NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) č. 606/2013
ze dne 12. června 2013
o vzájemném uznávání ochranných opatření v občanských věcech
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 písm. a), e) a f) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
po konzultaci s Evropským hospodářským a sociálním výborem,
s ohledem na stanovisko Výboru regionů (1),
v souladu s řádným legislativním postupem (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Unie si stanovila za cíl udržovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, v němž je zajištěn volný pohyb osob a usnadněn přístup ke spravedlnosti, zejména uplatňováním zásady vzájemného uznávání soudních a mimosoudních rozhodnutí v občanských věcech. Pro postupné vytváření takového prostoru má Unie přijmout opatření týkající se justiční spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem, zejména pokud jsou nezbytná k řádnému fungování vnitřního trhu.
(2)
V čl. 81 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) se stanoví, že justiční spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem je založena na zásadě vzájemného uznávání soudních a mimosoudních rozhodnutí.
(3)
Ve společném prostoru práva bez vnitřních hranic opatření k zajištění rychlého a jednoduchého uznání a případně výkonu ochranných opatření nařízených v jednom členském státě jsou v jiném členském státě nezbytná pro zajištění toho, aby ochrana poskytovaná fyzické osobě v jednom členském státě byla zachována a pokračovala rovněž v kterémkoli jiném členském státě, do nějž dotyčná osoba vycestuje nebo se přestěhuje. Je nutné zajistit, aby oprávněný výkon práva občanů Unie svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států v souladu s čl. 3 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“) a článkem 21 Smlouvy o fungování EU nevedl ke ztrátě této jejich ochrany.
(4)
Vzájemná důvěra ve výkon spravedlnosti v Unii a cíl zajistit rychlejší a méně nákladný pohyb ochranných opatření v rámci Unie odůvodňují zásadu, podle níž taková opatření nařízená v jednom členském státě jsou uznávána ve všech ostatních členských státech, aniž by byla vyžadována jakákoli zvláštní řízení. V důsledku toho by se mělo s ochranným opatřením nařízeným v jednom členském státě (dále jen „členský stát původu“) zacházet tak, jako by bylo vydáno v členském státě, v němž má být uznáno (dále jen „dožádaný členský stát“).
(5)
Za účelem dosažení cíle volného pohybu ochranných opatření je nezbytné a vhodné, aby byla pravidla upravující uznávání a případně výkon ochranných opatření stanovena v právním nástroji Unie, který by byl závazný a přímo použitelný.
(6)
Toto nařízení by se mělo vztahovat na ochranná opatření nařízená za účelem ochrany osoby v situaci, kdy existují závažné důvody pro to domnívat se, že je ohrožen její život, tělesná nebo duševní integrita, osobní svoboda, bezpečnost nebo sexuální integrita, tak aby se zabránilo například jakékoli formě násilí založeného na pohlaví nebo násilí mezi blízkými osobami, jako je fyzické násilí, obtěžování, sexuální agrese, pronásledování, zastrašování a jiné formy nepřímého nátlaku. Je třeba zdůraznit, že se toto nařízení vztahuje na všechny oběti bez ohledu na to, zda se jedná o oběti násilí založeného na pohlaví.
(7)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/29/EU ze dne 25. října 2012, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu (3), zajišťuje, aby oběti trestného činu získaly odpovídající informace a podporu.
(8)
Toto nařízení doplňuje směrnici 2012/29/EU. Skutečnost, že je určité osobě poskytnuta ochrana ochranným opatřením nařízeným v občanských věcech, nutně nevylučuje, aby tato osoba byla považována za „oběť“ ve smyslu uvedené směrnice.
(9)
Oblast působnosti tohoto nařízení spadá do oblasti justiční spolupráce v občanských věcech ve smyslu článku 81 Smlouvy o fungování EU. Toto nařízení se vztahuje pouze na ochranná opatření nařízená v občanských věcech. Na ochranná opatření nařízená v trestních věcech se vztahuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/99/EU ze dne 13. prosince 2011 o evropském ochranném příkazu (4).
(10)
Pojem občanských věcí by měl být vykládán autonomně, v souladu se zásadami práva Unie. Pro účely posouzení občanskoprávní povahy ochranného opatření by nemělo být určující, zda je orgán, který ochranné opatření nařídil, povahy občanskoprávní, správní či trestněprávní.
(11)
Toto nařízení by nemělo zasahovat do uplatňování nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti (5) (nařízení Brusel IIa). Rozhodnutí přijatá podle nařízení Brusel IIa by měla být i nadále uznávána a vymáhána podle uvedeného nařízení.
(12)
Toto nařízení zohledňuje jednotlivé právní tradice členských států a nezasahuje do vnitrostátních systémů ochranných opatření. Toto nařízení nezakládá povinnost členských států změnit své vnitrostátní právní předpisy tak, aby bylo možné nařizovat ochranná opatření v občanských věcech, ani povinnost zavést ochranná opatření v občanských věcech pro účely uplatňování tohoto nařízení.
(13)
S ohledem na různé druhy orgánů, které nařizují ochranná opatření v občanských věcech v členských státech, by se mělo toto nařízení na rozdíl od jiných oblastí justiční spolupráce vztahovat na rozhodnutí soudních i správních orgánů za předpokladu, že správní orgány poskytují dostatečné záruky, zejména pokud jde o jejich nestrannost a právo stran na soudní přezkum. Za vydávající orgány ve smyslu tohoto nařízení by v žádném případě neměly být považovány policejní orgány.
(14)
Podle zásady vzájemného uznávání by ochranná opatření nařízená v občanských věcech v členském státě původu měla být v dožádaném členském státě uznána jako ochranná opatření v občanských věcech v souladu s tímto nařízením.
(15)
V souladu se zásadou vzájemného uznávání má uznání ochranného opatření účinky po dobu trvání ochranného opatření. Nicméně s ohledem na rozmanitost ochranných opatření podle práva členských států, zejména pokud jde o dobu jejich trvání, a s ohledem na skutečnost, že se toto nařízení bude zpravidla uplatňovat v naléhavých situacích, by účinky uznání podle tohoto nařízení měly být výjimečně omezeny na dobu dvanácti měsíců od vydání osvědčení podle tohoto nařízení bez ohledu na případnou delší dobu trvání ochranného opatření samotného (ať již se jedná o opatření předběžné, časově omezené nebo na dobu neurčitou).
(16)
V případech, kdy je doba trvání ochranného opatření delší než dvanáct měsíců, by časovým omezením účinků uznání podle tohoto nařízení nemělo být dotčeno právo chráněné osoby dovolávat se ochranného opatření podle jiného dostupného právního aktu Unie, který upravuje uznávání, nebo požádat o vnitrostátní ochranné opatření v dožádaném členském státě.
(17)
Omezení účinků uznání je výjimečné díky zvláštní povaze předmětu tohoto nařízení a nemělo by sloužit jako precedens pro jiné nástroje v občanských a obchodních věcech.
(18)
Toto nařízení by se mělo zabývat pouze uznáváním povinnosti, kterou ochranné opatření ukládá. Nemělo by upravovat postupy pro uplatňování nebo výkon ochranného opatření a nemělo by se vztahovat ani na možné sankce, jež by mohly být uloženy, pokud by byla povinnost nařízená ochranným opatřením v dožádaném členském státě porušena. Tyto otázky se řídí právem příslušného členského státu. Nicméně v souladu s obecnými zásadami práva Unie, a zejména se zásadou vzájemného uznávání, musí členské státy zajistit, aby ochranná opatření uznaná podle tohoto nařízení mohla vyvolávat účinky v dožádaném členském státě.
(19)
Ochranná opatření, na která se vztahuje toto nařízení, by měla chráněné osobě poskytovat ochranu v místě bydliště nebo na pracovišti či na jiném místě, které pravidelně navštěvuje, jako je bydliště blízkých příbuzných nebo škola či vzdělávací zařízení, které navštěvují její děti. Bez ohledu na to, zda je dotčené místo nebo oblast, na něž nebo na níž se dané ochranné opatření vztahuje, popsáno či popsána vymezením určité oblasti, do níž osoba, která představuje nebezpečí, nesmí vstoupit, nebo jednou či několika konkrétními adresami, k níž nebo k nimž se nesmí přiblížit (nebo kombinací těchto dvou kritérií), týká se uznání povinnosti uložené ochranným opatřením spíše účelu, kterému toto místo chráněné osobě slouží, než konkrétní adresy.
(20)
S ohledem na výše uvedené skutečnosti a za předpokladu, že povaha a podstatné prvky ochranného opatření zůstanou zachovány, by měl mít příslušný orgán v dožádaném členském státě možnost upravit skutkové prvky ochranného opatření, je-li tato úprava nezbytná k tomu, aby uznání ochranného opatření mohlo z praktického hlediska v dožádaném členském státě plnit svůj účel. Skutkové prvky zahrnují adresu, obecně určené místo nebo minimální vzdálenost, již osoba, která představuje nebezpečí, musí zachovávat od chráněné osoby, adresy nebo obecně určeného místa. Touto úpravou však nelze měnit druh a občanskoprávní povahu ochranného opatření.
(21)
Pro snadnější úpravu ochranného opatření by mělo být v osvědčení uvedeno, zda adresa uvedená v ochranném opatření představuje bydliště, pracoviště nebo místo, které chráněná osoba pravidelně navštěvuje. Dále by v osvědčení měla být případně uvedena rovněž vymezená oblast (přibližná vzdálenost od konkrétní adresy), na něž se vztahuje povinnost uložená ochranným opatřením osobě, která představuje nebezpečí.
(22)
Za účelem usnadnění volného pohybu ochranných opatření v Unii by tímto nařízením měl být zaveden jednotný vzor osvědčení a vytvořen příslušný vícejazyčný formulář. Vydávající orgán by měl osvědčení vydat na žádost chráněné osoby.
(23)
Textových polí s volně vkládaným textem by ve vícejazyčném formuláři mělo být co nejméně, aby ve většině případů mohl být překlad nebo přepis poskytnut, aniž by užitím formuláře v příslušném jazyce chráněné osobě vznikly nějaké náklady. Úhrada nákladů na nezbytný překlad přesahující rámec textu vícejazyčného formuláře se určí v souladu se správními předpisy členského státu původu.
(24)
Pokud osvědčení obsahuje volně vkládaný text, měl by příslušný orgán dožádaného členského státu rozhodnout, zda se požaduje jeho překlad nebo přepis. To by nemělo bránit tomu, aby chráněná osoba nebo vydávající orgán členského státu původu poskytly překlad nebo přepis ze své vlastní iniciativy.
(25)
Aby bylo zajištěno respektování práva na obhajobu osoby, která představuje nebezpečí, v případě, že ochranné opatření bylo nařízeno v její nepřítomnosti nebo v řízení, o němž není předem vyrozumívána („řízení ex parte“), by mělo být vydání osvědčení možné pouze v případě, že tato osoba měla možnost se proti ochrannému opatření bránit. S cílem předejít obcházení zákona a s ohledem na naléhavost, kterou se případy vyžadující přijetí ochranného opatření vyznačují, by se však nemělo vyžadovat, aby před vydáním osvědčení uplynula lhůta pro uplatnění této obrany. Osvědčení by mělo být vydáno, jakmile je ochranné opatření vykonatelné v členském státě původu.
(26)
S ohledem na cíle, kterými jsou jednoduchost a rychlost, by toto nařízení mělo stanovit jednoduché a rychlé postupy pro oznámení procesních úkonů osobě, která představuje nebezpečí. Tyto specifické postupy pro oznamování by se z důvodu zvláštní povahy předmětu tohoto nařízení měly použít pouze pro jeho účely, neměly by sloužit jako precedens pro jiné nástroje v občanských a obchodních věcech a neměly by jimi být dotčeny závazky členského státu v oblasti doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině v občanských věcech vyplývající z dvoustranné nebo mnohostranné úmluvy uzavřené mezi tímto členským státem a třetí zemí.
(27)
Při oznamování osvědčení osobě, která představuje nebezpečí, a také při úpravě všech skutkových prvkůochranného opatření v dožádaném členském státě je třeba řádně zohlednit zájem chráněné osoby na tom, aby nebyly zpřístupněny údaje o místě, kde se zdržuje, nebo její jiné kontaktní údaje. Tyto údaje by neměly být zpřístupněny osobě, která představuje nebezpečí, ledaže je toto zpřístupnění nezbytné pro dodržování nebo výkon ochranného opatření.
(28)
Proti vydání osvědčení by nemělo být možné podat opravný prostředek.
(29)
Osvědčení by mělo být opraveno v případech, kdy na základě zřejmé chyby nebo nepřesnosti, jako jsou překlepy nebo chyby v psaní či při přepisu či opisu, nevyjadřuje přesně obsah ochranného opatření, nebo by mělo být zrušeno, pokud bylo zjevně vydáno chybně, například bylo-li použito pro opatření, které nespadá do oblasti působnosti tohoto nařízení, nebo bylo-li vydáno v rozporu s požadavky na jeho vydání.
(30)
Vydávající orgán členského státu původu by měl chráněné osobě poskytnout na žádost pomoc při získávání informací o orgánech dožádaného členského státu, u nichž se má dovolávat ochranného opatření nebo které jsou příslušné pro jeho výkon.
(31)
Harmonické fungování spravedlnosti vyžaduje, aby nebyla ve dvou členských státech vydávána vzájemně neslučitelná rozhodnutí. Toto nařízení by proto mělo stanovit důvod pro odepření uznání nebo výkonu ochranného opatření, které je neslučitelné s rozhodnutím vydaným nebo uznaným v dožádaném členském státě.
(32)
Za výjimečných okolností může být se zřetelem k veřejnému zájmu odůvodněna možnost, aby soudy dožádaného členského státu odepřely uznání nebo výkon ochranného opatření, pokud by použití tohoto opatření bylo zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem daného členského státu. Soudy by však neměly mít možnost uplatnit výhradu veřejného pořádku za účelem odepření uznání nebo výkonu ochranného opatření, pokud by toto odepření uznání nebo výkon byly v rozporu s právy stanovenými v Listině základních práv Evropské unie, a zejména v článku 21 této listiny.
(33)
Pokud je v členském státě původu ochranné opatření pozastaveno nebo zrušeno nebo je zrušeno osvědčení, měl by příslušný orgán dožádaného členského státu po předložení příslušného osvědčení pozastavit nebo zrušit účinky uznání a případně odložit nebo zastavit výkon ochranného opatření.
(34)
Chráněná osoba by měla mít účinný přístup ke spravedlnosti v jiném členském státě. K zajištění tohoto účinného přístupu ke spravedlnosti v řízeních, na něž se vztahuje toto nařízení, má být poskytována právní pomoc podle směrnice Rady 2003/8/ES ze dne 27. ledna 2003 o zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech (6).
(35)
Aby bylo usnadněno použití tohoto nařízení, měly by být členské státy povinny poskytovat určité informace o svých vnitrostátních pravidlech a postupech týkajících se ochranných opatření v občanských věcech v rámci Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci vytvořené rozhodnutím Rady 2001/470/ES (7). Přístup k informacím poskytovaným členskými státy by měl být umožněn prostřednictvím evropského portálu e-justice.
(36)
Za účelem zajištění jednotných podmínek k provedení tohoto nařízení by měly být Komisi svěřeny prováděcí pravomoci, pokud jde o vytvoření a následné změny formulářů stanovených tímto nařízením. Tyto pravomoci by měly být vykonávány v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 ze dne 16. února 2011, kterým se stanoví pravidla a obecné zásady způsobu, jakým členské státy kontrolují Komisi při výkonu prováděcích pravomocí (8).
(37)
Při přijímání prováděcích aktů, jimiž budou vytvořeny a následně pozměňovány formuláře stanovené tímto nařízením, by měl být použit přezkumný postup.
(38)
Toto nařízení respektuje základní práva a ctí zásady uznávané Listinou základních práv Evropské unie. Zejména usiluje o zajištění práva na obhajobu a spravedlivý proces, jak je stanoveno v článcích 47 a 48 této listiny. Toto nařízení by mělo být uplatňováno v souladu s těmito právy a zásadami.
(39)
Jelikož cíle tohoto nařízení, totiž stanovit pravidla pro jednoduchý a rychlý mechanismus uznávání ochranných opatření v občanských věcech nařízených v některém členském státě, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jich může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o EU. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.
(40)
V souladu s článkem 3 Protokolu č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, oznámily tyto členské státy své přání účastnit se přijímání a používání tohoto nařízení.
(41)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto nařízení a toto nařízení pro ně není závazné ani použitelné.
(42)
Evropský inspektor ochrany údajů vydal dne 17. října 2011 stanovisko (9) na základě čl. 41 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů (10),
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA I
PŘEDMĚT, OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE
Článek 1
Předmět
Toto nařízení stanoví pravidla pro jednoduchý a rychlý mechanismus uznávání ochranných opatření v občanských věcech nařízených v členském státě.
Článek 2
Oblast působnosti
1. Toto nařízení se vztahuje na ochranná opatření v občanských věcech nařízená orgánem ve smyslu čl. 3 bodu 4.
2. Toto nařízení se vztahuje na přeshraniční věci. Pro účely tohoto nařízení se přeshraniční věcí rozumí věc, v níž se v jednom členském státě žádá o uznání ochranného opatření nařízeného v jiném členském státě.
3. Toto nařízení se nevztahuje na ochranná opatření spadající do oblasti působnosti nařízení (ES) č. 2201/2003.
Článek 3
Definice
Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
1)
„ochranným opatřením“ jakékoliv rozhodnutí, bez ohledu na jeho název, jež bylo nařízeno vydávajícím orgánem členského státu původu v souladu s jeho vnitrostátním právem a jež ukládá jednu či více z následujících povinností osobě, která představuje nebezpečí, s cílem poskytnout ochranu jiné osobě, jejíž tělesná nebo duševní integrita může být ohrožena:
a)
zákaz nebo omezení vstupu na místo, kde má chráněná osoba bydliště, pracoviště nebo které pravidelně navštěvuje či v něm pravidelně pobývá;
b)
zákaz nebo omezení styku, v jakékoli formě, s chráněnou osobou, včetně styku prostřednictvím telefonu, elektronické či běžné pošty, faxem či jakýmikoli jinými prostředky;
c)
zákaz nebo omezení přiblížení se k chráněné osobě blíže než na stanovenou vzdálenost;
2)
„chráněnou osobou“ fyzická osoba, které je poskytnuta ochrana podle ochranného opatření;
3)
„osobou, která představuje nebezpečí“, fyzická osoba, jíž byla uložena jedna nebo více povinností uvedených v bodě 1;
4)
„vydávajícím orgánem“ soudní orgán nebo jakýkoli jiný orgán, který členský stát určí jako příslušný pro věci spadající do oblasti působnosti tohoto nařízení, pokud tento jiný orgán poskytuje stranám záruky nestrannosti a pokud mohou být rozhodnutí tohoto orgánu o ochranných opatřeních podle práva členského státu, v němž působí, přezkoumána soudním orgánem a mají stejnou platnost a účinky jako rozhodnutí soudního orgánu ve stejné věci;
5)
„členským státem původu“ členský stát, v němž je ochranné opatření nařízeno;
6)
„dožádaným členským státem“ členský stát, v němž je požadováno uznání a případně výkon ochranného opatření.
KAPITOLA II
UZNÁVÁNÍ A VÝKON OCHRANNÝCH OPATŘENÍ
Článek 4
Uznávání a výkon
1. Ochranné opatření nařízené v některém členském státě je uznáno v ostatních členských státech, aniž je vyžadováno zvláštní řízení, a je vykonatelné, aniž je vyžadováno prohlášení vykonatelnosti.
2. Chráněná osoba, která se hodlá v dožádaném členském státě dovolávat ochranného opatření nařízeného v členském státě původu, předloží příslušnému orgánu dožádaného členského státu:
a)
vyhotovení rozhodnutí nařizujícího ochranného opatření, které splňuje podmínky nezbytné pro ověření jeho pravosti;
b)
osvědčení vydané v členském státě původu podle článku 5, a
c)
v případě potřeby přepis nebo překlad osvědčení v souladu s článkem 16.
3. Osvědčení vyvolává účinky pouze v mezích vykonatelnosti ochranného opatření.
4. Bez ohledu na případnou delší dobu trvání ochranného opatření jsou účinky uznání podle odstavce 1 omezeny na dobu dvanácti měsíců, počínaje dnem vydání osvědčení.
5. Postup pro výkon ochranných opatření se řídí právem dožádaného členského státu.
Článek 5
Osvědčení
1. Vydávající orgán členského státu původu vydá na žádost chráněné osoby osvědčení za použití vícejazyčného formuláře vytvořeného v souladu s článkem 19 a obsahujícího informace stanovené v článku 7.
2. Proti vydání osvědčení nelze podat opravný prostředek.
3. Na žádost chráněné osoby jí vydávající orgán členského státu původu poskytne přepis nebo překlad osvědčení za použití vícejazyčného formuláře vytvořeného v souladu s článkem 19.
Článek 6
Požadavky na vydání osvědčení
1. Osvědčení lze vydat pouze, pokud bylo ochranné opatření, v souladu s právem členského státu původu oznámeno osobě, která představuje nebezpečí.
2. Bylo-li ochranné opatření nařízeno v nepřítomnosti osoby, která představuje nebezpečí, může být osvědčení vydáno pouze, pokud jí byla doručena písemnost, kterou bylo zahájeno řízení, nebo jiná rovnocenná písemnost, nebo případně byla jinak informována o zahájení řízení v souladu s právem členského státu původu v dostatečném předstihu a takovým způsobem, který jí umožňuje se proti ochrannému opatření bránit.
3. Bylo-li ochranné opatření nařízeno v řízení, o němž není osoba, která představuje nebezpečí, předem vyrozumívána („řízení ex parte“), lze osvědčení vydat pouze v případě, že tato osoba měla právo napadnout ochranné opatření podle práva členského státu původu.
Článek 7
Obsah osvědčení
Osvědčení musí obsahovat tyto informace:
a)
název a adresu/kontaktní údaje vydávajícího orgánu;
b)
spisovou značku;
c)
datum vydání osvědčení;
d)
podrobné údaje o chráněné osobě: jméno, datum a místo narození, jsou-li k dispozici, a adresu pro účely oznamování, před níž je uvedeno zřetelné upozornění, že tuto adresu lze zpřístupnit osobě, která představuje nebezpečí;
e)
podrobné údaje o osobě, která představuje nebezpečí: jméno, datum a místo narození, jsou-li k dispozici, a adresu pro účely oznamování;
f)
veškeré informace nezbytné pro výkon ochranného opatření, případně včetně druhu opatření a povinnosti, jež toto opatření ukládá osobě, která představuje nebezpečí, s upřesněním funkce místa, k němuž se tato osoba nesmí přiblížit, nebo s upřesněním vymezené oblasti, do něhož nesmí vstoupit;
g)
dobu trvání ochranného opatření;
h)
dobu trvání účinků uznání podle čl. 4 odst. 4;
i)
prohlášení o tom, že byly splněny požadavky stanovené v článku 6;
j)
informace o právech podle článků 9 a 13;
k)
pro usnadnění vyhledávání celý název tohoto nařízení.
Článek 8
Oznamování osvědčení osobě, která představuje nebezpečí
1. Vydávající orgán členského státu původu oznámí osobě, která představuje nebezpečí, osvědčení a skutečnost, že vydání osvědčení má za následek uznání, a případně vykonatelnost ochranného opatření ve všech členských státech podle článku 4.
2. Pokud osoba, která představuje nebezpečí, má bydliště v členském státě původu, provede se oznámení v souladu s právem tohoto členského státu. Pokud má osoba, která představuje nebezpečí, bydliště v jiném členském státě, než je členský stát původu, nebo ve třetí zemi, provede se toto oznámení zasláním doporučeného dopisu s potvrzením o přijetí nebo rovnocenným způsobem.
V situaci, kdy není známa adresa osoby, která představuje nebezpečí, nebo kdy tato osoba odmítne potvrdit oznámení, se postupuje podle práva členského státu původu.
3. Údaje o tom, kde se chráněná osoba nachází, nebo jiné kontaktní údaje nesmí být zpřístupněny osobě, která představuje nebezpečí, ledaže je toto zpřístupnění nezbytné pro dodržování nebo výkon ochranného opatření.
Článek 9
Oprava nebo zrušení osvědčení
1. Aniž je dotčen čl. 5 odst. 2 a na žádost chráněné osoby nebo osoby, která představuje nebezpečí, k vydávajícímu orgánu členského státu původu nebo z vlastního podnětu tohoto orgánu, se osvědčení:
a)
opraví, pokud vzhledem k administrativní chybě existuje nesrovnalost mezi ochranným opatřením a osvědčením, nebo
b)
zruší, pokud bylo vydáno zjevně v rozporu s požadavky stanovenými v článku 6 nebo mimo oblast působnosti tohoto nařízení.
2. Postup pro opravu nebo zrušení osvědčení, včetně případných opravných prostředků, se řídí právem členského státu původu.
Článek 10
Pomoc chráněné osobě
Na žádost chráněné osoby jí vydávající orgán členského státu původu poskytne pomoc při získávání informací zpřístupněných v souladu s články 17 a 18 o orgánech dožádaného členského státu, u nichž se má dovolávat ochranného opatření nebo které jsou příslušné pro jeho výkon.
Článek 11
Úprava ochranného opatření
1. Příslušný orgán dožádaného členského státu upraví v nezbytném rozsahu, je-li to nutné, skutkové prvky ochranného opatření, aby mohlo vyvolávat účinky i v tomto členském státě.
2. Postup pro úpravu ochranného opatření se řídí právem dožádaného členského státu.
3. Úprava ochranného opatření se oznámí osobě, která představuje nebezpečí.
4. Pokud osoba, která představuje nebezpečí, má bydliště v dožádaném členském státě, provede se oznámení v souladu s právem tohoto členského státu. Pokud osoba, která představuje nebezpečí, má bydliště v jiném členském státě, než je dožádaný členský stát, nebo ve třetí zemi, provede se toto oznámení zasláním doporučeného dopisu s potvrzením o přijetí nebo rovnocenným způsobem.
V situaci, kdy není známa adresa osoby, která představuje nebezpečí, nebo kdy tato osoba odmítne potvrdit oznámení, se postupuje podle práva dožádaného členského státu.
5. Proti úpravě ochranného opatření může podat opravný prostředek chráněná osoba nebo osoba, která představuje nebezpečí. Řízení o opravném prostředku se řídí právem dožádaného členského státu. Podání opravného prostředku však nemá odkladný účinek.
Článek 12
Vyloučení přezkumu ve věci samé
Ochranné opatření nařízené v členském státě původu nesmí být v žádném případě přezkoumáváno ve věci samé v dožádaném členském státě.
Článek 13
Odepření uznání a výkonu
1. Uznání a případně výkon ochranného opatření se na návrh osoby, která představuje nebezpečí, odepře v rozsahu, v jakém je toto uznání:
a)
zjevně v rozporu s veřejným pořádkem dožádaného členského státu, nebo
b)
neslučitelné se soudním rozhodnutím vydaným nebo uznaným v dožádaném členském státě.
2. Návrh na odepření uznání nebo výkonu se podává u soudu dožádaného členského státu, který tento členský stát oznámil Komisi v souladu s čl. 18 odst. 1 písm. a) bodem iv).
3. Uznání ochranného opatření nesmí být odepřeno z důvodu, že právo dožádaného členského státu přijetí takového opatření za stejných skutkových okolností neumožňuje.
Článek 14
Pozastavení účinků nebo zrušení uznání a odložení nebo zastavení výkonu
1. V případě pozastavení či zrušení ochranného opatření, odložení či omezení jeho vykonatelnosti, nebo zrušení osvědčení v souladu s čl. 9 odst. 1 písm. b) v členském státě původu, vydá vydávající orgán členského státu původu na žádost chráněné osoby nebo osoby, která představuje nebezpečí, za použití formuláře vytvořeného v souladu s článkem 19 osvědčení, v němž toto pozastavení, odložení, či omezení nebo zrušení vyznačí.
2. Příslušný orgán dožádaného členského státu po předložení osvědčení chráněnou osobou nebo osobou, která představuje nebezpečí, vydaného podle odstavce 1 pozastaví nebo zruší účinky uznání a případně odloží nebo zastaví výkon ochranného opatření.
KAPITOLA III
OBECNÁ A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 15
Legalizace a obdobné formální požadavky
U dokumentů vydaných v členských státech se v rámci tohoto nařízení nevyžaduje legalizace ani jiný obdobný formální požadavek.
Článek 16
Přepis a překlad
1. Každý přepis nebo překlad vyžadovaný podle tohoto nařízení se provede do úředního jazyka nebo do jednoho z úředních jazyků dožádaného členského státu nebo do jiného úředního jazyka orgánů Unie, který tento členský stát určil jako přijatelný.
2. S výjimkou čl. 5 odst. 3 musí být každý překlad podle tohoto nařízení proveden osobou oprávněnou provádět překlady v některém členském státě.
Článek 17
Zpřístupnění informací veřejnosti
V rámci Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci vytvořené rozhodnutím 2001/470/ES poskytnou členské státy za účelem zpřístupnění informací veřejnosti popis vnitrostátních pravidel a postupů týkajících se ochranných opatření v občanských věcech, včetně informací o druhu orgánů příslušných pro záležitosti spadající do oblasti působnosti tohoto nařízení.
Členské státy tyto informace průběžně aktualizují.
Článek 18
Informace oznámené členskými státy
1. Do 11. července 2014 členské státy oznámí Komisi:
a)
druh orgánů, které jsou příslušné pro záležitosti spadající do oblasti působnosti tohoto nařízení, s případným upřesněním:
i)
orgánů, které mají pravomoc nařídit ochranná opatření a vydat osvědčení v souladu s článkem 5,
ii)
orgánů, u nichž se má chráněná osoba dovolávat ochranného opatření nařízeného v jiném členském státě nebo které mají pravomoc takové opatření vykonat,
iii)
orgánů, které mají pravomoc ochranné opatření upravit v souladu s čl. 11 odst. 1,
iv)
soudů, u nichž se podává v souladu s článkem 13 návrh na odepření uznání a případně výkonu;
b)
jazyk nebo jazyky přijatelné pro překlady podle čl. 16 odst. 1.
2. Komise informace uvedené v odstavci 1 vhodným způsobem zpřístupní veřejnosti, a to zejména prostřednictvím webové stránky Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci.
Článek 19
Vytvoření a následné změny formulářů
Komise je oprávněna přijímat prováděcí akty, kterými budou vytvořeny a následně pozměňovány formuláře uvedené v článcích 5 a 14. Tyto prováděcí akty se přijímají přezkumným postupem podle článku 20.
Článek 20
Postup projednávání ve výboru
1. Komisi je nápomocen výbor. Tento výbor je výborem ve smyslu nařízení (EU) č. 182/2011.
2. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 5 nařízení (EU) č. 182/2011.
Článek 21
Přezkum
Do 11. ledna 2020 předloží Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o uplatňování tohoto nařízení. Ke zprávě případně přiloží návrhy změn.
Článek 22
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Použije se ode dne 11. ledna 2015.
Toto nařízení se vztahuje na ochranná opatření nařízená ode dne 11. ledna 2015 včetně bez ohledu na to, kdy bylo zahájeno příslušné řízení.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve členských státech v souladu se Smlouvami.
Ve Štrasburku dne 12. června 2013.
EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES REGULA (ES) Nr. 606/2013
(2013. gada 12. jūnijs)
par aizsardzības pasākumu savstarpēju atzīšanu civillietās
EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 81. panta 2. punkta a), e) un f) apakšpunktu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
pēc apspriešanās ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju,
ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu (1)
saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (2),
tā kā:
(1)
Savienība ir noteikusi sev mērķi uzturēt un attīstīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kurā ir nodrošināta personu brīva pārvietošanās un ir atvieglota tiesu iestāžu pieejamība, jo īpaši piemērojot tiesas nolēmumu un ārpustiesas lēmumu savstarpējas atzīšanas principu civillietās. Lai pakāpeniski izveidotu šādu telpu, Savienībai ir jāpieņem pasākumi saistībā ar tiesu iestāžu sadarbību civillietās, kurās ir pārrobežu elementi, jo īpaši tad, kad tas nepieciešams iekšējā tirgus pienācīgai darbībai.
(2)
Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 81. panta 1. punktā ir noteikts, ka Savienībā tiesu iestāžu sadarbībai civillietās, kurās ir pārrobežu elementi, jāpamatojas uz tiesas nolēmumu un ārpustiesas lēmumu savstarpējas atzīšanas principu.
(3)
Kopējā tiesiskuma telpā bez iekšējām robežām svarīgi ir noteikumi, kuru mērķis ir nodrošināt vienā dalībvalstī noteikto aizsardzības pasākumu ātru un vienkāršu atzīšanu un attiecīgos gadījumos izpildi citā dalībvalstī, lai nodrošinātu, ka aizsardzība, ko fiziskai personai sniedz vienā dalībvalstī, saglabājas un tiek sniegta jebkurā citā dalībvalstī, uz kuru minētā persona ceļo vai pārceļas. Būtu jānodrošina, lai Savienības pilsoņi, likumīgi izmantojot savas tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību (LES) 3. panta 2. punktu un LESD 21. pantu, nezaudētu minēto aizsardzību.
(4)
Savstarpēja uzticēšanās tiesvedībai Savienībā un mērķis nodrošināt aizsardzības pasākumu ātrāku un ar mazākām izmaksām saistītu apriti Savienībā attaisno principu, saskaņā ar kuru aizsardzības pasākumi, kas noteikti vienā dalībvalstī, tiek atzīti visās citās dalībvalstīs bez kādas īpašas procedūras. Tādēļ pret aizsardzības pasākumu, kas noteikts vienā dalībvalstī (“izcelsmes dalībvalsts”), būtu jāattiecas tā, it kā tas būtu noteikts dalībvalstī, kurā lūdz tā atzīšanu (“uzrunātā dalībvalsts”).
(5)
Lai panāktu aizsardzības pasākumu brīvu apriti, ir vajadzīgi un lietderīgi, ka normas, ar kurām reglamentē aizsardzības pasākumu atzīšanu un attiecīgos gadījumos - izpildi -, reglamentē Savienības tiesību akts, kas ir saistošs un tieši piemērojams.
(6)
Šī regula būtu jāpiemēro aizsardzības pasākumiem, kurus nosaka nolūkā aizsargāt personu, ja ir nopietns pamats uzskatīt, ka ir apdraudēta minētās personas dzīvība, fiziskā vai psiholoģiskā neaizskaramība, personas brīvība, drošība vai seksuālā neaizskaramība, lai, piemēram, novērstu jebkādu vardarbību, kas saistīta ar dzimumu, vai vardarbību ciešās attiecībās, piemēram, fizisku vardarbību, uzmākšanos, seksuālu vardarbību, vajāšanu, iebiedēšanu vai cita veida netiešu ietekmēšanu. Ir svarīgi uzsvērt, ka šo regulu piemēro visiem cietušajiem neatkarīgi no tā, vai viņi ir cietuši no vardarbības saistībā ar dzimumu.
(7)
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2012/29/ES (2012. gada 25. oktobris), ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus (3), nodrošina, ka noziegumos cietušie saņem pienācīgu informāciju un atbalstu.
(8)
Šī regula papildina Direktīvu 2012/29/ES. Tas, ka persona tiek aizsargāta saskaņā ar civillietās noteiktu aizsardzības pasākumu, nenozīmē, ka minēto personu nevar definēt kā “cietušo” saskaņā ar minēto direktīvu.
(9)
Šīs regulas darbības joma ietilpst jomā, kas paredz tiesu iestāžu sadarbību civillietās LESD 81. panta nozīmē. Šo regulu piemēro tikai aizsardzības pasākumiem, kas noteikti civillietās. Uz aizsardzības pasākumiem, kas pieņemti krimināllietās, attiecas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/99/ES (2011. gada 13. decembris) par Eiropas aizsardzības rīkojumu (4).
(10)
Jēdziens “civillietas” būtu jāinterpretē autonomi saskaņā ar Savienības tiesību principiem. Aizsardzības pasākuma civiltiesiskā rakstura izvērtēšanā noteicošajam nevajadzētu būt tās iestādes veidam - civillietu, administratīvo lietu vai krimināllietu -, kura noteikusi aizsardzības pasākumu.
(11)
Šai regulai nebūtu jāiejaucas Padomes Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību (5) (“Briseles IIa regulas”) darbībā. Lēmumi, kuri pieņemti saskaņā ar Briseles IIa regulu, būtu arī turpmāk jāatzīst un jāizpilda saskaņā ar minēto regulu.
(12)
Šajā regulā ir ņemtas vērā dalībvalstu dažādās tiesiskās tradīcijas, un tā neiejaucas valstu sistēmās, kuras piemēro aizsardzības pasākumu noteikšanai. Šī regula nerada dalībvalstīm pienākumu grozīt savas valsts sistēmas, lai civillietās varētu noteikt aizsardzības pasākumus, vai ieviest aizsardzības pasākumus civillietās šīs regulas piemērošanai.
(13)
Lai ņemtu vērā to iestāžu dažādos veidus, kuras dalībvalstīs nosaka aizsardzības pasākumus civillietās, un atšķirībā no citām tiesu iestāžu sadarbības jomām, šī regula būtu jāpiemēro gan tiesu iestāžu nolēmumiem, gan administratīvo iestāžu lēmumiem ar noteikumu, ka administratīvās iestādes dod garantijas jo īpaši attiecībā uz objektivitāti un pušu tiesībām uz lēmuma pārskatīšanu tiesā. Policijas iestādes nekādā gadījumā nebūtu jāuzskata par izdevējiestādēm šīs regulas nozīmē.
(14)
Pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu, aizsardzības pasākumi, kas izcelsmes dalībvalstī noteikti civillietās, uzrunātajā dalībvalstī būtu jāatzīst par aizsardzības pasākumiem civillietās saskaņā ar šo regulu.
(15)
Saskaņā ar savstarpējās atzīšanas principu atzīšana ir spēkā visā aizsardzības pasākuma ilguma laikā. Tomēr, ņemot vērā to aizsardzības pasākumu dažādību, kuri paredzēti dalībvalstu tiesību aktos, jo īpaši attiecībā uz to ilgumu un to, ka šī regula parasti tiks piemērota steidzamos gadījumos, atzīšanai saskaņā ar šo regulu izņēmuma kārtā vajadzētu būt spēkā tikai uz 12 mēnešu laikposmu no šajā regulā paredzētās apliecības izdošanas neatkarīgi no tā, ka pats aizsardzības pasākums var būt ilgāks (vienalga, vai pasākums ir pagaidu, ar konkrētu termiņu vai beztermiņa).
(16)
Gadījumos, kad aizsardzības pasākuma ilgums ir garāks par 12 mēnešiem, atzīšanas spēkā esamības ierobežojumam saskaņā ar šo regulu nebūtu jāskar aizsargātās personas tiesības atsaukties uz minēto aizsardzības pasākumu saskaņā ar jebkuru citu pieejamu Savienības tiesību aktu, kurā paredzēta atzīšana, vai iesniegt pieteikumu valsts aizsardzības pasākuma noteikšanai uzrunātajā dalībvalstī.
(17)
Šīs regulas priekšmeta īpašā rakstura dēļ atzīšanas spēkā esamības ierobežošana ir izņēmuma gadījums un tai nebūtu jākalpo par precedentu citiem instrumentiem civillietās un komerclietās.
(18)
Šai regulai būtu jāattiecas tikai uz tāda pienākuma atzīšanu, kurš noteikts ar aizsardzības pasākumu. Tai nebūtu jāregulē aizsardzības pasākuma īstenošanas vai izpildes kārtība un nebūtu jāattiecas uz iespējamām sankcijām, kuras varētu piemērot, ja aizsardzības pasākumā noteiktais pienākums uzrunātajā dalībvalstī tiktu pārkāpts. Minētos jautājumus nosaka minētās dalībvalsts tiesību aktos. Tomēr saskaņā ar Savienības tiesību vispārējiem principiem un īpaši savstarpējās atzīšanas principu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka saskaņā ar šo regulu atzītie aizsardzības pasākumi var stāties spēkā uzrunātajā dalībvalstī.
(19)
Ar aizsardzības pasākumiem, uz kuriem attiecas šī regula, būtu jāsniedz aizsargātajai personai aizsardzība viņas dzīvesvietā, darbavietā vai citā vietā, ko minētā persona regulāri apmeklē, piemēram, tuvu radinieku dzīvesvietā vai skolā vai izglītības iestādē, kuru apmeklē viņas bērns. Neatkarīgi no tā, vai attiecīgā vieta vai tā apgabala platība, kurā aizsardzības pasākums darbojas, aizsardzības pasākumā ir norādīta kā viena vai vairākas noteiktas adreses vai kā atsauce uz ierobežotu zonu, kurai persona, kas rada apdraudējumu, attiecīgi nedrīkst tuvoties vai kurā nedrīkst iekļūt (vai abu kombinācija), ar aizsardzības pasākumu uzliktā pienākuma atzīšana ir saistīta ar mērķi, kāds šai vietai ir saistībā ar aizsargāto personu, nevis ar konkrēto adresi.
(20)
Ievērojot iepriekš izklāstīto un ar noteikumu, ka tiek saglabāta aizsardzības pasākuma raksturs un būtiskie elementi, uzrunātās dalībvalsts kompetentajai iestādei vajadzētu būt iespējai koriģēt aizsardzības pasākuma faktiskos elementus, ja šāda korekcija ir vajadzīga, lai aizsardzības pasākuma atzīšana būtu efektīva praksē uzrunātajā dalībvalstī. Faktiskie elementi ietver adresi, vispārēju atrašanās vietu vai minimālo attālumu no aizsargātās personas, adreses vai vispārējās atrašanās vietas, kurš jāievēro personai, kas rada apdraudējumu. Tomēr šāda korekcija nedrīkst skart aizsardzības pasākuma veidu un tā civiltiesisko raksturu.
(21)
Lai atvieglotu aizsardzības pasākuma koriģēšanu, apliecībā būtu jānorāda, vai aizsardzības pasākumā norādītā adrese ir dzīvesvieta, darbavieta vai vieta, kuru aizsargātā persona regulāri apmeklē. Turklāt, attiecīgā gadījumā apliecībā būtu jānorāda arī ierobežota zona (aptuvens rādiuss no konkrētās adreses), kurā uz personu, kas rada apdraudējumu, attiecas aizsardzības pasākumā noteiktais pienākums.
(22)
Lai atvieglotu aizsardzības pasākumu brīvu apriti Savienībā, ar šo regulu būtu jāievieš vienota apliecības forma un šajā nolūkā jāizveido daudzvalodu standarta veidlapa. Izdevējiestādei pēc aizsargātās personas pieprasījuma būtu jāizdod apliecība.
(23)
Apliecības daudzvalodu standarta veidlapā vajadzētu būt pēc iespējas mazāk brīva teksta laukiem, lai tulkojumu vai transliterāciju vairumā gadījumu varētu nodrošināt, aizsargātajai personai neradot izmaksas, izmantojot standarta veidlapu attiecīgajā valodā. Jebkādas izmaksas par tulkošanu, kas nepieciešama papildus daudzvalodu standarta veidlapā iekļautajam tekstam, ir jāsadala saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem.
(24)
Ja apliecībā ir brīvs teksts, uzrunātās dalībvalsts kompetentajai iestādei būtu jānosaka, vai ir vajadzīgs tulkojums vai transliterācija. Tam nebūtu jāliedz aizsargātajai personai vai izcelsmes dalībvalsts izdevējiestādei nodrošināt tulkojumu vai transliterāciju pēc savas iniciatīvas.
(25)
Lai gadījumos, kad aizsardzības pasākums noteikts aizmuguriski vai saskaņā ar tiesvedību, kurā nav paredzēta personas, kas rada apdraudējumu, iepriekšēja informēšana (“ex parte tiesvedība”), nodrošinātu, ka tiek ievērotas minētās personas tiesības uz aizstāvību, apliecības izdošanai vajadzētu būt iespējamai tikai tad, ja minētajai personai ir bijusi iespēja nodrošināt sev aizstāvību pret aizsardzības pasākumu. Tomēr, lai novērstu apiešanu un ņemot vērā to, ka gadījumi, kuros nepieciešami aizsardzības pasākumi, parasti ir steidzami, nebūtu jānosaka, ka apliecību var izdot tikai pēc tam, kad beidzies termiņš šādai aizstāvībai. Apliecība būtu jāizdod, tiklīdz aizsardzības pasākums ir izpildāms izcelsmes dalībvalstī.
(26)
Ņemot vērā tādus mērķus kā vienkāršība un ātrums, šajā regulā paredz vienkāršas un ātras metodes, kuras jāizmanto, lai personu, kas rada apdraudējumu, informētu par tiesvedības pasākumiem. Minētās īpašās informēšanas metodes būtu jāpiemēro vienīgi šīs regulas nolūkos, ņemot vērā tās priekšmeta īpašo raksturu, tām nebūtu jākalpo par precedentu citiem instrumentiem civillietās un komerclietās un nebūtu jāietekmē tos dalībvalsts pienākumus attiecībā uz tiesas un ārpustiesas dokumentu izsniegšanu ārvalstīs civillietās, kuri saistīti ar divpusēju vai daudzpusēju vienošanos starp minēto dalībvalsti un trešo valsti.
(27)
Informējot par apliecību personu, kas rada apdraudējumu, un arī koriģējot aizsardzības pasākuma faktiskos elementus uzrunātajā dalībvalstī, pietiekami liela uzmanība būtu jāvelta tam, lai ievērotu aizsargātās personas intereses, proti, lai netiktu atklāta viņas atrašanās vieta vai cita kontaktinformācija. Personai, kas rada apdraudējumu, šāda informācija nebūtu jāatklāj, ja vien šāda atklāšana nepieciešama, lai nodrošinātu aizsardzības pasākuma ievērošanu vai izpildi.
(28)
Apliecības izdošanai nevajadzētu būt pārsūdzamai.
(29)
Apliecībā būtu jāveic labojumi, ja acīmredzamas kļūdas vai neprecizitātes dēļ, piemēram, drukas kļūdas vai transkripcijas vai kopēšanas kļūdas dēļ apliecība nepareizi atspoguļo aizsardzības pasākumu, vai tā būtu jāatsauc, ja ir skaidrs, ka tā izsniegta nepamatoti, piemēram, ja izmantota pasākumam, kas neietilpst šīs regulas darbības jomā, vai tikusi izdota, pārkāpjot izdošanas nosacījumus.
(30)
Izcelsmes dalībvalsts izdevējiestādei pēc pieprasījuma būtu jāpalīdz aizsargātajai personai iegūt informāciju par tām uzrunātās dalībvalsts iestādēm, kurās ir jāatsaucas uz aizsardzības pasākumu vai kurās ir jāprasa tā izpilde.
(31)
Lai tiesas spriešana notiktu saskaņoti, būtu jāizvairās no nesavienojamu nolēmumu pieņemšanas divās dalībvalstīs. Šajā nolūkā regulā būtu jāparedz pamati aizsardzības pasākuma atzīšanas vai izpildes atteikumam gadījumos, kad tas nav savienojams ar uzrunātajā dalībvalstī pieņemtu vai atzītu tiesas nolēmumu.
(32)
Sabiedrības interešu apsvērumi ārkārtas gadījumos var būt attaisnojums tam, ka uzrunātās dalībvalsts tiesas atsakās atzīt vai izpildīt aizsardzības pasākumu, ja tā piemērošana būtu klajā pretrunā minētās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai. Tomēr tiesām nevajadzētu būt iespējai piemērot sabiedriskās kārtības izņēmumu, lai atteiktos atzīt vai izpildīt aizsardzības pasākumu, kad tas būtu pretrunā Eiropas Savienības Pamattiesību hartā izklāstītajām tiesībām un jo īpaši tās 21. pantam.
(33)
Ja aizsardzības pasākumu aptur vai atceļ vai apliecību atsauc izcelsmes dalībvalstī, uzrunātās dalībvalsts kompetentajai iestādei pēc attiecīgās apliecības iesniegšanas būtu jāaptur vai jāatceļ aizsardzības pasākuma atzīšanas spēkā esamība un vajadzības gadījumā izpilde.
(34)
Tiesu iestādēm citās dalībvalstīs vajadzētu būt aizsargātajai personai faktiski pieejamām. Lai šādu faktisku pieejamību nodrošinātu procedūrās, uz kurām attiecas šī regula, ir jāsniedz juridiskā palīdzība saskaņā ar Padomes Direktīvu 2003/8/EK (2003. gada 27. janvāris) par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos (6).
(35)
Lai atvieglotu šīs regulas piemērošanu, būtu jāparedz, ka dalībvalstis saistībā ar Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās, kurš izveidots ar Padomes Lēmumu 2001/470/EK (7), sniedz konkrētu informāciju par to, kādus valsts noteikumus un kādu kārtību tajās piemēro attiecībā uz aizsardzības pasākumiem civillietās. Dalībvalstu sniegtajai informācijai vajadzētu būt pieejamai Eiropas e-tiesiskuma portālā.
(36)
Lai nodrošinātu vienotus nosacījumus šīs regulas īstenošanai, būtu jāpiešķir īstenošanas pilnvaras Komisijai attiecībā uz šajā regulā paredzēto veidlapu izstrādi un to tālāku grozīšanu. Minētās pilnvaras būtu jāizmanto saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 182/2011 (2011. gada 16. februāris), ar ko nosaka normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu (8).
(37)
Lai pieņemtu īstenošanas aktus, ar ko izstrādā un pēc tam groza veidlapas, kuras paredzētas šajā regulā, būtu jāizmanto pārbaudes procedūra.
(38)
Šajā regulā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Jo īpaši tā tiecas nodrošināt tiesības uz aizstāvību un taisnīgu tiesu, kas paredzētas hartas 47. un 48. pantā. Šī regula būtu jāpiemēro saskaņā ar minētajām tiesībām un principiem.
(39)
Ņemot vērā to, ka šīs regulas mērķi, proti, paredzēt noteikumus vienkāršam un ātram mehānismam, lai atzītu dalībvalstī civillietās noteiktus aizsardzības pasākumus, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka minēto mērķi var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar LES 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā regulā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minētā mērķa sasniegšanai.
(40)
Saskaņā ar 3. pantu Protokolā Nr. 21 par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots LES un LESD, minētās dalībvalstis ir paziņojušas, ka tās vēlas piedalīties šīs regulas pieņemšanā un piemērošanā.
(41)
Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā Nr. 22 par Dānijas nostāju, kas pievienots LES un LESD, Dānija nepiedalās šīs regulas pieņemšanā un Dānijai šī regula nav saistoša un nav jāpiemēro.
(42)
Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs 2011. gada 17. oktobrī sniedza atzinumu (9), pamatojoties uz 41. panta 2. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 45/2001 (2000. gada 18. decembris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (10),
IR PIEŅĒMUŠI ŠO REGULU.
I NODAĻA
PRIEKŠMETS, DARBĪBAS JOMA UN DEFINĪCIJAS
1. pants
Priekšmets
Šī regula paredz noteikumus vienkāršam un ātram mehānismam, lai atzītu dalībvalstī civillietās noteiktus aizsardzības pasākumus.
2. pants
Darbības joma
1. Šo regulu piemēro tādiem aizsardzības pasākumiem civillietās, kurus noteikusi izdevējiestāde 3. panta 4. punkta nozīmē.
2. Šo regulu piemēro pārrobežu lietās. Šajā regulā par pārrobežu lietu uzskata tādu lietu, kurā vienā dalībvalstī noteiktu aizsardzības pasākumu lūdz atzīt citā dalībvalstī.
3. Šo regulu nepiemēro aizsardzības pasākumiem, kas ietilpst Regulas (EK) Nr. 2201/2003 darbības jomā.
3. pants
Definīcijas
Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
1)
“aizsardzības pasākums” ir jebkurš lēmums neatkarīgi no tā nosaukuma, kuru nosaka izcelsmes dalībvalsts izdevējiestāde saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem un ar kuru nosaka vienu vai vairākus turpmāk minētos pienākumus personai, kas rada apdraudējumu, ar mērķi aizsargāt citu personu, ja var tikt apdraudēta pēdējās minētās personas fiziskā vai psiholoģiskā neaizskaramība:
a)
aizliegums vai noteikumi attiecībā uz tās vietas apmeklēšanu, kur dzīvo, strādā vai ko regulāri apmeklē vai kur regulāri uzturas aizsargātā persona;
b)
aizliegums vai noteikumi attiecībā uz jebkāda veida saziņu ar aizsargāto personu, tostarp izmantojot tālruni, elektronisko vai parasto pastu, faksu vai jebkādus citus līdzekļus;
c)
aizliegums vai noteikumi attiecībā uz tuvošanos aizsargātajai personai tuvāk par noteiktu attālumu;
2)
“aizsargātā persona” ir fiziska persona, kura ir ar aizsardzības pasākumu piešķirtās aizsardzības objekts;
3)
“persona, kas rada apdraudējumu,” ir fiziska persona, kurai nosaka vienu vai vairākus no 1. punktā minētajiem pienākumiem;
4)
“izdevējiestāde” ir jebkura tiesu iestāde vai jebkura cita dalībvalsts izraudzīta iestāde, kuras kompetencē ir jautājumi, kas ietilpst šīs regulas darbības jomā, ar noteikumu, ka šāda cita iestāde pusēm garantē objektivitāti un to, ka tās lēmumus attiecībā uz aizsardzības pasākumu, saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā darbojas, var pārskatīt tiesu iestādē un tiem ir tāds pats spēks un sekas kā tiesu iestādes pieņemtiem nolēmumiem tādos pašos jautājumos;
5)
“izcelsmes dalībvalsts” ir dalībvalsts, kurā aizsardzības pasākums ir noteikts;
6)
“uzrunātā dalībvalsts” ir dalībvalsts, kurā tiek lūgta aizsardzības pasākuma atzīšana un vajadzības gadījumā izpilde.
II NODAĻA
AIZSARDZĪBAS PASĀKUMU ATZĪŠANA UN IZPILDE
4. pants
Atzīšana un izpilde
1. Dalībvalstī noteiktu aizsardzības pasākumu bez kādas īpašas procedūras atzīst pārējās dalībvalstīs, un tas ir izpildāms bez izpildāmības pasludināšanas.
2. Aizsargātā persona, kas uzrunātajā dalībvalstī vēlas atsaukties uz izcelsmes dalībvalstī noteiktu aizsardzības pasākumu, uzrunātās dalībvalsts kompetentajai iestādei iesniedz:
a)
aizsardzības pasākuma kopiju, kas atbilst nosacījumiem, lai noteiktu tā autentiskumu;
b)
apliecību, kas saskaņā ar 5. pantu izdota izcelsmes dalībvalstī; un
c)
vajadzības gadījumā apliecības transliterāciju un/vai tulkojumu saskaņā ar 16. pantu.
3. Apliecība ir spēkā tikai aizsardzības pasākuma izpildāmības robežās.
4. Neatkarīgi no tā, ka aizsardzības pasākums ir ilgāks, tā atzīšana saskaņā ar 1. punktu ir spēkā tikai uz 12 mēnešu laikposmu, sākot ar apliecības izdošanas dienu.
5. Aizsardzības pasākumu izpildes kārtību nosaka saskaņā ar uzrunātās dalībvalsts tiesību aktiem.
5. pants
Apliecība
1. Izcelsmes dalībvalsts izdevējiestāde pēc aizsargātās personas pieprasījuma izdod apliecību, izmantojot daudzvalodu standarta veidlapu, kura izstrādāta saskaņā ar 19. pantu un kurā ir iekļauta 7. pantā noteiktā informācija.
2. Apliecības izdošana nav pārsūdzama.
3. Pēc aizsargātās personas pieprasījuma izcelsmes dalībvalsts izdevējiestāde aizsargātajai personai nodrošina apliecības transliterāciju un/vai tulkojumu, izmantojot daudzvalodu standarta veidlapu, kas izstrādāta saskaņā ar 19. pantu.
6. pants
Apliecības izdošanas nosacījumi
1. Apliecību var izdod tikai tad, ja persona, kas rada apdraudējumu, saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem tika informēta par aizsardzības pasākumu.
2. Ja aizsardzības pasākums ir noteikts aizmuguriski, apliecību var izdod tikai tad, ja personai, kas rada apdraudējumu, pietiekami savlaicīgi un tādā veidā, lai minētā persona varētu nodrošināt sev aizstāvību, ir izsniegts dokuments, ar ko uzsākta tiesvedība, vai līdzvērtīgs dokuments, vai attiecīgos gadījumos tā saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem ir citādi informēta par tiesvedības uzsākšanu.
3. Ja aizsardzības pasākums ir noteikts tiesvedībā, kurā nav paredzēta personas, kas rada apdraudējumu, iepriekšēja informēšana (“ex parte tiesvedība”), apliecību var izdod tikai tad, ja minētajai personai bija tiesības aizsardzības pasākumu pārsūdzēt saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem.
7. pants
Apliecības saturs
Apliecībā ietver šādu informāciju:
a)
izdevējiestādes nosaukums un adrese/kontaktinformācija;
b)
lietas atsauces numurs;
c)
apliecības izdošanas datums;
d)
informācija par aizsargāto personu - vārds, uzvārds, dzimšanas datums un vieta - ja zināms - un adrese, kas izmantojama paziņošanas nolūkā un kurai pievienots skaidri redzams brīdinājums, ka minētā adrese var tikt atklāta personai, kas rada apdraudējumu;
e)
informācija par personu, kas rada apdraudējumu - vārds, uzvārds, dzimšanas datums un vieta - ja zināms - un adrese, kas izmantojama paziņošanas nolūkā;
f)
visa informācija, kas nepieciešama aizsardzības pasākuma izpildei, tostarp vajadzības gadījumā norādot pasākuma veidu un pienākumus, kas ar to noteikti personai, kura rada apdraudējumu, kā arī precizējot, kāda funkcija ir vietai un/vai ierobežotai zonai, kurai minētajai personai ir aizliegts attiecīgi tuvoties vai kurā ir aizliegts iekļūt;
g)
aizsardzības pasākuma ilgums;
h)
atzīšanas spēkā esamības ilgums atbilstīgi 4. panta 4. punktam;
i)
deklarācija, kas apliecina, ka ir izpildītas 6. pantā paredzētās prasības;
j)
informācija par tiesībām, kuras ir piešķirtas saskaņā ar 9. un 13. pantu;
k)
ērtības labad šīs regulas pilns nosaukums.
8. pants
Personas, kas rada apdraudējumu, informēšana par apliecību
1. Izcelsmes dalībvalsts izdevējiestāde personu, kas rada apdraudējumu, informē par apliecību un par to, ka apliecības izdošanas rezultātā aizsardzības pasākums tiek atzīts un vajadzības gadījumā izpildīts visās dalībvalstīs saskaņā ar 4. pantu.
2. Ja persona, kas rada apdraudējumu, dzīvo izcelsmes dalībvalstī, informēšana notiek saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem. Ja persona, kas rada apdraudējumu, dzīvo nevis izcelsmes dalībvalstī, bet kādā citā dalībvalstī vai trešā valstī, informēšana notiek, nosūtot ierakstītu vēstuli ar apstiprinājumu par saņemšanu, vai līdzīgā veidā.
Gadījumus, kad personas, kas rada apdraudējumu, adrese nav zināma vai kad minētā persona atsakās apstiprināt to, ka ir informēta, reglamentē izcelsmes dalībvalsts tiesību akti.
3. Personai, kas rada apdraudējumu, neatklāj informāciju par aizsargātās personas atrašanās vietu vai citu kontaktinformāciju, ja vien tās atklāšana nav nepieciešama, lai nodrošinātu aizsardzības pasākuma ievērošanu vai izpildi.
9. pants
Apliecības labošana vai atsaukšana
1. Neskarot 5. panta 2. punktu un pēc aizsargātās personas vai personas, kas rada apdraudējumu, pieprasījuma izcelsmes dalībvalsts izdevējiestādei vai pēc minētās iestādes iniciatīvas apliecību:
a)
labo, ja pārrakstīšanās kļūdas dēļ ir radusies neatbilstība starp aizsardzības pasākumu un apliecību; vai
b)
atsauc, ja skaidri redzams, ka tā, ņemot vērā 6. pantā izklāstītās prasības un šīs regulas darbības jomu, ir izsniegta nepamatoti.
2. Apliecības labošanas vai atsaukšanas kārtību, tostarp labojumu vai atsaukšanas pārsūdzību, nosaka saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem.
10. pants
Palīdzība aizsargātajai personai
Ja aizsargātā persona to pieprasa, izcelsmes dalībvalsts izdevējiestāde palīdz minētajai personai iegūt informāciju, kas darīta pieejama saskaņā ar 17. un 18. pantu, par tām uzrunātās dalībvalsts iestādēm, kurās var atsaukties uz aizsardzības pasākumu vai pieprasīt tā izpildi.
11. pants
Aizsardzības pasākuma koriģēšana
1. Uzrunātās dalībvalsts kompetentā iestāde vajadzības gadījumā un nepieciešamajā apjomā koriģē aizsardzības pasākuma faktiskos elementus, lai aizsardzības pasākums būtu spēkā minētajā dalībvalstī.
2. Aizsardzības pasākuma koriģēšanas kārtību reglamentē uzrunātās dalībvalsts tiesību akti.
3. Par aizsardzības pasākuma koriģēšanu informē personu, kas rada apdraudējumu.
4. Ja persona, kas rada apdraudējumu, dzīvo uzrunātajā dalībvalstī, paziņošanu īsteno saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem. Ja persona, kas rada apdraudējumu, dzīvo nevis uzrunātajā dalībvalstī, bet kādā citā dalībvalstī vai trešā valstī, informēšanu veic, nosūtot ierakstītu vēstuli ar apstiprinājumu par saņemšanu, vai līdzīgā veidā.
Gadījumus, kad personas, kas rada apdraudējumu, adrese nav zināma vai kad minētā persona atsakās apstiprināt to, ka ir informēta, reglamentē uzrunātās dalībvalsts tiesību akti.
5. Aizsargātā persona vai persona, kas rada apdraudējumu var iesniegt pārsūdzību par aizsardzības pasākuma koriģēšanu. Pārsūdzēšanas kārtību reglamentē uzrunātās dalībvalsts tiesību akti. Tomēr pārsūdzības iesniegšanai nav apturoša spēka.
12. pants
Aizliegums pārskatīt pēc būtības
Izcelsmes dalībvalstī noteikts aizsardzības pasākums nekādos apstākļos nav pārskatāms pēc būtības uzrunātajā dalībvalstī.
13. pants
Atzīšanas vai izpildes atteikums
1. Pēc personas, kas rada apdraudējumu, pieteikuma atsaka aizsardzības pasākuma atzīšanu un vajadzības gadījumā izpildi, ciktāl šāda atzīšana ir:
a)
acīmredzami pretrunā uzrunātās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai; vai
b)
nesavienojama ar uzrunātajā dalībvalstī pieņemtu vai atzītu spriedumu.
2. Pieteikumu par atzīšanas vai izpildes atteikšanu iesniedz tajā uzrunātās dalībvalsts tiesā, kuru minētā dalībvalsts ir paziņojusi Komisijai saskaņā ar 18. panta 1. punkta a) apakšpunkta iv) punktu.
3. Aizsardzības pasākuma atzīšanu nevar atteikt, pamatojoties uz to, ka uzrunātās dalībvalsts tiesību aktos, pastāvot tādiem pašiem faktiem, nav paredzēts šāds pasākums.
14. pants
Atzīšanas vai izpildes apturēšana vai atsaukšana
1. Gadījumā, ja izcelsmes dalībvalstī aizsardzības pasākums tiek apturēts vai atsaukts vai ja tiek apturēta vai ierobežota tā izpildāmība, vai ja saskaņā ar 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu tiek atsaukta apliecība, izcelsmes dalībvalsts izdevējiestāde pēc aizsargātās personas vai personas, kas rada apdraudējumu, pieprasījuma, izdod apliecību par minēto apturēšanu, ierobežošanu vai atsaukšanu, izmantojot daudzvalodu standarta veidlapu, kas izstrādāta saskaņā ar 19. pantu.
2. Ja aizsargātā persona vai persona, kas rada apdraudējumu, iesniedz apliecību, kura izdota saskaņā ar 1. punktu, uzrunātās dalībvalsts kompetentā iestāde aptur vai atsauc aizsardzības pasākuma atzīšanas spēkā esamību un vajadzības gadījumā aizsardzības pasākuma izpildi.
III NODAĻA
VISPĀRĪGI UN NOBEIGUMA NOTEIKUMI
15. pants
Legalizācija un citas līdzīgas formalitātes
Dokumentiem, kas saistībā ar šo regulu ir izdoti kādā dalībvalstī, nav vajadzīga legalizācija vai citas līdzīgas formalitātes.
16. pants
Transliterācija vai tulkojums
1. Jebkuru transliterāciju vai tulkojumu, kas vajadzīgs saskaņā ar šo regulu, veic uzrunātās dalībvalsts oficiālajā valodā vai vienā no oficiālajām valodām, vai jebkurā citā Savienības iestāžu oficiālajā valodā, ko minētā dalībvalsts ir norādījusi kā pieņemamu.
2. Ievērojot 5. panta 3. punktu, visus tulkojumus saskaņā ar šo regulu veic persona, kas ir kvalificēta veikt tulkojumus kādā no dalībvalstīm.
17. pants
Publiski pieejama informācija
Lai nodrošinātu informācijas publisku pieejamību, dalībvalstis, izmantojot Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās, kas izveidots ar Lēmumu 2001/470/EK, sniedz aprakstu par valsts noteikumiem un kārtību attiecībā uz aizsardzības pasākumiem civillietās, tostarp informāciju par to iestāžu veidu, kuras ir kompetentas jautājumos, kas ietilpst šīs regulas darbības jomā.
Dalībvalstis minēto informāciju atjaunina.
18. pants
Dalībvalstu informācijas paziņošana
1. Līdz 2014. gada 11. jūlijam dalībvalstis Komisijai paziņo šādu informāciju:
a)
to iestāžu veidu, kuras ir kompetentas jautājumos, kas ietilpst šīs regulas darbības jomā, vajadzības gadījumā norādot:
i)
iestādes, kuru kompetencē ir noteikt aizsardzības pasākumus un izdot apliecības saskaņā ar 5. pantu;
ii)
iestādes, kurās var atsaukties uz citā dalībvalstī noteiktu aizsardzības pasākumu un/vai kuru kompetencē ir izpildīt šādu pasākumu;
iii)
iestādes, kuru kompetencē ir koriģēt aizsardzības pasākumus saskaņā ar 11. panta 1. punktu;
iv)
tiesas, kurās saskaņā ar 13. pantu iesniedz pieteikumu par atzīšanas un vajadzības gadījumā izpildes atteikšanu;
b)
valodu vai valodas, kurās veikti tulkojumi ir pieņemami, kā minēts 16. panta 1. punktā.
2. Komisija 1. punktā minēto informāciju dara publiski pieejamu, izmantojot jebkādus piemērotus līdzekļus, jo īpaši Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkla civillietās un komerclietās tīmekļa vietni.
19. pants
Veidlapu izveide un vēlāki grozījumi
Komisija pieņem īstenošanas aktus, ar kuriem izveido un pēc tam groza 5. un 14. pantā minētās veidlapas. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar 20. pantā minēto pārbaudes procedūru.
20. pants
Komiteju procedūra
1. Komisijai palīdz komiteja. Minētā komiteja ir komiteja Regulas (ES) Nr. 182/2011 nozīmē.
2. Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Regulas (ES) Nr. 182/2011 5. pantu.
21. pants
Pārskatīšana
Līdz 2020. gada 11. janvārim Komisija iesniedz Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai ziņojumu par šīs regulas piemērošanu. Vajadzības gadījumā ziņojumam pievieno grozījumu priekšlikumus.
22. pants
Stāšanās spēkā
Šī regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
To piemēro no 2015. gada 11. janvāra.
Šo regulu piemēro aizsardzības pasākumiem, kas noteikti 2015. gada 11. janvārī vai pēc tam, neatkarīgi no tā, kad ir uzsākta tiesvedība.
Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama dalībvalstīs saskaņā ar Līgumiem.
Strasbūrā, 2013. gada 12. jūnijā