daudzums, lai noteiktu Simet maksājamo kompensācijas summu, un tāpēc kompensāciju nav iespējams piešķirt,
-
2012. gada 20. augustā tika iesniegts Valsts padomes ieceltās trīs ekspertu grupas divu ekspertu parakstītais vairākuma ziņojums, kurā secināts, ka Simet maksājamā kompensācijas summa ir EUR 22 049 796.
(19)
Tā kā Komisijā joprojām notiek valsts atbalsta procedūra, Valsts padome vēl nav pieņēmusi galīgo lēmumu par Simet maksājamo kompensācijas summu.
2.6. MAZĀKUMA ZIŅOJUMS
(20)
Mazākuma ziņojumā īpaši uzsvērti šādi punkti:
-
ticamu datu trūkums par kompensācijas aprēķinu (kas paredzēts saskaņā ar Rīkojumu Nr. 2072/2011 un spriedumu Nr. 1405/2010),
-
saskaņā ar Regulu (EEK) Nr. 1191/69 paredzētās atsevišķas uzskaites trūkums, kura ir kompensācijas piešķiršanas priekšnosacījums (lai novērstu pārmērīgas kompensācijas izmaksu),
-
neiespējamība aizstāt atsevišķas uzskaites sistēmas ar citām tādām uzskaites sistēmām, par kurām vēl nav pierādīts, ka tās ļauj pareizi noteikt visus izmaksu un ienākumu elementus,
-
attiecībā uz gadiem, par kuriem ir pieejami izmaksu uzskaites dati (tikai diviem - 2002. un 2003. gadu): finanšu pārskatiem pievienotajos dokumentos (piezīmēs par finanšu pārskatiem un ziņojumā par darbību) nav atsauces uz šādiem datiem. Šķiet, tas norāda, ka uzņēmuma vadības struktūras neizmantoja izmaksu uzskaiti, lai uzraudzītu uzņēmuma darbību,
-
iepriekšnoteiktu kompensācijas aprēķina rādītāju trūkums,
-
uzņēmuma nespēja noteikt precīzas, konkrētas un nepārprotamas sabiedrisko pakalpojumu saistības (atsaucoties uz Savienības tiesību aktos noteiktajiem veidiem) attiecībā uz atsevišķiem maršrutiem,
-
nespēja noteikt “ekonomisko neizdevīgumu”, kas rodas šādu saistību izpildes rezultātā,
-
pierādījumu trūkums par Simet radītajiem zaudējumiem, uz kuru attiecās tādu pierādījumu sniegšanas slogs tiesvedībā, kā rezultātā tika taisīts spriedums Nr. 1405/2010.
(21)
Ņemot vērā šos trūkumus, mazākuma ziņojumā secināts, ka nav ticamu datu, lai aprēķinātu spriedumā Nr. 1405/2010 noteikto kompensāciju, un tādēļ kompensācijas summu nevar noteikt.
2.7. VAIRĀKUMA ZIŅOJUMS
(22)
Vairākuma ziņojumā izmantota turpmāk izklāstītā metodoloģija, lai aprēķinātu Simet maksājamo kompensāciju.
2.7.1. Kompensācijas elements, kura pamatā ir starpība starp darbības izmaksām un ienākumiem
2.7.1.1. Ienākumu noteikšanas metode
(23)
Attiecībā uz laikposmu no 1987. gada līdz 1992. gadam un no 2002. gada līdz 2003. gadam eksperti ekstrapolēja ienākumus, kas saņemti par līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu sniegšanu, tieši no finanšu konta pārskatiem. Attiecībā uz laikposmu no 1993. gada līdz 2001. gadam eksperti izmantoja Simet ienākumu dokumentāciju, jo finanšu konta pārskatos par šo laikposmu nav norādīti ienākumi, kas gūti par šo pakalpojumu sniegšanu (10). Pamatojoties uz šiem aprēķiniem, tika konstatēts, ka laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam kopējie ienākumi bija EUR 57 213 440.
2.7.1.2. Autobusu transporta pakalpojumu izmaksu noteikšanas metode
(24)
Tā kā par laikposmu no 1987. gada līdz 1992. gadam nebija pieejama izmaksu uzskaite, eksperti sadalīja starpreģionālo līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu izmaksas, pamatojoties uz procentuālo attiecību no ienākumiem, kuri saņemti par šiem pakalpojumiem tajā pašā periodā. Eksperti ņēma izmaksu kopējo summu no katra gada finanšu pārskata. Tad, lai iegūtu darbības izmaksas, eksperti atņēma no kopējām izmaksām visas ar darbību nesaistītās izmaksas: maksājamos procentus, finanšu maksājumus, zaudējumus no aktīvu samazināšanas, dažādus zaudējumus un izmaksas, tiešos nodokļus un galīgos krājumus. Visbeidzot, ar starpreģionālo līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumiem saistītas darbības izmaksas tika noteiktas, pamatojoties uz procentuālo attiecību no ienākumiem, kuri saņemti par tādiem pašiem līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumiem.
(25)
Laikposmā no 1993. gada līdz 2001. gadam Simet mainīja datu izklāstu gada finanšu pārskatos (11). Tāpēc attiecībā uz šiem gadiem eksperti atņēma no uzņēmuma gada finanšu pārskatiem kopējo darbības izmaksu vērtību, kas ir šādu ražošanas izmaksu posteņu algebriska summa: palīgmateriāli un patērējamie materiāli, ārpakalpojumi, trešo personu īpašuma izmantošana, personāla izmaksas, amortizācija un nolietojums, izejmateriālu krājumu pārmaiņas, palīgmateriāli un patērējamie materiāli un dažādi darbības izdevumi. Ar līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumiem saistītās darbības izmaksas tika noteiktas, pamatojoties uz procentuālo attiecību no ienākumiem, kuri saņemti par tādiem pašiem līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumiem (tāpat kā to darīja attiecībā uz laikposmu no 1987. gada līdz 1992. gadam). Attiecībā uz 2000. un 2001. gadu pat tad, ja tika veikta dažu izmaksu uzskaite, attiecīgie dokumenti nebija izsmeļoši, un tāpēc tika nolemts izmantot to pašu metodi, kuru izmantoja attiecībā uz iepriekšējiem gadiem, lai noteiktu ar līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu sniegšanu saistītās izmaksas.
(26)
Attiecībā uz 2002. un 2003. gadu izmaksu uzskaites dati bija pieejami. Tāpēc eksperti sadalīja izmaksas šādās kategorijās: i) izmaksas, kas saistītas ar nobraukto attālumu; ii) izmaksas, kas tieši attiecināmas uz līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumiem, un iii) attiecināmās izmaksas, kuru pamatā ir apgrozījums.
-
Pirmā izmaksu kategorija ietver izmaksas, kas saistītas ar degvielu, motoreļļu, riepām, rezerves daļām, ārpakalpojumiem, transportlīdzekļa mazgāšanu, autoceļu nodevām, obligāto transportlīdzekļa apkopi, nomu un aktīvu nolietojumu. Katru no šiem izmaksu posteņiem dalīja ar kopējo nobraukto kilometru skaitu, un tad katra kilometra izmaksas tika reizinātas tikai ar līnijsatiksmes autobusu nobraukto kilometru skaitu.
-
Otrā izmaksu kategorija ietver izmaksu posteņus, kas, pamatojoties uz izmaksu uzskaiti, ir tieši attiecināmi uz starpreģionālajiem līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumiem. Tie ir šādi: tieša nodarbinātība, atkritumu izvešana, maksājamās komisijas, dažādi maksājumi, maksa par transportlīdzekļa novietošanu, trešās personas transportlīdzekļu īre, lai sniegtu līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumus, iepirkumi pakalpojumu sniegšanai autobusā un ceļojošo darbinieku izdevumu atmaksa.
-
Trešā izmaksu kategorija ietver “netiešas izmaksas”, un to veido netiešas darbaspēka izmaksas, pieskaitāmās izmaksas, autobusu apdrošināšana, transportlīdzekļa īpašuma nodoklis un telpu īre. Šīs izmaksas tika sadalītas, pamatojoties uz procentuālo attiecību no ienākumiem, kuri saņemti par tādiem pašiem līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumiem.
(27)
Pēc tam, kad tika saskaitīti tādā veidā aprēķinātie skaitļi par katru no iepriekš minētajiem periodiem, konstatēja, ka kopējās izmaksas, kas saistītas ar līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu sniegšanu laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam, bija EUR 59 510 413.
(28)
Tāpēc pēc šo izmaksu atņemšanas no ienākumiem, kas saņemti par līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumiem, vairākuma ziņojumā iegūts darbības zaudējums EUR 2 296 973 apmērā laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam.
2.7.2. Kompensācijas elements, kurš saistīts ar vajadzību nodrošināt atlīdzību par izmantoto kapitālu
(29)
Attiecībā uz katru pārskata gadu eksperti noteica izmantoto kapitālu, ko veidoja šāda summa:
-
pašu kapitāls (E), kura vērtība tika iegūta no gada finanšu pārskatiem, ņemot vērā akcionāru pašu kapitālu, un
-
aizdevu kapitāls (D). Eksperti aprēķināja aizdevu kapitālu tikai kā finanšu parādu, t. i., bankai un citiem aizdevējiem maksājamās summas.
(30)
Vidējo svērto kapitāla izmaksu (WACC) formula tika ņemta kā pamats, lai aprēķinātu atlīdzības likmi par izmantoto kapitālu.
kur:
Re
=
peļņas norma no pašu kapitāla;
Rd
=
aizdevu kapitāla izmaksas; E = uzņēmuma pašu kapitāls;
D
=
uzņēmuma parāds; ;
E/V
=
procentuālā attiecība no finansējuma, kas ir pašu kapitāls;
D/V
=
procentuālā attiecība no finansējuma, kas ir parāds;
Tc
=
uzņēmuma ienākumu nodoklis
(31)
Peļņas norma no pašu kapitāla tika aprēķināta, izmantojot kapitāla aktīvu cenu noteikšanas modeli. Ar šo modeli apraksta attiecības starp risku un gaidāmo peļņu:
Where:
rf
=
Risk free rate
βa
=
Bata of the security
=
Expected market return
(32)
Desmit gadu valdības obligāciju procentu likme, kas iegūta no valsts statistikas, tika izmantota kā bezriska likmes standarts (rf).
(33)
Attiecībā uz gadiem, par kuriem bija jānovērtē kompensācijas summa, eksperti secināja, ka vidēji ieguldītāji prasīja riska prēmiju 5,8 % apmērā (rm - rf) par ieguldījumiem obligācijās, nevis bezriska vērtspapīros Itālijas tirgū (12).
(34)
Akciju betas vērtība (13) Simet kapitālā tika aprēķināta, ņemot nesvērto betas vērtību (14) 0,39 attiecībā uz autobusu transporta pakalpojumiem un transporta nozari (15). Pēc tam betas vērtība tika koriģēta attiecībā uz finanšu struktūru, par kuru uzņēmums sniedza ziņojumu katru gadu:
(35)
Laikposmā no 1987. gada līdz 1994. gadam Itālijas uzņēmumu ienākuma nodoklis bija 36 %, laikposmā no 1995. gada līdz 2000. gadam tas bija 37 %, un laikposmā no 2001. gada līdz 2002. gadam tas bija 36 %.
(36)
Saskaņā ar ekspertu sniegto informāciju atlīdzība par izmantoto kapitālu ir kompensācija, kuru Simet jāsaņem pēc nodokļa nomaksas. Tā kā kompensācija tiks aplikta ar nodokli, tā ir jākoriģē šādi:
(37)
Pamatojoties uz šīm formulām, eksperti aprēķināja, ka atlīdzība, kas jāmaksā Simet par izmantoto kapitālu, ir EUR 5 948 150.
(38)
Tāpēc ekspertu aprēķinātā kopīgā kompensācijas summa pirms nokavējuma procentu likmes piemērošanas ir EUR 8 245 124 (kompensācija, kas saistīta ar darbības zaudējumiem un atlīdzību par izmantoto kapitālu).
2.7.3. Nokavējuma procentu likmes aprēķināšana
(39)
Ņemot vērā to, ka iepriekš aprēķinātās kompensācijas summas netika samaksātas tajos gados, par kuriem tās bija jāmaksā, eksperti palielināja minētās summas šādi:
-
sākotnēji aprēķinātās summas tika pārskatītas, pamatojoties uz ISTAT patēriņa cenu inflācijas indeksiem līdz 2012. gada jūlijam,
-
tad tādā veidā iegūtajām summām tika piemērota likumā noteiktā procentu likme.
(40)
Tādējādi ekspertu grupa ieguva kopējo kompensācijas summu EUR 22 049 796 apmērā.
2.7.4. Citi vairākuma ziņojumā ietvertie apsvērumi
(41)
Vairākuma ziņojumā pausts viedoklis, ka Valsts padome, piešķirot kompensāciju, nav tieši piemērojusi Regulu (EEK) Nr. 1191/69, t. i., tieši - lai gan ar atpakaļejošu datumu - piešķīrusi kompensāciju saskaņā ar šo regulu. Tajā apgalvots, ka Valsts padome ierosināja piemērot minētajā regulā paredzētos kritērijus attiecībā uz kompensācijas piešķiršanas parastām metodēm, lai apstiprinātu zaudējumus, kas Simet radās nelikumīgas sabiedrisko pakalpojumu saistību pagarināšanas rezultātā laika gaitā.
(42)
Turklāt vairākuma ziņojumā norādīts, ka tajos gadījumos, kad Komisija uzskatīja, ka sabiedrisko pakalpojumu kompensācijas novērtēšanas nolūkā nav piemērojama Regula (EEK) Nr. 1191/69, tā bieži apstiprināja šādu kompensāciju, izmantojot pēc analoģijas Kopienas nostādnes par valsts atbalstu sabiedrisko pakalpojumu saistību veidā. Saskaņā ar Komisijas galveno kritēriju kompensācija nedrīkstēja pārsniegt summu, kas vajadzīga to izmaksu segšanai, kuras radās, pildot šīs saistības. Attiecībā uz pārmērīgas kompensācijas izmaksas risku šajā gadījumā vairākuma ziņojumā pausts viedoklis, ka, tā kā saistību izpilde attiecas uz to izmaksu ex post aprēķinu, kuras uzņēmumam faktiski radās pagātnē, sniedzot prasītos līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumus, to aprēķinā nav neskaidrību, kuras parasti rodas visos prognozes veida novērtējumos, kad kompensācija tiek noteikta ex ante. Tāpēc pārmērīgas kompensācijas izmaksas jautājums nerodas.
(43)
Vairākuma ziņojumā tiek aplūkots jautājums par uzskaites nodalīšanas trūkumu. Ziņojumā pausts viedoklis, ka uzskaites nodalīšana tiek piemērota tiem uzņēmumiem, kuri saņem kompensāciju par sabiedrisku pakalpojumu sniegšanu, lai novērstu šāda finansējuma nepareizu lietošanu citām uzņēmuma darbībām. Tomēr, tā kā šajā gadījumā līdz šim valsts līdzekļi Simet nav nodoti kā kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu, uzskaites nodalīšanas prasība nebūtu jāuzskata par iemeslu atteikties no Valsts padomes piešķirtās kompensācijas maksāšanas.
(44)
Vairākuma ziņojumā norādīts, ka 2002. un 2003. gadā, par kuriem izmaksu uzskaite bija pieejama, faktiskie darbības zaudējumi bija lielā mērā tādi paši kā zaudējumi, kurus ieguva, izmantojot metodoloģiju attiecībā uz iepriekšējiem gadiem, saskaņā ar kuru eksperti sadalīja starpreģionālo līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu izmaksas, pamatojoties uz procentuālo attiecību no ienākumiem, kuri saņemti par tiem pašiem pakalpojumiem (skaitļi atšķīrās tikai par 2,6 %). Tāpēc eksperti uzskata, ka izmaksu uzskaites nepieejamība par iepriekšējo periodu nevarētu būt praktiski nozīmīga attiecībā uz kompensācijas piešķiršanu.
3. PROCEDŪRAS SĀKŠANAS PAMATOJUMS
(45)
Kā skaidrots lēmumā par procedūras sākšanu, Komisija vairākkārt apšaubīja paziņotā pasākuma saderību ar iekšējo tirgu.
(46)
Pirmkārt, Komisija šaubījās par paziņotā pasākuma klasifikāciju, jo tas bija klasificēts kā pasākums, kas nav atbalsts. Proti, Komisija šaubījās, vai ir izpildīti četri nosacījumi, kas paredzēti Eiropas Tiesas spriedumā Altmark lietā (16).
(47)
Otrkārt, Komisija interesējās par piemērojamo tiesisko regulējumu. Tā kā Valsts padomes noteiktā, bet vēl nesamaksātā kompensācija attiecās uz sabiedrisko pakalpojumu saistībām, kuras iespējami tika uzliktas Simet laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam, radās jautājums, vai šajā gadījumā bija piemērojama Regula (EEK) Nr. 1191/69 vai Regula (EK) Nr. 1370/2007.
(48)
Komisija uzskatīja, ka šajā gadījumā būtu jāpiemēro Regula (EEK) Nr. 1191/69, ja varētu pierādīt, ka faktiski Itālijas iestādes vienpusēji uzlika Simet sabiedrisko pakalpojumu saistības un ka ierosinātā kompensācija atbilda visām minētās regulas prasībām. Tas ir tāpēc, ka saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 17. panta 2. punktu kompensācija par uzņēmumam vienpusēji uzliktām sabiedrisko pakalpojumu saistībām, kuru maksā saskaņā ar šo regulu, tiek atbrīvota no iepriekšējas paziņošanas Komisijai. Tomēr, ja tiktu pierādīts, ka nav izpildīts ne viens, ne otrs no šiem diviem nosacījumiem, paziņotā pasākuma saderība būtu jānovērtē atbilstīgi Regulai (EK) Nr. 1370/2007.
(49)
Treškārt, pieņemot, ka faktiski Valsts padomes noteiktā kompensācija bija vienpusējas sabiedrisko pakalpojumu saistību uzlikšanas rezultāts, Komisija tomēr šaubījās, pamatojoties uz tai pieejamo informāciju, ka kompensācija atbilda Regulā (EEK) Nr. 1191/69 minētajām prasībām. Komisija arī apšaubīja to, vai bija atbilstīgi izmantot Regulā (EEK) Nr. 1191/69 minēto parastas kompensācijas procedūru, ko piemēroja vienpusēji uzliktām sabiedrisko pakalpojumu saistībām laikposmā pēc 1992. gada, jo, sākot no 1992. gada jūlija, starpreģionālie autobusa transporta pakalpojumi vairs nebija to sabiedrisko pakalpojumu saistību vidū, kuras varēja tikt vienpusēji uzliktas uzņēmumam (17).
(50)
Ceturtkārt, Komisija šaubījās, vai tiktu izpildīti regulas nosacījumi šajā gadījumā, ja turpmāka izmeklēšana apstiprinātu, ka nav izpildīts vismaz viens nosacījums attiecībā uz atbrīvojumu no paziņošanas saskaņā ar Regulu (EEK) Nr. 1191/69, un būtu bijis jāveic novērtējums saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1370/2007.
(51)
Jebkurā gadījumā neatkarīgi no piemērotā tiesiska regulējuma Komisija šaubījās, vai Valsts padomes noteiktā kompensācija izslēdza iespēju izmaksāt pārmērīgu kompensāciju. Komisija norādīja, ka Simet vismaz līdz 2000. gadam nenodrošināja pienācīgu uzskaites nodalīšanu (18), un apšaubīja iespēju precīzi noteikt ex post ar līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu sniegšanu saistītās izmaksas. Tā arī apšaubīja kompensācijas aprēķinā izmantotās peļņas normas no pašu kapitāla atbilstību.
4. ITĀLIJAS PIEZĪMES
(52)
Itālijas iestādes savos iesniegumos pauda uzskatu, ka paziņotais pasākums veido valsts atbalstu Līguma 107. panta 1. punkta izpratnē, jo īpaši tāpēc, ka tas neatbilst nosacījumiem, kas paredzēti Eiropas Tiesas spriedumā Altmark lietā. Itālijas iestādes arī uzskatīja, ka Valsts padomes piešķirtā kompensācija neatbilda ne Regulai (EEK) Nr. 1191/69, ne Regulai (EK) Nr. 1370/2007.
(53)
Itālijas iestādes uzsvēra, ka starpreģionālas autobusu transporta pakalpojumu saistības pārskata periodā nebija uzliktas ne vienpusēji, ne noslēdzot līgumu. Tiesību instrumenti, ar ko reglamentē attiecības starp valsts iestādi un privātuzņēmumiem, kuri sniedz pasažieru transporta pakalpojumus, bija vienpusējas koncesijas, uz kurām pamatojoties valsts iestāde nodeva privātai struktūrai savas tiesības, kas sākotnēji saskaņā ar Likumu Nr. 1822/39 bija piešķirtas valstij, sniegt transporta pakalpojumus visiem klientiem bez izņēmuma.
(54)
Itālijas iestādes atgādināja, ka pēc uzņēmuma pieprasījuma ministrijas izdotajās koncesijas specifikācijās skaidri norādīts, ka pakalpojums tiek sniegts, pašam uzņēmumam pilnīgi uzņemoties risku, izņemot attiecībā uz pārskata periodā garantētajām ekskluzīvajām tiesībām. Pakalpojuma sniegšana nedeva tiesības saņemt jebkādu subsīdiju vai kompensāciju. Tās bija pagaidu koncesijas, kuras tika atjaunotas katru gadu pēc uzņēmuma pieprasījuma. Licencēs gadu no gada tika ieviestas dažādas izmaiņas attiecībā uz maršrutiem, pieturvietām, izbraukšanas reižu skaitu u. c., ņemot vērā uzņēmumu konkrētos pieprasījumus.
(55)
Attiecībā uz braukšanas maksas ierobežojumu, kas aprakstīts lēmumā par procedūras sākšanu un darbojās līdz 2001. gadam, Itālijas iestādes norādīja, ka šis ierobežojums tika piemērots visā Itālijā, ne tikai vienā konkrētā ģeogrāfiskajā reģionā. Tās arī norādīja, ka tas bija cenu noteikšanas politikas pasākums saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 2. panta 5. punktu, bet neveidoja saistības ievērot likmes, uz kurām attiecas obligāta kompensācija šīs regulas izpratnē.
(56)
Turklāt saskaņā ar Itālijas iestāžu sniegto informāciju, sākot no 1992. gada jūlija (19), vienpusēja sabiedrisku pakalpojumu uzlikšana attiecībā uz starpreģionāliem autobusu transporta pakalpojumiem nebija atļauta saskaņā ar Regulu (EEK) Nr. 1191/69. Minētās regulas 1. panta 5. punktā ir atļauta tikai pilsētas, piepilsētas un reģionālo pakalpojumu vienpusēja uzlikšana.
(57)
Jebkurā gadījumā Itālijas iestādes norādīja, ka Simet nekad nav iesniedzis pieteikumu par sabiedrisko pakalpojumu saistību pārtraukšanu, kā noteikts Regulas (EEK) Nr. 1191/69 4. pantā, ko tās uzskata par priekšnoteikumu, lai apgalvotu, ka attiecīgās saistības pastāvēja. Simet 1999. gadā ministrijai adresētais pieprasījums (20) bija vispārējs kompensācijas pieprasījums attiecībā uz sabiedrisko pakalpojumu saistībām, kuras iespējami uzliktas saskaņā ar 1987. gadā un pēc tam izdotām koncesijām. Itālijas iestādes norādīja, ka šajā pieprasījumā nebija noteikts, kuras sabiedrisko pakalpojumu saistības jāpārtrauc, lai nodrošinātu atbilstošu starpreģionālu līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu rentabilitāti.
(58)
Tāpēc Itālijas iestādes secināja, ka Simet nebija pierādījis, ka tas uzņēmās atbildību par sabiedrisko pakalpojumu saistībām (kā noteikts Regulas (EEK) Nr. 1191/69 2. panta 2. punktā), un nebija konkrēti un precīzi pierādījis, uz kuru saistību izpildīšanu vai veikšanu un uz kādām braukšanas maksas saistībām tas attiecās. Saskaņā ar Itālijas sniegto informāciju Simet bija tikai pierādījis, ka tas veica dažādus vispārējus transporta pakalpojumus, pamatojoties uz atbildīgo iestāžu piešķirtajām valsts koncesijām, kas izdotas pēc uzņēmuma pieprasījuma. Vispārēju transporta pakalpojumu uzticēšana Simet pati par sevi neliecināja, ka Simet uzņēmās jebkādas sabiedrisko pakalpojumu saistības Regulas (EEK) Nr. 1191/69 izpratnē.
(59)
Itālijas iestādes norādīja, ka par lielāko pārskata perioda daļu (1987.-2001. gadu) Simet neīstenoja pienācīgu uzskaites nodalīšanu, kā paredzēts Regulas (EEK) Nr. 1191/69 1. panta 5. punktā (21). Tāpēc nebija iespējams aprēķināt papildu neto izmaksas, kas radās sabiedrisko pakalpojumu saistību izpildes rezultātā, un tas nozīmē, ka netika izpildīti Regulas (EEK) Nr. 1191/69 10. pantā paredzētie nosacījumi.
(60)
Visbeidzot, Itālijas iestādes norādīja, ka ministrija iepriekš nenoteica kompensācijas summas, kā paredzēts Regulas (EEK) Nr. 1191/69 13. pantā, jo tā neuzlika Simet nekādas sabiedrisko pakalpojumu saistības. Šajā gadījumā kompensācija, kas pienākas Simet, bija aprēķināta, pamatojoties tikai uz ex post novērtējumu.
(61)
Itālijas iestādes uzskatīja, ka saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1370/2007 veiktais novērtējums lielā mērā izvirzīja tos pašus jautājumus, kā saskaņā ar Regulu (EEK) Nr. 1191/69 veiktais novērtējums (tostarp skaidri noteiktu sabiedrisko pakalpojumu saistību trūkums, iepriekš nolemtu objektīvu kompensācijas rādītāju trūkums, uzskaites nodalīšanas trūkums u. c.). Attiecībā uz jēdzienu “pamatota peļņa”, kā noteikts Regulas (EK) Nr. 1370/2007 pielikumā, Itālijas iestādes uzskatīja Simet sākotnējā ziņojumā ierosināto peļņas normu par mākslīgi palielinātu situācijā, kurā kompensācija tika noteikta ex post un neparedzētu izmaksu/zaudējumu risks bija ierobežots.
(62)
Itālijas iestādes pilnīgi apstiprināja mazākuma ziņojuma konstatējumus, kuros secināts, ka kompensācijas summu nevarēja aprēķināt. Vienlaikus tās uzskatīja, ka vairākuma ziņojumā bija vairākas metodoloģiskas kļūdas. Piemēram, Itālijas iestādes apšaubīja tās uz pieņēmumiem pamatotās metodes atbilstību, kuru izmantoja ziņojumā, lai noteiktu iespējamo sabiedrisko pakalpojumu saistību neto darbības izmaksas. Tās arī apstrīdēja faktu, ka šajā ziņojumā:
-
netiek ierobežota tā izmantotā kapitāla summa, kuru attiecina uz sabiedrisko pakalpojumu saistībām, bet iekļauj kompensācijas aprēķinā visu izmantoto kapitālu; tas ir, no minētā aprēķina netiek izslēgts kapitāls, ko izmanto citiem uzņēmuma komercdarbības veidiem, piemēram, ceļojumu aģentūrām, starptautiskiem pakalpojumiem, autobusu ar vadītāju nomas pakalpojumiem;
-
tiek ietverta riska prēmija, kas pārsniedz 100 bāzes punktus, nosakot peļņas normu no pašu kapitāla; tas nešķiet piemērots veids, ja kompensācija tiek aprēķināta ex post, un
-
netiek pareizi aprēķināta procentu likme, kas saistīta ar faktu, ka kompensācijas summas nesamaksāja tajos gados, par kuriem tās tika noteiktas. Valsts padomes ieceltie eksperti piemēroja juridiski pamatotu procentu likmi summām, kuras tika pilnīgi pārvērtētas 2012. gadā, un nevis sākotnējām summām, kā tas būtu bijis vēlams.
5. TREŠO PERSONU PIEZĪMES
(63)
Vienīgā trešā persona, kas iesniedza apsvērumus, atbildot uz lēmumu par procedūras sākšanu, bija Simet, paziņotā pasākuma potenciālais saņēmējs. Simet iesniegumos nepiekrita Komisijas lēmumā par procedūras sākšanu paustajai provizoriskajai nostājai.
(64)
Lai pamatotu savu apgalvojumu, ka saistības tam tika uzliktas, Simet iesniedza piešķirtās koncesijas attiecībā uz tiesvedībā ietvertajiem maršrutiem. Saskaņā ar Simet sniegto informāciju šajās koncesijās noteiktās prasības ietvēra inter alia braukšanas maksu, maršruta stabilitāti, pieturvietas, pakalpojuma sniegšanas biežumu un grafiku. Tajās arī bija ietverti nosacījumi, ar ko reglamentēja pasažieru bagāžas pārvadāšanu un parastu vēstuļu bezmaksas pārvadāšanu pasta pakalpojumu nodrošināšanai, kā arī citu pasta sūtījumu pārvadāšanu par maksu, kura paredzēta noteikumos, ar ko reglamentē šādu pārvadāšanu. Šajās koncesijās tika paredzēts, ka uzņēmums ziņo par visiem pārtraukumiem, negadījumiem un pārmaiņām pakalpojumu sniegšanā, un tika ietvertas saistības izdot biļetes par pasažieru, bagāžas un lauksaimniecisku sūtījumu pārvadāšanu un vest attiecīgu uzskaiti par pieciem gadiem. Simet bija jāsaņem arī iepriekšēja atļauja no ministrijas provinču mehānisko transportlīdzekļu nodaļām par koncesijās ietverto pakalpojumu sniegšanai izmantoto autobusu veidu un raksturlielumiem, kā arī attiecībā uz citu pakalpojumu sniegšanu.
(65)
Simet iesniedza arī, kā tas apgalvoja, ministrijas pilnīgus vai daļējus atteikumus atļaut mainīt sniedzamo pakalpojumu aprakstu. Attiecībā uz pārskata periodu Simet iesniedza (daļējus) atteikumus attiecībā uz (22):
-
pieteikumiem uzturēt jaunas pieturvietas papildus līnijsatiksmes pakalpojumos ietvertajām pieturvietām Rosano-Neapoles līnijā (1992), Kariati-Milānas līnijā (1995), Kozencas-Florences līnijā (1999), Kozencas-Florences un Kozencas-Pizas līnijā (2000) un Sandžovani-Milānas līnijā (2003),
-
pieteikumu atļaujas saņemšanai sniegt jaunus līnijsatiksmes pakalpojumus Kozencas-Neapoles līnijā (2000).
(66)
Simet uzskata, ka šie atteikumi pierāda, ka Itālijas iestādes bija tam vienpusēji uzlikušas sabiedrisko pakalpojumu saistības. Simet apgalvo, ka iestādes neļāva “optimizēt” transporta līnijas, proti, paplašināt un dažādot piedāvājumu. Faktiski transporta līnijas bija “iesaldētas” un tāpēc joprojām piesaistītas ministra lēmumiem, lai gan formāli tās klasificēja kā “komercdarbību”.
(67)
Simet nepiekrīt apgalvojumam lēmuma par procedūras sākšanu 16. apsvērumā, ka uzņēmuma ierosinātā braukšanas maksa tika atspoguļota gada koncesijas specifikācijās. Sākotnēji braukšanas maksai tālajos maršrutos bija jābūt tādai pašai kā ceļojot pa dzelzceļu otrajā klasē. To pamato ar ministra 1988. gada 19. decembra vēstuli (D.C. III Div 32 Nr. 3846), kurā norādīts, ka, “tā kā daudzi uzņēmumi ar koncesijām par sabiedriskajiem autobusu transporta pakalpojumiem ir iesnieguši lūgumrakstus attiecībā uz braukšanas maksas palielināšanu; tā kā pēdējā laikā nav pieņemtas vispārējas direktīvas par braukšanas maksu; nākamajās jaunajās direktīvās (…) [reģionālās pārvaldes] drīkst tieši atļaut koncesiju turētājiem palielināt braukšanas maksu pakalpojumiem, kurus tie sniedz, lai pielāgotu to valsts dzelzceļa uzņēmuma Ferrovie dello Stato (FS) cenu līmenim par ceļojumu pa dzelzceļu otrajā klasē, kam pieskaitīta piemaksa par ātrvilciena pakalpojumiem, ja pakalpojuma sniegšanai izmanto maģistrāles [kā šajā gadījumā]; … acīmredzot braukšanas maksa nebūtu jāpalielina gadījumos, ja iepriekš minētais braukšanas maksas līmenis jau ir ticis pielāgots”. Saskaņā ar Simet sniegto informāciju šie pasākumi pierāda, ka tas nedrīkstēja noteikt braukšanas maksu, kas pārsniedza braukšanas maksu par ceļojumu pa dzelzceļu otrajā klasē (t. i., pašu zemāko maksu, kuru ņēma Ferrovie dello Stato). Tāpēc uzņēmums nevarēja gūt lielākus ienākumus no savas darbības, jo valsts interesēs bija apmierināt būtiskas sabiedrības vajadzības un uzdevumus.
(68)
Ministrijas 1992. gada 3. jūlija apkārtrakstā Nr. A/7302 noteikts, ka minētajā gadā braukšanas maksa ir jāpalielina par 6,1 % tajās autobusa satiksmes līnijās, par kurām ir atbildīga valsts. Saskaņā ar Simet sniegto informāciju šis apkārtraksts, ar kuru ministrija atļāva palielināt braukšanas maksu tikai tiktāl, lai pielāgotu to ISTAT skaitļiem, pierāda, ka uzņēmums pēc savas iniciatīvas nevarēja ņemt tādu braukšanas maksu, kuru tas uzskatīja par atbilstošu. Simet norāda, ka ministrijas 2002. gada 5. aprīļa apkārtrakstā Nr. 3/02, kurā noteikts, kā braukšanas maksa jākonvertē no lirām uz euro, norādīts (2. punktā), ka attiecīgā braukšanas maksa ir “reglamentēta braukšanas maksa un cenas”.
(69)
Visbeidzot ministrijas izdotajās koncesijās norādīts, ka braukšanas maksa tiek “paredzēta” (stabilita), t. i., to nosaka ar administrācijas lēmumu. Tā kā runa ir par “koncesiju”, nevis vienkāršu “atļauju”, attiecīgajās specifikācijās skaidri norādīts, ka pakalpojumu sniegšanu “reglamentē paredzētie panti un tie panti, kuri var tikt paredzēti pēc tam” un ka “administrācija drīkst anulēt koncesiju jebkurā laikā, un uzņēmējs nedrīkst iesniegt par to sūdzību”. Katras koncesijas specifikāciju 6. punktā skaidri norādīts, ka grafikus un braukšanas maksu apstiprina ministrijas provinču mehānisko transportlīdzekļu nodaļas. Simet apgalvo, ka, tā kā fiksēta braukšanas maksa izslēdza iespēju piedāvāt elastīgus pakalpojumus lietotājiem, tam nebija iespējas reaģēt uz tirgus pieprasījumu vai uzņēmuma vajadzībām pēc saviem ieskatiem.
(70)
Simet, kura pienākums bija iekasēt uzlikto braukšanas maksu, apgalvo, ka tam bija liegta cenu politikas īstenošana, kuru normālos apstākļos būtu veicis uzņēmums modernā, brīvā un konkurētspējīgā tirgū. No vienas puses, Simet uzsver, ka ministrijas piemērotās braukšanas maksas līmenis bija tik zems (līdzvērtīgs Ferrovie dello Stato iekasētajai braukšanas maksai par ceļojumu pa dzelzceļu otrajā klasē), ka uzņēmums nevarēja segt autobusu transporta pakalpojumu sniegšanas izmaksas. No otras puses, šie pasākumi ir devuši iespēju valstij sniegt nepamatotu atbalstu savam dzelzceļa uzņēmumam Ferrovie dello Stato, jo tādiem starpreģionālo autobusu transporta pakalpojumu koncesijas turētājiem kā Simet tika liegta zemākas braukšanas maksas noteikšana par to, kuru iekasē minētais uzņēmums par otrās klases biļeti ar ātrvilciena piemaksu. Tā kā Simet un citiem uzņēmumiem, kas sniedza līdzīgus pakalpojumus, tika atteiktas subsīdijas, Ferrovie dello Stato saņēma papildu priekšrocības.
(71)
Ņemot vērā iepriekš minēto, Simet uzskata, ka ministrijas izdotās koncesijas un turpmākie lēmumi, ar kuriem noraidīja pieprasījumus par maršrutu maiņu, liecina, ka šīs koncesijas atbilst pakalpojumu līguma kritērijiem Regulas (EEK) Nr. 1191/69 14. panta izpratnē, jo tās uzliek saistības attiecībā uz maršrutiem, pieturvietām, braukšanas maksu, parastu vēstuļu bezmaksas pārvadāšanu pasta pakalpojumu nodrošināšanai un citu pasta sūtījumu pārvadāšanu par maksu, kas paredzēta noteikumos, ar kuriem reglamentē šādu pārvadāšanu.
(72)
Pat pieņemot, ka Regulā (EEK) Nr. 1191/69 nav paredzēts, ka starpreģionālo koncesiju turētājiem ir tiesības saņemt kompensāciju, kā apgalvo ministrija, Simet iebilst, ka tas nozīmētu, ka pakalpojums bija liberalizēts, un tādā gadījumā administrācija nevarēja uzlikt uzņēmumam nekādas saistības, jo īpaši attiecībā uz braukšanas maksu. Tāpēc Simet uzskata, ka ministrijas rīcība ir tiesību aktu pārkāpums un ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem (t. i., 35. pantu Likumdošanas dekrētā Nr. 80/1998, ko piemēroja Valsts padome) tam pienākas kompensācija par zaudējumiem.
(73)
Simet problēma nav tāda veida gadījums, ko reglamentē Regula (EEK) Nr. 1191/69, bet strīds par kompensāciju par zaudējumiem. Simet norāda, ka spriedumā Nr. 1405/2010 tika atzītas Simet tiesības uz kompensāciju par zaudējumiem saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 80/1998 35. pantu, lai kompensētu to ministrijas nelikumīgo lēmumu nodarīto kaitējumu, ar kuriem tā atteicās atcelt Simet uzliktās sabiedrisko pakalpojumu saistības. Tā kā šie lēmumi, ar kuriem tika pārkāptas Itālijas Konstitūcijas 41. pantā nostiprinātās brīvas uzņēmējdarbības tiesības, radīja materiālus zaudējumus uzņēmuma komercdarbībai, tie jāuzskata par nelikumīgiem, tādējādi dodot uzņēmumam tiesības saņemt radušos zaudējumu atmaksu. Valsts padome atzina, ka ministrija bija radījusi nepamatotu kaitējumu Simet, uzliekot tam sabiedrisko pakalpojumu saistības un tādējādi pārkāpjot tā tiesības brīvi un neatkarīgi sniegt transporta pakalpojumus.
(74)
Tomēr, ja tiek pieņemts, ka ar Regulu (EEK) Nr. 1191/69 un tās grozījumiem administrācijai tika atļauts uzlikt sabiedrisko pakalpojumu saistības, lai apmierinātu reģiona vajadzības, Simet uzskata, ka ministrijas pienākums bija paredzēt maksājumu, lai kompensētu šādas saistības. Pēc Simet domām, Regulā (EEK) Nr. 1191/69 tiek atļauts uzlikt pakalpojumu saistības, lai “apmierinātu reģiona transporta vajadzības” un ar “reģionu nesaistītās vajadzības” (1. panta 2. punkts).
6. ITĀLIJAS PIEZĪMES PAR TREŠĀS PERSONAS PIEZĪMĒM
(75)
Itālijas iestādes piezīmēs par trešās personas piezīmēm atkārtoja savu nostāju, ka sabiedrisko pakalpojumu saistības Regulas (EEK) Nr. 1191/69 vai Regulas (EK) Nr. 1370/2007 izpratnē nebija uzliktas un ka kompensācija nepienācās.
(76)
Lai pamatotu savu nostāju, Itālijas iestādes sniedza paskaidrojumus par sistēmu, ar kuru reglamentēja līnijsatiksmes pasažieru autobusu transporta pakalpojumus saskaņā ar Likumu Nr. 1822/39 (23) (likumu piemēroja pārskata periodā). Saskaņā ar šo likumu uz līnijsatiksmes pakalpojumiem, par kuriem ir atbildīga valsts (kas zināmi arī kā “parasti līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumi”), attiecās šāds tiesiskais regulējums:
i)
pakalpojumu sniedza saskaņā ar koncesiju sistēmu;
ii)
koncesijas tika piešķirtas pēc uzņēmumu pieprasījuma;
iii)
netika nodrošinātas vai veiktas atlases procedūras, lai piešķirtu koncesijas;
iv)
saskaņā ar likumu varēja piešķirt pagaidu vai pastāvīgas koncesijas tikai pēc ministrijas ieskatiem, kura nemainīgi izvēlējās piešķirt visiem uzņēmumiem pagaidu koncesijas. Tāpēc koncesiju termiņš bija viens gads, un uzņēmumi (tostarp Simet) katru gadu pieteicās koncesijas atjaunošanai;
v)
koncesijas deva uzņēmējiem ekskluzīvas tiesības sniegt pakalpojumu koncesijas specifikācijās noteiktajā maršrutā;
vi)
koncesiju turētājiem tika piešķirtas priekšrocības, pamatojoties uz apkalpojamām teritorijām, kuras noteica, izmantojot “finitimità” kritēriju, t. i., autobusu maršrutu tuvumu un ekonomisko un funkcionālo sadarbību (Likuma Nr. 1822/39 5. un 6. pants);
vii)
esošie pakalpojumi bija prioritāri. Citiem vārdiem sakot, rentabilitātes nolūkā priekšroka tika dota esošo pakalpojumu pielāgošanai, nevis jaunu pakalpojumu izveidošanai;
viii)
turklāt katru reizi, kad bija jāizsniedz koncesija jauniem pakalpojumiem, tika piemērots apkalpojamās teritorijas iedzīvotāju skaita kritērijs attiecībā uz jauno autobusa maršrutu kopējo garumu. Tika uzskatīts, ka, lai sniegtu pakalpojumus maršrutā, kura kopējais garums ir 500 km, apkalpojamā teritorijā jādzīvo vismaz 300 000 iedzīvotāju. Garākiem autobusa maršrutiem tika piemērots proporcionalitātes kritērijs (24).
(77)
Tāpēc, ja uzņēmumi iesniedza pieteikumus par esošo pakalpojumu maiņu vai par koncesijas piešķiršanu jauniem pakalpojumiem, ministrijai bija jāizmanto lēmuma pamatošanai minētais tiesiskais regulējums.
(78)
Attiecībā uz ministrijas pilnīgiem vai daļējiem atteikumiem piešķirt atļauju Simet mainīt sniegtos pakalpojumus Itālijas iestādes norādīja, ka tie bija saistīti tikai ar sistēmu, ko reglamentēja ar Likumu Nr. 1822/39. Ministrija nevarēja piekrist piešķirt jaunas koncesijas, lai sniegtu jaunus pakalpojumus vai paplašinātu esošo koncesiju darbības jomu (piekrītot jaunu pieturvietu izveidei) tajos gadījumos, kad tas būtu apdraudējis citu līnijsatiksmes pakalpojumu sniedzēju tiesības, kā noteikts minētajā likumā. Vienlaikus ministrija apstiprināja pārmaiņas, kuras nebija pretrunā Likumā Nr. 1822/39 (25) paredzētajiem principiem.
(79)
Atzīstot, ka Simet tika atteikta atļauja sniegt jaunus pakalpojumus vai pievienot papildu pieturvietas esošajiem pakalpojumiem vairākos gadījumos, Itālijas iestādes apgalvo, ka Simet iesniegumi un pievienotie dokumenti nesniedz pierādījumus tam, ka būtu iesniegts oficiāls pieprasījums mainīt sniedzamo pakalpojumu aprakstu, kā paredzēts esošajās koncesiju specifikācijās, un ka tas būtu atteikts. Jebkurā gadījumā ministrija nekad nav noraidījusi Simet pieprasījumus par pieturvietu pārvietošanu reti apdzīvotās teritorijās vai par grafiku maiņu.
(80)
Attiecībā uz koncesiju specifikāciju pantiem par pasta sūtījumu pārvadāšanu Itālijas iestādes apgalvo, ka Simet nav sniedzis nevienu pierādījumu, lai dokumentāli apstiprinātu faktiski sniegtos pakalpojumus un to neto izmaksas. Itālijas iestādes norādīja, ka Simet nav iesniedzis dokumentārus pierādījumus tam, ka ministrija ir noraidījusi tā pieteikumus par braukšanas maksas maiņu. Turklāt Simet nekad nav lūdzis atļauju samazināt braukšanas maksu.
(81)
Attiecībā uz Transporta ministrijas 1988. gada 19. decembra vēstuli (D.C. III Div 32 Nr. 3846) un turpmāko ministra 1989. gada 10. janvāra apkārtrakstu Nr. A/66 (ko izdevusi ministrijas provinču mehānisko transportlīdzekļu nodaļa Katancāro) saskaņā ar Itālijas iestāžu sniegto informāciju ar šiem dokumentiem līnijsatiksmes pakalpojumu sniedzējiem tika atļauts pielāgot savu braukšanas maksu Ferrovie dello Stato braukšanas maksai, un šis pasākums jāuzlūko, kā daļa no plašākas valsts transporta politikas un plašākas cenu noteikšanas politikas. Tas pats ir jāsaka par Katancāro provinces nodaļas 1992. gada 3. jūlija vēstuli Nr. 7302 (uz ko atsaucās Simet), kuras mērķis bija mudināt līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu sniedzējus celt braukšanas maksu līdz pat 6,1 % atbilstīgi inflācijai, īstenojot apkārtrakstu Nr. 801/92 (26). Vēstulē arī norādīts, ka uzņēmumi varēja darboties saskaņā ar atšķirīgu braukšanas maksas shēmu, ja tie iesniedza konkrētu pieteikumu. Itālijas iestādes norāda, ka Simet šādu pieteikumu nekad nav iesniedzis. Jebkurā gadījumā ne ministra 1988. gada vēstulē, ne ministrijas 1992. vēstulē netika noraidīts no Simet saņemts pieteikums par sabiedrisko pakalpojumu saistību pārtraukšanu attiecībā uz braukšanas maksu.
(82)
Itālijas iestādes nepiekrīt Simet argumentam, ka 2002. gada 5. aprīļa apkārtraksta Nr. 3/02 2. punkts pierāda, ka ministrija bija noteikusi braukšanas maksu par līnijsatiksmes pakalpojumiem. Apkārtrakstā tikai sniegti norādījumi par braukšanas maksas konvertāciju no lirām uz euro. Fakts, ka uz līnijsatiksmes transporta pakalpojumu braukšanas maksu tālajos maršrutos atsaucās kā uz “reglamentētu” braukšanas maksu, nenozīmē, ka šo maksu nebija noteikuši paši uzņēmēji. Drīzāk tas nozīmēja, ka šī braukšanas maksa bija iepriekš noteikta, lai pasažieru interesēs nodrošinātu pārredzamību un atklātību, un pēc tam to apstiprināja kompetentie ministrijas dienesti. Tā kā pakalpojums ir vispārēji līnijsatiksmes pakalpojumi, sniedzamo pakalpojumu aprakstam, piemēram, maršrutiem, autobusu pieturvietām, grafikiem un braukšanas maksai, bija jābūt iepriekš zināmam, pretēji gadījuma rakstura pakalpojumiem. Saskaņā ar Itālijas iestāžu sniegto informāciju tāds pats princips darbojas arī Savienības līmenī attiecībā uz regulāriem pakalpojumiem, ko reglamentē Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1073/2009 (27), saskaņā ar kuru braukšanas maksa ir neatņemama daļa atļaujās, kas izsniegtas attiecībā uz regulāriem pakalpojumiem (minētās regulas 6. panta 2. punkts). Ņemot vērā šīs iepriekšēja braukšanas grafika izveidošanas prasības, Itālijas iestādes apstrīd Simet koncesijas specifikāciju 6. punkta interpretāciju (28), jo gan Simet pieteikumā, gan ministrijas koncesijas specifikācijās veikta atsauce uz iepriekšnoteiktiem grafikiem un braukšanas maksu par līnijsatiksmes pakalpojumiem.
(83)
Attiecībā uz pieprasīto kompensācijas summu Simet prasīja tikai “kompensāciju […], kas nepārsniedz summu, kura saskaņā ar sniegtajiem pierādījumiem tam pienākas”. Saskaņā ar Itālijas iestāžu sniegto informāciju Simet ir laika gaitā iesniedzis vispārējus izmaksu aprēķinus, jo tie ietver visu komercdarbību, kā arī ir objektīvi nepareizi un nav pamatoti ar ticamiem datiem, ņemot vērā to, ka par lielāko pārskata perioda daļu uzskaite nav nodalīta.
(84)
Itālijas iestādes uzskata, ka nav pilnīgi nekādas nozīmes, vai attiecīgais gadījums attiecas uz sabiedrisko pakalpojumu kompensācijas piešķiršanu (šeit tieši piemērota Regula (EEK) Nr. 1191/69) vai kompensāciju par zaudējumiem. Pat pieņemot, ka Valsts padome vēlējās atzīt Simet tiesības uz kompensāciju par zaudējumiem, kas saskaņā ar Itālijas iestāžu sniegto informāciju nav ne iepriekšnoteikts, ne acīmredzams secinājums, pamatojoties uz sprieduma Nr. 1405/2010 tekstu (29), neviens no nodarītajiem zaudējumiem nevarēja rasties sabiedrisko pakalpojumu saistību izpildes rezultātā. Itālijas iestādes uzstāj, ka Simet nekad nav uzliktas šādas saistības.
(85)
Visbeidzot Itālijas iestādes nepiekrīt, ka Itālijas Konstitūcijas 41. pantā ir paredzēta kompensācija par zaudējumiem. Pasažieru transportu starpreģionālu līnijsatiksmes transporta pakalpojumu veidā nevar uzskatīt par pilnīgi liberalizētu, skaidri un tieši piemērojot Itālijas Konstitūcijas 41. pantu, kas, pirmkārt, attiecas uz koncesiju sistēmu (ko reglamentē Likums Nr. 1822/39 un prezidenta Dekrēts Nr. 369/94) un pēc tam uz atļauju izsniegšanas sistēmu (ko reglamentē Likumdošanas dekrēts Nr. 285/05).
7. ATBALSTA NOVĒRTĒJUMS
7.1. ATBALSTA ESĪBA
(86)
Saskaņā ar Līguma 107. panta 1. punktu “ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”.
(87)
Lai uzskatītu, ka atbalsta pasākums veido valsts atbalstu 107. panta 1. punkta izpratnē, tam jāatbilst šādiem nosacījumiem:
-
tas jāpiešķir valstij vai no valsts līdzekļiem,
-
tam jārada selektīva priekšrocība, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai,
-
tam jārada konkurences izkropļojumi vai jārada šādi draudi,
-
tam jāietekmē tirdzniecība starp dalībvalstīm.
(88)
Komisija pārbaudīs, vai šajā gadījumā ir izpildīts katrs no minētajiem nosacījumiem.
7.1.1. Valsts līdzekļi un attiecināmība
(89)
Komisija norāda, ka ar Valsts padomes spriedumiem paredzēts, ka ministrija maksā kompensāciju Simet par starpreģionālu līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu sniegšanu laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam maršrutos, par kuriem ir atbildīga valsts. Šī kompensācija ir jāmaksā no ministrijai pieejamiem līdzekļiem, t. i., no valsts līdzekļiem. Lēmums maksāt minēto kompensāciju, kuru ir pieņēmusi tiesa, ir attiecināms uz valsti.
7.1.2. Selektīva ekonomiska priekšrocība
(90)
Pirmkārt un galvenokārt, Komisija norāda, ka Simet veic saimniecisku darbību, proti pasažieru pārvadāšanu par maksu. Tāpēc Simet jāuzskata par “uzņēmumu” Līguma 107. panta 1. punkta izpratnē.
(91)
Arī pasākuma piešķiršana jāuzskata par selektīvu, jo sniedz priekšrocību tikai Simet.
(92)
Attiecībā uz ekonomiskas priekšrocības piešķiršanu no sprieduma Altmark lietā izriet, ka valsts vai no valsts līdzekļiem piešķirta kompensācija attiecīgiem uzņēmumiem par tiem uzlikto sabiedrisko pakalpojumu saistību izpildi nerada priekšrocību attiecīgajiem uzņēmumiem un tādējādi neveido atbalstu 107. panta 1. punkta izpratnē, ja ir izpildīti šādi četri nosacījumi (30):
-
pirmkārt, faktiski no saņēmēja uzņēmuma ir jāpieprasa sabiedrisko pakalpojumu saistību izpilde, un šīs saistības ir skaidri jānosaka,
-
otrkārt, iepriekš objektīvi un pārredzami jānosaka rādītāji, uz kuriem pamatojoties tiks aprēķināta kompensācija,
-
treškārt, kompensācija nedrīkst pārsniegt summu, kas vajadzīga visu to izdevumu vai to daļas segšanai, kuri radušies, pildot sabiedrisko pakalpojumu saistības, ņemot vērā attiecīgos rēķinus un pamatotu peļņu par šo saistību izpildi, un
-
ceturtkārt, ja uzņēmums, kuram ir jāpilda sabiedrisko pakalpojumu saistības, netiek izraudzīts saskaņā ar valsts iepirkuma procedūru, vajadzīgās kompensācijas līmenis jānosaka, pamatojoties uz tādu izdevumu analīzi, kuri ir raksturīgi labi vadītam un pienācīgi ar sabiedrisko pakalpojumu prasībām atbilstošiem transportlīdzekļiem apgādātam uzņēmumam un kuri būtu radušies šo saistību izpildes laikā, ņemot vērā attiecīgos rēķinus un pamatotu peļņu par šo saistību izpildi.
(93)
Attiecībā uz otro nosacījumu ir iepriekš objektīvi un pārredzami jānosaka rādītāji, kurus izmanto kā kompensācijas aprēķina pamatu, lai nodrošinātu, ka tie nerada ekonomisku priekšrocību par labu kompensācijas saņēmējam uzņēmumam attiecībā pret konkurējošiem uzņēmumiem. Tomēr vajadzība iepriekš noteikt kompensācijas rādītājus nenozīmē, ka kompensācija ir jāaprēķina, izmantojot īpašu formulu. Svarīgākais ir tas, ka jau no sākuma ir zināms, kā kompensācija tiks noteikta.
(94)
Šajā gadījumā Simet nav sniedzis nekādus pierādījumus par to, ka iepriekš objektīvi un pārredzami tika noteikti kompensācijas par attiecīgo pakalpojumu sniegšanu aprēķina rādītāji pārskata periodā. Koncesijas specifikācijās, uz kurām Simet atsaucas, lai pierādītu, ka tam tika uzliktas sabiedrisko pakalpojumu saistības, norādīts, ka pakalpojumu sniegšana nedod uzņēmumam jebkādas tiesības saņemt subsīdiju vai jebkādu kompensāciju un ka pakalpojums tiek sniegts, pašam uzņēmumam pilnīgi uzņemoties risku. Tāpēc Valsts padome spriedumā Nr. 1405/2010 noteica, ka minētā kompensācija tiek aprēķināta, pamatojoties uz ticamiem uzņēmuma uzskaites datiem. Tā kā nav iepriekš noteiktu kompensācijas rādītāju, visu minēto aprēķinu pamatā ir tikai ex post aplēses par neto izmaksām, kuras radušās, sniedzot attiecīgos starpreģionālos līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumus, piemēram, sākotnējā ziņojumā un vairākuma ziņojumā ietvertie aprēķini. Tāpēc šajā lietā nav izpildīts otrais Altmark nosacījums.
(95)
Lai izslēgtu ekonomiskās priekšrocības esību, ja kompensācija tiek piešķirta attiecīgajiem uzņēmumiem par uzlikto sabiedrisko pakalpojumu saistībām, spriedumā Altmark lietā paredzēts, ka tiek izpildīti visi četri nosacījumi, un tāpēc Komisijai nevajag pārbaudīt, vai šajā gadījumā ir izpildīti pārējie trīs nosacījumi. Attiecīgi kompensācijas maksājums Simet par starpreģionālo autobusu transporta pakalpojumu sniegšanu laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam rada šim uzņēmumam selektīvu ekonomisku priekšrocību.
7.1.3. Konkurences izkropļojumi un ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm
(96)
Attiecībā uz šiem diviem kritērijiem ir jāpārbauda, vai ir iespējams, ka paziņotais pasākums kropļo konkurenci tādā mērā, ka tiek ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm.
(97)
Kā norādīts spriedumā Altmark lietā (31), kopš 1995. gada vairākas dalībvalstis ir atvērušas konkrētus transporta pakalpojumu tirgus, lai konkurētu ar citās dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem, tādēļ vairāki uzņēmumi jau piedāvā pilsētu, piepilsētu un reģionālos transporta pakalpojumus dalībvalstīs, kuras nav to izcelsmes dalībvalstis. Šī tendence ir vēl izteiktāka attiecībā uz tādiem starpreģionāliem līnijsatiksmes transporta pakalpojumiem, kādus sniedz Simet. Tāpēc ir jāuzskata, ka jebkāda Simet piešķirta kompensācija var kropļot konkurenci attiecībā uz starpreģionālo līnijsatiksmes autobusu transporta pakalpojumu sniegšanu un var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm tādā mērā, kas nelabvēlīgi ietekmē citā dalībvalstī dibinātu transporta uzņēmumu spēju piedāvāt pakalpojumus Itālijā, un stiprina Simet tirgus stāvokli.
(98)
Komisija arī norāda, ka Simet darbojas citos tirgos, piemēram, sniedz starptautiskus ceļojumu pakalpojumus, tūrisma pakalpojumus un autobusu nomas pakalpojumus, un tādējādi skaidri konkurē ar citiem uzņēmumiem Savienībā minētajos tirgos. Jebkāda Simet piešķirta kompensācija noteikti kropļotu konkurenci un ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm minētajos tirgos.
(99)
Tāpēc Komisija uzskata, ka paziņotais pasākums var kropļot konkurenci un ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
7.1.4. Secinājums
(100)
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija uzskata, ka paziņotais pasākums veido valsts atbalstu Līguma 107. panta 1. punkta izpratnē.
7.2. ATBRĪVOJUMS NO REGULĀ (EEK) NR. 1191/69 PAREDZĒTĀ PAZIŅOŠANAS PIENĀKUMA
(101)
Saskaņā ar Valsts padomes pamatojumu Simet saņēma tiesības iegūt kompensāciju par attiecīgo transporta pakalpojumu sniegšanu tajā laikposmā, kurā tas veica minētos pakalpojumus. Lai izmantotu minēto pamatojumu, šiem kompensācijas maksājumiem būtu jābūt atbrīvotiem no obligātās paziņošanas procedūras saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 17. panta 2. punktu: citādi fakts, ka kompensācija nav paziņota, padarītu to par nelikumīgu, jo tā neatbilstu Līgumā noteiktajiem valsts atbalsta noteikumiem.
(102)
Šā iemesla dēļ saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 17. panta 2. punktu kompensācija, ko maksā saskaņā ar regulu, tiek atbrīvota no iepriekšējas informēšanas procedūras, kas paredzēta Līguma 108. panta 3. punktā, un tādējādi no iepriekšējas paziņošanas. No sprieduma Combus lietā izriet, ka jēdziens “sabiedrisko pakalpojumu kompensācija” šā noteikuma izpratnē ir jāinterpretē šauri (32). Atbrīvojums no 17. panta 2. punktā paredzētā paziņojuma ietver tikai kompensāciju par uzņēmumam vienpusēji uzliktām sabiedrisko pakalpojumu saistībām saskaņā ar regulas 2. pantu, un šāda kompensācija tiek aprēķināta, izmantojot regulas 10.-13. pantā aprakstīto metodi (parastā kompensācijas procedūra), un neattiecas uz sabiedrisko pakalpojumu līgumiem, kā noteikts 14. pantā. Par kompensāciju, ko maksā saskaņā ar sabiedrisko pakalpojumu līgumu, kā noteikts Regulas (EEK) Nr. 1191/69 14. pantā, un kas veido valsts atbalstu, ir jāpaziņo Komisijai, pirms tā tiek īstenota. Ja paziņošanas pienākums nebūs izpildīts, kompensācija tiks uzskatīta par nelikumīgi īstenotu atbalstu.
(103)
Tāpēc jautājums par to, vai ar 17. panta 2. punktu Itālijas iestādes šajā gadījumā tiešām tika atbrīvotas no iepriekšējas paziņošanas pienākuma, ir atkarīgs, pirmkārt, no tā, vai faktiski Itālijas iestādes vienpusēji uzlika Simet sabiedriskā pakalpojuma saistības, un, otrkārt, vai saskaņā ar minētajām saistībām samaksātā kompensācija atbilst Regulai (EEK) Nr. 1191/69. Komisija pārbaudīs abus jautājumus pēc kārtas.
7.2.1. Vai Itālijas iestādes vienpusēji uzlika Simet sabiedriskā pakalpojuma saistības?
(104)
Saskaņā ar Simet sniegto informāciju (33) tas, ka sabiedriskā pakalpojuma saistības uzliktas vienpusējā kārtā, izriet no specifikācijām attiecībā uz sniedzamo pakalpojumu aprakstu, kas paredzēts koncesijas specifikācijās, kuras izdotas katram atsevišķam starpreģionālam līnijsatiksmes autobusu transporta maršrutam, ministrijas piemērotās braukšanas maksas un ministra atteikumiem pieņemt pārmaiņas esošajos pakalpojumos vai izdot jaunas pakalpojumu koncesijas.
(105)
Tomēr, pamatojoties uz saņemto informāciju, Komisija uzskata, ka Simet nav pārliecinoši pierādījis, ka Itālijas iestādes tam vienpusēji uzlika sabiedrisko pakalpojumu saistības.
(106)
Pirmkārt, Simet iniciatīva pieprasīt koncesijas specifikāciju atjaunošanu visus sešpadsmit gadus pārskata periodā nav saderīga ar koncepciju par sabiedrisko pakalpojumu saistību vienpusēju uzlikšanu. Šādu specifikāciju mērķis ir piešķirt Simet ekskluzīvas tiesības sniegt attiecīgos pakalpojumus pārskata periodā. Lai gan katrā no šīm specifikācijām bija paredzēts, ka par pakalpojuma sniegšanu nepienākas kompensācija un ka pakalpojums tiek veikts, tikai pašam uzņēmumam pilnīgi uzņemoties risku, Simet atkārtoti pieprasīja šo tiesību pagarināšanu.
(107)
Otrkārt, fakts, ka ar šīm specifikācijām tika noteikta braukšanas maksa, maršruti un pakalpojumu sniegšanas biežums un grafiks, var nenozīmēt, ka koncesiju saņemšanas rezultātā Simet vienpusēji tika uzliktas sabiedrisko pakalpojumu saistības. Uzskatot, ka sniegtie pakalpojumi bija regulāri līnijsatiksmes pakalpojumi, koncesijas specifikācijās, ar kurām Simet piešķīra ekskluzīvas tiesības sniegt šos pakalpojumus, bija iepriekš jāietver sniedzamo pakalpojumu apraksts. Netika sniegti pierādījumi par tādiem oficiāliem pieprasījumiem mainīt šo aprakstu, kurus ministrija būtu atteikusi. Simet nav arī sniedzis pierādījumus, kas liecinātu, ka Itālijas iestādes šo aprakstu būtu vienpusēji piemērojušas Simet, nevis ka to būtu piedāvājis pats uzņēmējs apmaiņā pret tiesībām sniegt ekskluzīvus pakalpojumus, pēc tam saņemot ministrijas atļauju.
(108)
Treškārt, attiecībā uz iespējamām pasta sūtījumu pārvadāšanas saistībām Simet nesniedza pierādījumus, kas apliecinātu, kādus pakalpojumus tas faktiski sniedza, un minēto pakalpojumu neto izmaksas. Simet arī nesniedza pierādījumus, ka tas jebkad ir apstrīdējis koncesijas specifikāciju pantus attiecībā uz pasta sūtījumu pārvadāšanu. Tas varētu nozīmēt vai nu to, ka šo pakalpojumu sniegšana nebija pretrunā uzņēmuma komercinteresēm, vai arī to, ka uzņēmums uzskatīja, ka šo pakalpojumu sniegšana ir godīga atlīdzība par tiesībām sniegt ekskluzīvus starpreģionālus transporta pakalpojumus.
(109)
Ceturtkārt, attiecībā uz braukšanas maksu, kuru Simet varēja iekasēt no pasažieriem par sniegtajiem pakalpojumiem, - lai gan Itālijas iestādes atzīst, ka līdz 2001. gadam tiešām pastāvēja valsts noteikumi, ar kuriem noteica autobusu transporta cenu noteikšanas visaptverošus principus kā daļu no plašākas valsts transporta politikas un plašākas cenu noteikšanas politikas (34), uzņēmēji varēja iesniegt īpašu pieteikumu, lai izmantotu atšķirīgu braukšanas maksu. Tas tiek skaidri izklāstīts ministra vēstulē, uz kuru Simet atsaucas (35). Tomēr Komisija norāda, ka Simet nav sniedzis pierādījumus, ka tas jebkad ir iesniedzis šādu pieteikumu Itālijas iestādēm vai ka ministrija laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam ir noraidījusi jebkādus pieteikumus par braukšanas maksas maiņu.
(110)
Pretēji Simet apgalvojumam, fakts, ka līnijsatiksmes transporta pakalpojumu braukšanas maksu tālajos maršrutos “apstiprināja” ministrijas provinču mehānisko transportlīdzekļu nodaļa (36), un atsauce uz “reglamentētu” braukšanas maksu 2002. gada 5. aprīļa apkārtrakstā Nr. 3/02 (37) nenozīmē, ka sākotnēji šo braukšanas maksu nebija noteikuši paši uzņēmēji. Drīzāk šo terminu izmantošana nozīmēja tikai to, ka minētā braukšanas maksa bija iepriekš noteikta, lai pasažieru interesēs nodrošinātu pārredzamību un atklātību, un pēc tam to apstiprināja kompetentie ministrijas dienesti.
(111)
Jebkurā gadījumā šādi pasākumi neveido Regulas (EEK) Nr. 1191/69 2. panta 5. punkta izpratnē “saistības ievērot likmes”, uz kurām attiektos parastās kompensācijas procedūras. Tās attiecas tikai uz “transporta uzņēmumiem uzlikto jebkāda veida saistību piemērot, jo īpaši dažām pasažieru kategorijām, dažām preču kategorijām vai dažos maršrutos tādas jebkuras valsts iestādes noteiktas vai apstiprinātas pārvadājumu likmes, kas ir pretrunā ar šā uzņēmuma komerciālām interesēm un kas rodas speciālo likmju noteikumu uzlikšanas vai atteikšanās no šo noteikumu maiņas dēļ”. Saistību ievērot likmes definīciju “nepiemēro saistībām, kas rodas tādas cenu politikas vispārējo pasākumu dēļ, ko piemēro tautsaimniecībai kopumā, vai vispārēja rakstura pasākumiem attiecībā uz pārvadājumu likmēm un nosacījumiem, ko veic, lai organizētu pārvadājumu tirgu vai tā daļu”.
(112)
Visbeidzot attiecībā uz Simet iesniegtajiem ministra atteikumiem Komisija norāda, ka tie bija pieprasījumi attiecībā uz paplašināšanos un neattiecās uz pārmaiņām esošo pakalpojumu sniegšanas kārtībā. Pakalpojumu paplašināšana ne vienmēr bija iespējama tā līnijsatiksmes pasažieru transporta pakalpojumu sniegšanas regulējuma dēļ, kuru izmantoja saskaņā ar Likumu Nr. 1822/39. Koncesijas jaunu pakalpojumu sniegšanai vai esošo pakalpojumu darbības jomas paplašināšanai varēja piešķirt tikai tādā mērā, lai tās neapdraudētu citu līnijsatiksmes pakalpojumu uzņēmēju tiesības, tāpēc jaunu pakalpojumu ieviešanu vai esošo pakalpojumu darbības jomas paplašināšanu atteica ar nolūku sabalansēt dažādu ekonomikas dalībnieku intereses, nevis tāpēc, ka, kā apgalvoja Simet, tam bija uzliktas sabiedrisko pakalpojumu saistības.
(113)
Tāpēc Simet nav pierādījis, ka Itālijas iestādes bija tam vienpusēji uzlikušas sabiedrisko pakalpojumu saistības.
7.2.2. Vai saskaņā ar šīm saistībām izmaksātā kompensācija atbilst Regulai (EEK) Nr. 1191/69?
(114)
Jebkurā gadījumā, pat ja tiktu pierādīts, ka kaut kādā veidā sabiedrisko pakalpojumu saistības tika vienpusēji uzliktas, kompensācijai par šiem pakalpojumiem, lai saņemtu atbrīvojumu no iepriekšējas paziņošanas pienākuma saskaņā ar minētās regulas 17. panta 2. punktu, joprojām būtu jāatbilst Regulas (EEK) Nr. 1191/69 (IV iedaļa) parastai kompensācijas procedūrai. Komisija neuzskata, ka šajā gadījumā tas ir noticis.
(115)
Pirmkārt, Komisija norāda, ka Regulas (EEK) Nr. 1191/69 10. pantā paredzēts inter alia, ka kompensācijas summai, ja saistības tika izpildītas vai veiktas, jābūt vienādai ar starpību starp finanšu sloga samazinājumu un uzņēmuma ienākumu samazinājumu, ja tiek pārtrauktas visas minētās saistības vai attiecīgā to daļa par pārskata periodu. Komisija norāda, ka saskaņā ar Tiesas spriedumu Antrop lietā šajā noteikumā paredzētā prasība nav izpildīta, ja, “pamatojoties uz ticamām attiecīgās grāmatvedības ziņām, nav iespējams noteikt starpību starp izmaksām, kas attiecināmas uz minēto uzņēmumu darbības daļu teritorijā, par kuru ir piešķirta koncesija, un [tai] atbilstošajiem ieņēmumiem un līdz ar to nav iespējams aprēķināt no sabiedrisko pakalpojumu pienākuma izpildes izrietošās papildizmaksas” (38).
(116)
Turklāt, sākot no 1992. gada 1. jūlija, ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 1. panta 5. punkta a) apakšpunktu paredzēts, ka transporta uzņēmumiem, kas sniedz ne tikai tos pakalpojumus, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu saistības, bet arī veic citas darbības, lai sniegtu sabiedriskus pakalpojumus kā atsevišķas daļas: i) darbības uzskaite par katru no šīm darbībām tiek nodalīta un aktīvu daļa, kas attiecas uz katru no tām, tiek izmantota saskaņā ar spēkā esošajiem grāmatvedības noteikumiem, un ii) izdevumi tiek sadalīti saskaņā ar darbības ienākumiem un maksājumiem no valsts iestādēm, bez iespējas tos pārvietot no vienas uzņēmuma darbības uz citu darbību.
(117)
Šajā gadījumā Simet neīstenoja pienācīgu uzskaites nodalīšanu attiecībā uz dažādiem pakalpojumiem, ko tas sniedza līdz 2002. gadam, un izmaksu uzskaites drošums attiecībā uz uzskaites nodalīšanu par 2002. un 2003. gadu var tikt apšaubīts, jo nav pierādījumu, ka šo izmaksu uzskaiti uzņēmuma vadības struktūras izmantoja, lai īstenotu darbības kontroli. Tādējādi nav nodrošināta atbilstība 10. pantam.
(118)
Otrkārt, Simet nav pierādījis, ka “ekonomiskos zaudējumus aprēķina, ņemot vērā šīs saistības sekas uzņēmuma darbībai kopumā” (Regulas (EEK) Nr. 1191/69 5. panta 1. punkts), un ka tika izpildīta prasība iepriekš noteikt kompensācijas summu (regulas 13. pants), kā skaidrots 7.1.2. iedaļā.
(119)
Visbeidzot paziņotā pasākuma kompensācijas periods ietver laikposmu no 1987. gada līdz 2003. gadam. Tomēr parastā kompensācijas procedūra tika piemērota starpreģionālajiem autobusu transporta pakalpojumiem tikai līdz 1992. gada jūlijam un pēc tam attiecās tikai uz “pilsētu, piepilsētu vai reģionālajiem pasažieru transporta pakalpojumiem” saskaņā ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 1893/91 (39). Regulā (EEK) Nr. 1191/69 paredzēto “reģionālo pakalpojumu” definīciju (“pārvadājumu pakalpojumi, ko sniedz, lai apmierinātu reģiona pārvadājumu vajadzības”) nevar paplašināt, lai ietvertu visus transporta pakalpojumus, ar kuriem nodrošina reģiona iedzīvotāju vajadzības, un lai ietvertu visus starpreģionālos maršrutus. Šā iemesla dēļ šāda plaša interpretācija būtu padarījusi regulu lielā mērā neefektīvu, jo dalībvalstis jebkurā gadījumā drīkstēja to nepiemērot uzņēmumiem, kuru darbības tiek veiktas tikai, lai “sniegtu pilsētas, piepilsētas vai reģionālus pakalpojumus” (40).
(120)
Tāpēc Komisija uzskata, ka paziņotā kompensācija neatbilst parastai kompensācijas procedūrai, kas paredzēta Regulā (EEK) Nr. 1191/69.
7.2.3. Secinājums par atbrīvojumu no paziņošanas pienākuma
(121)
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija secina, ka kompensācija, kura, kā Valsts padome uzskata, pienākas Simet par starpreģionālo autobusu transporta pakalpojumu sniegšanu laikposmā no 1987. gada līdz 2003. gadam, netika atbrīvota no obligātā iepriekšējas paziņošanas pienākuma, pamatojoties uz Regulas (EEK) Nr. 1191/69 17. panta 2. punktu.
7.3. ATBALSTA SADERĪBA
(122)
Tā kā nav pierādīts, ka kompensācijas maksājumi tika atbrīvoti no iepriekšējas paziņošanas pienākuma saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 17. panta 2. punktu, šo maksājumu saderība ar iekšējo tirgu būs jāpārbauda, jo tie veido valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kā skaidrots iepriekš 7.1. iedaļā.
(123)
Komisija uzskata, ka paziņotā pasākuma saderības pārbaude būtu jāveic saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1370/2007, kura stājās spēkā 2009. gada 3. decembrī un ar kuru atcēla Regulu (EEK) Nr. 1191/69, jo tie ir tiesību akti, kuri bija spēkā esošā lēmuma pieņemšanas laikā (41). Šajā ziņā Komisija norāda, ka Valsts padomes piešķirtā kompensācija Simet vēl nav izmaksāta, tāpēc plānotā atbalsta ietekme sāksies tajā pašā datumā, kurā Komisija pieņems lēmumu par atbalsta saderību ar iekšējo tirgu (42). Turklāt ir apšaubāmi, ka tiesības uz šo kompensāciju tika neatgriezeniski piešķirtas Simet pirms sprieduma Nr. 1405/2010, kuru Valsts padome pieņēma 2010. gada 9. martā un ar kuru Itālijas iestādēm tiek uzlikts pienākums veikt minētos maksājumus šim uzņēmumam. Kā skaidrots iepriekš 94. apsvērumā, koncesijas specifikācijās, uz kurām Simet atsaucas, lai pierādītu, ka tam tika uzliktas sabiedrisko pakalpojumu saistības, norādīts, ka pakalpojumu sniegšana nedod uzņēmumam jebkādas tiesības saņemt subsīdiju vai jebkādu kompensāciju un ka pakalpojums tiek sniegts, pašam uzņēmumam pilnīgi uzņemoties risku. Visbeidzot ir jāuzsver, ka Valsts padome vēl nav nolēmusi, cik liela kompensācijas summa jāmaksā Simet.
(124)
Ar Regulu (EK) Nr. 1370/2007 tiek reglamentēta sabiedrisko pakalpojumu līgumu piešķiršana, kā noteikts tās 2. panta i) punktā, tādās jomās kā sabiedriskie pasažieru transporta pakalpojumi, izmantojot dzelzceļu un autoceļus. Saskaņā ar minētās regulas 9. panta 1. punktu “sabiedrisko pakalpojumu kompensācijas, ko saskaņā ar šo regulu izmaksā par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu sniegšanu (…) ir saderīgas ar kopējo tirgu. Tādas kompensācijas ir atbrīvotas no [108. panta 3. punktā] Līgumā paredzētās iepriekšējas paziņošanas prasības”.
(125)
Turpmāk minēto iemeslu dēļ Komisija uzskata, ka paziņotā kompensācija neatbilst Regulas (EK) Nr. 1370/2007 nosacījumiem un tāpēc to nevar uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz minētās regulas 9. panta 1. punktu.
(126)
Proti, Komisija norāda, ka pat tad, ja koncesijas specifikācijas atbilstu Regulas (EK) Nr. 1370/2007 2. panta i) punkta prasībām par sabiedrisko pakalpojumu līgumu noteikšanu, nav izpildīti visi regulas 4. panta noteikumi, kuros noteikts obligātais sabiedrisko pakalpojumu līgumos un vispārīgos noteikumos ietveramais saturs. Piemēram, 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēts, ka iepriekš tiek objektīvi un pārredzami noteikti rādītāji, uz kuriem pamatojoties kompensāciju aprēķina tādā veidā, lai novērstu pārmērīgas kompensācijas piešķiršanu, savukārt 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā un 4. panta 2. punktā paredzēta kārtība attiecībā uz izmaksu un ienākumu sadali. Kā skaidrots 7.1.2. iedaļā saistībā ar Komisijas pārbaudi par Altmark sprieduma otrā kritērija izpildi, attiecīgajās koncesijas specifikācijās paredzēts, ka pakalpojumu sniegšana nedod Simet jebkādas tiesības saņemt subsīdiju vai jebkādu kompensāciju un ka pakalpojums tiek sniegts, pašam uzņēmumam pilnīgi uzņemoties risku. Šādu kompensācijas izslēgšanu var izraisīt fakts, ka kompensācijas rādītāji nav noteikti iepriekš un tādējādi nav izpildīts regulas 4. pants.
(127)
Turklāt 6. panta 1. punktā paredzēts, ka tieši piešķirtu sabiedrisko pakalpojumu līgumu gadījumā kompensācijai jāatbilst Regulas (EK) Nr. 1370/2007 noteikumiem un pielikumā paredzētajiem noteikumiem, lai nodrošinātu, ka kompensācija nepārsniedz summu, kas ir vajadzīga sabiedrisko pakalpojumu saistību izpildei. Minētajā pielikumā paredzēta inter alia uzskaites nodalīšana (5. punkts) un noteikts, kā ir jānosaka kompensācijas maksimālā summa.
(128)
Kā norādīts iepriekš 115. apsvērumā, attiecībā uz lielāko paziņotā perioda daļu (laikposmu no 1987. gada līdz 2001. gadam) Simet nenodrošināja pienācīgu uzskaites nodalīšanu, kā arī var apšaubīt izmaksu uzskaites drošumu par 2002. un 2003. gadu. Tāpēc nav iespējams pierādīt, ka, lai kāda kompensācija tiktu piešķirta, tā galu galā nav lielāka par summu, kas atbilst neto finanšu ietekmei, kura ir vienāda ar kopējo ietekmi - pozitīvu vai negatīvu -, kāda sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību ievērošanai ir uz sabiedrisko pakalpojumu sniedzēja ienākumiem un izmaksām (pielikuma 2. punkts).
(129)
Turklāt, tā kā kompensācijas rādītāji nav paredzēti iepriekš, jebkuru izdevumu sadale tiek veikta ex post, pamatojoties uz patvaļīgiem pieņēmumiem, kā tas darīts gan sākotnējā ziņojumā, gan vairākuma ziņojumā. Tomēr Komisija nevar pieņemt vairākuma ziņojumā izdarītos pieņēmumus, ka uz katru uzņēmuma sniegto pakalpojumu var attiekties tāds pats samērs starp ienākumiem un izmaksām attiecīgajā gadā. Turklāt, tā kā ex post aprēķins nozīmē, ka pilnīgi tiks kompensētas saistībā ar pakalpojumu sniegšanu radušās izmaksas, Komisija uzskata, ka peļņas normu no pašu kapitāla, kas pārsniedz attiecīgo mijmaiņas likmi, kurai pieskaitīti 100 bāzes punkti, kā tas darīts gan sākotnējā ziņojumā, gan vairākuma ziņojumā, nevarētu uzskatīt par piemērotu atsauci, aprēķinot pamatotu peļņu.
(130)
Tāpēc Komisija uzskata, ka Valsts padomes noteiktais kompensācijas maksājums, kurš nav paredzēts koncesijas specifikācijās, neatbilst Regulas (EK) Nr. 1370/2007 noteikumiem un tāpēc paziņotais pasākums nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
(131)
Visbeidzot attiecībā uz Simet apgalvojumu, ka Valsts padomes spriedums Nr. 1405/2010 neattiecas uz sabiedrisko pakalpojumu tādas kompensācijas piešķiršanu, kuras pamatā ir piemērojamā Padomes regula, bet gan uz tādu kompensāciju par zaudējumiem, kas saistīta ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 pārkāpumu, kurš radies, iespējami nelegāli vienpusēji uzliekot sabiedrisko pakalpojumu saistības saskaņā ar minētās regulas 1. panta 3. un 5. punktu, Komisija norāda, ka, tā kā sprieduma Nr. 1405/2010 operatīvajā daļā neparādās atsauce uz Regulu (EEK) Nr. 1191/69, šis spriedums attiecas uz Simet tiesībām saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 6., 10. un 11. pantu saņemt kompensācijas veidā summas, kuras administrācijai jānosaka, pamatojoties uz ticamiem datiem (43). Turklāt Valsts padome spriedumā Nr. 1405/2010 noraidīja Simet prasību attiecībā uz kompensāciju par zaudējumiem, jo tā uzskatīja, ka tie paredzēti tam, lai segtu zaudējumus, kas netiks segti ar piešķiramo kompensāciju, un uzņēmuma prasību par nelikumīgu iedzīvošanos, jo tika apstiprināta galvenā prasība par kompensāciju, pamatojoties uz Regulu (EEK) Nr. 1191/69 (44). Tādējādi Valsts padomes sprieduma 3.3. punktā norādīts, ka “pašlaik no prasītāja nevar pieņemt prasības attiecībā uz kompensāciju par zaudējumiem, jo tas, vai ir palicis zaudējums, kas nav segts ar novērtēto summu, kura jāaprēķina un jāiesniedz attiecīgajam uzņēmumam, kļūs zināms tikai pēc tam, kad administrācija būs noteikusi iepriekš minēto summu”.
(132)
Jebkurā gadījumā Komisija uzskata, ka kompensācija, kas Simet piešķirta par zaudējumiem par Itālijas iestāžu iespējami nelikumīgi vienpusēji uzliktajām sabiedrisko pakalpojumu saistībām un kas aprēķināta, izmantojot Regulā (EEK) Nr. 1191/69 paredzēto parasto kompensācijas procedūru, būtu pretrunā Līguma 107. un 108. panta. Šā iemesla dēļ šāds piešķīrums sniegtu Simet tādu pašu rezultātu, kā sabiedrisko pakalpojumu kompensācijas piešķiršana par pārskata periodu, lai gan koncesijas specifikācijas, ar ko reglamentē attiecīgos pakalpojumus, nebija atbrīvotas no iepriekšējas paziņošanas pienākuma un neatbilda Regulas (EEK) Nr. 1191/69 vai Regulas (EK) Nr. 1370/2007 būtiskām prasībām, kā iepriekš pierādīts. Tāpēc šāda piešķīruma pieejamība dotu iespēju pārkāpt Savienības likumdevēja paredzētos valsts atbalsta noteikumus un nosacījumus, ar kuriem saskaņā kompetentas iestādes, uzliekot sabiedrisko pakalpojumu saistības vai slēdzot par tām līgumus, kompensē sabiedrisko pakalpojumu sniedzējiem izmaksas, kas rodas, pildot sabiedrisko pakalpojumu saistības. Visbeidzot, kā iepriekš norādīts, koncesijas specifikācijās, ar kurām saskaņā Simet sniedza transporta pakalpojumus, nav paredzēts finansiālas kompensācijas maksājums. Simet piekrita sniegt pakalpojumus saskaņā ar šajās koncesijās minētajiem nosacījumiem, pašam uzņēmumam uzņemoties risku.
(133)
Tāpēc Komisija nevar pieņemt Simet apgalvojumu, ka ar Valsts padomes spriedumu Nr. 1405/2010 tiek piešķirta kompensācija par zaudējumiem, kas saistīti ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 pārkāpumu, nevis sabiedrisko pakalpojumu kompensācija.
8. SECINĀJUMS
(134)
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija uzskata, ka paziņotais pasākums veido valsts atbalstu Līguma 107. panta 1. punkta izpratnē, kurš nav saderīgs ar iekšējo tirgu,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Kompensācijas maksājumi Simet, ko paziņoja Itālijas iestādes, veido valsts atbalstu Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punkta izpratnē. Atbalsts nebija atbrīvots no iepriekšējas paziņošanas, pamatojoties uz Regulas (EEK) Nr. 1191/69 17. panta 2. punktu.
Atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu, jo nav izpildīti Regulas (EK) Nr. 1370/2007 nosacījumi. Tāpēc Itālijas iestādes nedrīkst īstenot atbalstu.
2. pants
Šis lēmums ir adresēts Itālijas Republikai.
Briselē, 2013. gada 2. oktobrī