ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 29. června 2011
o státní podpoře SA.14554 (C 7/04), kterou poskytlo Německo společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (Společnost pro prodej vína)
(oznámeno pod číslem K(2011) 4426)
(Pouze německé znění je závazné)
(2012/268/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec (1) této smlouvy,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (2),
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Po obdržení stížnosti dne 10. května 2001 zaslaly útvary Komise Spolkové republice Německo dne 9. listopadu 2001 písemný dotaz. Na základě tohoto dotazu útvarů Komise bylo oznámeno dopisem ze dne 5. března 2002 doručeným dne 8. března 2002 opatření. Vzhledem k tomu, že v tu dobu bylo opatření již provedeno, bylo zařazeno mezi neoznámené režimy podpory (podpora NN 159/02).
(2)
Německo zaslalo dodatečné informace v dopisu ze dne 20. listopadu 2002 doručeném dne 25. listopadu 2002, v dopisu ze dne 28. dubna 2003 doručeném dne 2. května 2003, v dopisu ze dne 27. května 2003 doručeném dne 28. května 2003 a ve faxu ze dne 2. října 2003.
(3)
V dopisu ze dne 19. února 2004 SG-Greffe (2004) D/200645 informovala Komise Německo o svém rozhodnutí zahájit s ohledem na tuto podporu řízení v souladu s čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie.
(4)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (3). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(5)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky (4).
(6)
Německo předložilo Komisi své připomínky dopisem ze dne 18. března 2004, jehož doručení bylo zaevidováno dne 23. března 2004. Další připomínky byly zaslány dopisem ze dne 10. ledna 2006 zaevidovaným dne 10. ledna 2006 a dopisem ze dne 13. července 2007, zaevidovaným dne 16. července 2007.
(7)
Dopisem ze dne 21. října 2008 SG-Greffe (2008) D/206430 informovala Komise Německo, že se rozhodla rozšířit řízení, které bylo s ohledem na tuto podporu zahájeno v souladu s čl. 108 odst. 2 SFEU.
(8)
Rozhodnutí Komise o rozšíření řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (5). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(9)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky.
(10)
Německo předložilo (po žádosti o prodloužení lhůty ze dne 17. listopadu 2008, kterou Komise přijala dne 21. listopadu 2008) připomínky Komisi dopisem ze dne 23. prosince 2008 zaevidovaným dne 5. ledna 2009.
II. POPIS PODPORY
II.1 Název opatření
(11)
Kredit die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [úvěr společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (společnost pro prodej vína) a následné vzdání se pohledávek]
II.2 Právní základ
(12)
Toto opatření bylo realizováno na základě smluvní dohody mezi Wiederaufbaukasse der Rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Fond pro obnovu vinařské oblasti Porýní-Falc, WAK) a společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (falcká společnost obchodující s vínem, GfW).
II.3 Cíl
(13)
Cílem bylo poskytnout společnosti GfW úvěr na nákup moštu od vinařských podniků a obchodníků. Jako zajištění byla schválena zabezpečená aktiva. Tato aktiva byla také předmětem různé míry výhrady vlastnictví (Eigentumsvorbehalt) vinařských podniků a obchodníků (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) ve formě prosté, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví. Ke vzdání se pohledávek došlo v okamžiku, kdy se společnost GfW dostala do finančních potíží kvůli propadu tržních cen.
II.4 Veřejný subjekt
(14)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací spolkové země Porýní-Falc, která je zapsána v Mohuči. Působí ve vinařské oblasti podobným způsobem jako banka. Obvyklou činností fondu WAK je poskytování úvěrů na přeparcelování pozemků (Flurbereinigung). Fond WAK je financován z příspěvků, poplatků, úvěrů a dotací (čl. 8 odst. 1 Weinbergsaufbaugesetz (zákon o rozvoji podnikání ve vinařství)).
II.5 Příjemci
(15)
Příjemcem opatření byla společnost GfW, které fond WAK poskytl úvěr za podmínek, které nebyly v souladu s tržními podmínkami.
(16)
GfW byla plně vlastněnou dceřinou společností asociace Bauern-und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (asociace zemědělských a vinařských podniků v jižním Porýní-Falci). Byla založena v roce 1984 za účelem prodeje vína a zabývala se výrobou a prodejem šumivého vína, hroznové šťávy, hroznového želé, destilátu z vinných hroznů a brandy. Společnost GfW rovněž poskytovala služby vinařským podnikům v souvislosti s destilačními opatřeními (Destillationsmaßnahmen). Tato destilační opatření zahrnovala opatření v rámci společné organizace trhu (6) a destilaci financovanou státem, která se obvykle provádí na základě rozhodnutí Rady (7). V této souvislosti poskytovala společnost GfW poradenství drobným výrobcům vína a organizovala přepravu vína do palíren.
(17)
Dalšími možnými příjemci jsou vinařské podniky a obchodníci, od nichž mohla společnost GfW na základě úvěru nakupovat mošt a kteří se nevzdali pohledávek vůči GfW v situaci, kdy se k tomuto kroku rozhodl fond WAK poté, co se společnost GfW dostala do finančních potíží.
II.6 Základní informace o podpoře
(18)
V roce 1999 zakoupila společnost GfW 44 milionů litrů moštu, k jejichž úhradě použila úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR a vlastní zdroje. 60 % tohoto moštu mělo minimálně 60 stupňů Oechsle a průměr činil 81 stupňů Oechsle. 40 % tohoto moštu tvořil běžný mošt na výrobu stolního vína s minimálně 44 stupni Oechsle, který byl nakoupen za účelem využití výhodných podmínek pro preventivní destilaci. Cena uhrazená za všechen nakoupený mošt činila v průměru 0,38 EUR za litr. Nebylo zakoupeno žádné víno jako konečný produkt. Tento nákup byl proveden na základě jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) vinařských podniků a obchodníků. Tato zajištěná aktiva byla zároveň odsouhlasena jako zajištění pro WAK.
(19)
Podle informací poskytnutých Nčmeckem bylo cílem obchodního plánu společnosti GfW využít podle nařízení (EHS) č. 822/87 u 40 % tohoto moštu možnosti destilace, kterou povolují právní předpisy EEC, a 60 % moštu zpracovat na surové víno určené pro výrobu šumivého vína a prodat ho výrobcům šumivého vína. Navíc měla společnost GfW v plánu skladovat 20 % surového vína po dobu devíti měsíců až jednoho roku s cílem využít dotací z EU na skladování vína v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 a následně ho prodat na trhu surového vína pro výrobu šumivého vína.
(20)
Dne 11. listopadu 1999 obdržely vinařské podniky a obchodníci zálohu ve výši 80 % kupní ceny. Průměrná výše vyplacené zálohy činila 0,31 EUR na litr.
(21)
V roce 1999 zaslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci. Vzhledem k poklesu cen na trhu surového vína na konci roku 1999 společnost GfW rozhodla, že v daném roce nebude surové víno prodávat a počká na oživení trhu v roce 2000.
(22)
V roce 2000 došlo v důsledku poměrně velké úrody a poklesu prodeje šumivého vína k dalšímu propadu trhu s bílým vínem (průměrné ceny v některých případech klesly až o 0,20 EUR). Velké množství sudového vína, které se dosud nacházelo ve skladu, bylo nutno zaslat k další destilaci.
(23)
V důsledku změny společné organizace trhu s vínem z roku 1999, která vstoupila v platnost dne 1. srpna 2000, byla preventivní destilace v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 nahrazena destilací určenou pro trh konzumního alkoholu v souladu s nařízením (ES) č. 1493/1999. Její podmínky byly podstatně horší a bylo možné dosáhnout pouze přibližně poloviny předchozí ceny preventivní destilace, tj. 0,50-0,55 EUR za litr.
(24)
V důsledku poklesu cen v roce 2000 se společnosti GfW nepodařilo dosáhnout očekávaných zisků ani na trhu s vínem, ani u destilace určené pro trh konzumního alkoholu. V důsledku této skutečnosti bylo nutné výrazně snížit účetní hodnotu zásob společnosti GfW a v důsledku toho pasiva společnosti GfW převýšila její aktiva.
(25)
S ohledem na výše popsané obchodní problémy byla za rok do 31. října 2000 vypracována prozatímní účetní závěrka, která byla přezkoumána auditorem. Dne 31. října 2000 přesáhla pasiva společnosti GfW (15 670 155 EUR) její běžná aktiva ve výši 9 886 856 EUR o 5 783 299 EUR; pasiva GfW jsou uvedena v následující tabulce. Podle zprávy, kterou vypracovala společnost Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, hrozí společnosti GfW v nejbližší době úpadkové řízení vzhledem k tomu, že její pasiva převyšují její aktiva (Überschuldung), pokud nebudou podniknuty kroky s cílem této situaci zabránit.
(26)
Tabulka 1
(v EUR)
Závazky vůči
Částka
WAK
10 150 959
Finančním institucím
726 892
Dodavatelům
218 460
Vinařským podnikům a obchodníkům
4 355 581
Ostatní
218 263
Celkem
15 670 155
(27)
Podle § 19 německého zákona o úpadku (Insolvenzordnung) je situace, kdy pasiva společnosti přesáhnou její aktiva, důvodem k zahájení úpadkového řízení. Vzhledem k těmto okolnostem měla výkonná rada společnosti GfW v souladu s § 64 zákona GmbHG aF i. V. m. § 19 InsO povinnost požádat o zahájení úpadkového řízení do tří týdnů od okamžiku, kdy její pasiva převýšila její aktiva (Überschuldung).
(28)
V důsledku hrozící platební neschopnosti požádala společnost GfW některé věřitele (fond WAK, vinařské podniky a přibližně 130 obchodníků účastnících se nákupu uvedeného v 18. bodě odůvodnění)), aby se vzdali části svých nesplacených pohledávek a umožnili jí tak pokračovat v činnosti. Vinařské podniky a obchodníci by se měli vzdát 90 % svých nesplacených pohledávek, což znamená, že by obdrželi pouze další 2 % z dohodnuté kupní ceny. Zbývající schodek měl být eliminován díky nezbytnému podřízení pohledávek a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK.
(29)
Jako hlavní věřitel (viz tabulka 1) se slabší pozicí z hlediska zajištění měla fond WAK výrazný zájem na odvrácení hrozící platební neschopnosti. Proto se pokusil přesvědčit vinařské podniky a obchodníky, aby souhlasili s prominutím části svých pohledávek. Fond WAK také dne 4. prosince 2000 podepsal písemnou dohodu se společností GfW, v níž se zavazuje podřídit část svých nesplacených pohledávek - odpovídající schodku GfW - ve prospěch ostatních věřitelů. Konečná výše tohoto podřízení pohledávek měla být stanovena až po obdržení prohlášení vinařských podniků a obchodníků, že se vzdávají svých pohledávek, aby se tak minimalizovala výše podřízených pohledávek. Bylo také dohodnuto, že fond WAK by se v případě, že by se to v pozdější fázi ukázalo jako nutné pro odvrácení úpadkového řízení, vzdal pohledávek ve výši rovnající se výši podřízených pohledávek.
(30)
1 700 z 2 700 vinařských podniků a obchodníků vyjádřilo ochotu vzdát se 90 % svých zbývajících pohledávek, což odpovídá přibližně 60 % nesplacených pohledávek této skupiny jako celku. Zbývající vinařské podniky a obchodníci však tuto nabídku buď výslovně odmítli, nebo na žádost nereagovali. Někteří z nich se evidentně rozhodli, že se svých pohledávek nevzdají vzhledem ke svému silnějšímu postavení z hlediska zajištění - někteří disponovali prodlouženou výhradou vlastnictví a již obdrželi zálohu ve výši 80 % z dohodnuté ceny. To znamenalo, že by jejich výnosy v případě úpadkového řízení byly vyšší než nabízená 2 % dohodnuté kupní ceny.
(31)
Navíc řada vinařských podniků a obchodníků podala na společnost GfW stížnost a těmito stížnostmi se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Podobné dohody o narovnání navrhly i další soudy a s ohledem na tuto skutečnost již společnost GfW nemohla předpokládat, že by ostatní vinařské podniky a obchodníci byli ochotni se vzdát 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %.
(32)
§ 305a německého zákona o úpadku stanoví, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung) s cílem předejít vypořádání pohledávek ztroskotá, pokud se jediný z věřitelů rozhodne přistoupit k vymáhání poté, co bylo jednání o mimosoudním narovnání zahájeno.
(33)
Proto společnost GfW v rozporu se svým původním záměrem již nemohla žádat vinařské podniky a obchodníky, aby se vzdali svých pohledávek. Místo toho podepsala společnost GfW dne 21. února 2001 dohodu s fondem WAK, v níž WAK prohlašuje, že pokryje schodek společnosti GfW za rok 2000 v plné výši tak, že se vzdá svých pohledávek ve výši 5 005 441,60 EUR. Za zbývající dluh za období od 1. ledna 2001 až 31. prosince 2001 si pak nebude účtovat žádný úrok. Tato dohoda rovněž uvádí, že zbývající pohledávky vinařských podniků a obchodníků budou uhrazeny v plné výši. Tímto způsobem byla zajištěna bezpečnost nepodřízených pohledávek fondu WAK, byl odstraněn schodek, prozatím odvráceno úpadkové řízení a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(34)
Během období od 1. listopadu 2000 do 31. prosince 2000 uhradila společnost GfW fondu WAK splátky úvěru v hodnotě 1 440 446,92 EUR. V období let 2001-2005 pokračovala společnost GfW v obchodní činnosti a pravidelně splácela fondu WAK úvěr; celková výše splátek dosáhla 3 728 969,40 EUR. Společnost GfW navíc v průběhu roku 2001 hradila fondu WAK úroky ve výši 149 757,16 EUR.
(35)
Vzhledem k poklesu obratu v oblastech pravidelné činnosti společnosti GfW a rovněž nedostatečné kapitalizaci se společnost GfW rozhodla, že 31. prosince 2004 ukončí veškeré své aktivity a přistoupí k likvidaci společnosti GfW. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR.
(36)
Společnost GfW byla nakonec k 1. červnu 2005 zrušena a v průběhu roku 2006 byla vymazána z obchodního rejstříku. Společnost nemá ani právního nástupce, ani neexistuje jiná právnická osoba, od které by bylo možno podporu získat zpět.
(37)
Do 31. prosince 2005 byla splacena část úvěru ve výši 9 897 154,65 EUR a uhrazeny úrokové platby ve výši 793 994,99 EUR. Po likvidaci zbývajícího majetku společnosti GfW (v hodnotě 87 079,79 EUR) byly zbývající nesplacené pohledávky fondu WAK v přibližné výši 313 000 EUR prohlášeny za nedobytné a byly odepsány. Nesplacená část úvěru tedy činila celkem 5 318 441,60 EUR (původní prominutí pohledávky ve výši 5 005 441,60 EUR a nesplacené pohledávky po likvidaci ve výši 313 000 EUR).
II.7 Povaha a intenzita podpory
(38)
Fond WAK poskytl v roce 1999 společnosti GfW úvěr ve výši 15 302 696,25 EUR v několika splátkách na dobu 12 až 18 měsíců:
(v EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Celkem
15 302 696,25
(39)
Byly účtovány následující úrokové sazby:
4. čtvrtletí 1999
3,28 %
1. čtvrtletí 2000
3,51 %
2. čtvrtletí 2000
4,15 %
3. čtvrtletí 2000
4,80 %
4. čtvrtletí 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Dne 11. listopadu 1999 obdrželi dodavatelé zálohu ve výši 80 % dohodnuté ceny. Navíc v důsledku prodloužené výhrady vlastnictví udělené některým dodavatelům, byla část zásob, která by nevyústila ve zpracování, mísení nebo směšování, použita k zajištění zbývající pohledávky těchto dodavatelů ve výši 20 %. Bylo rovněž dohodnuto, že zásoby poslouží jako zajištění vůči bance WAK. V důsledku výhrady vlastnictví však měl fond WAK jen sekundární nárok na část zásob, dokud nebyly vypořádány pohledávky, na které se vztahovala prodloužená výhrada vlastnictví. V důsledku uvedených skutečností tedy větší podíl rizika kolísání cen nesla společnost GfW a její věřitelé, z nichž hlavním byla fond WAK.
(41)
Z úvěru poskytnutého bankou WAK společnosti GfW byl hrazen jen omezený úrok: od 11. listopadu 1999 do 31. prosince 1999 (ve výši 3,28 %), od 1. ledna 2000 do 31. prosince 2000 (3,51 % - 5,15 %) a od 1. ledna 2001 do 31. prosince 2001 (4,55 %-5,25 %). Po 31. prosinci 2001 nebyl vznesen nárok na další úhradu úroku.
(42)
Při zohlednění rizika, které fondu WAK plynulo z poskytnutí úvěru společnosti GfW, měl být kromě běžné úrokové sazby vyměřen společnosti významný příplatek za riziko. Vzhledem k tomu, že k úrokové sazbě žádný takový příplatek za riziko připočten nebyl, obsahoval úvěr v době svého poskytnutí prvek podpory. Tento prvek podpory lze vypočítat jako rozdíl mezi účtovanou úrokovou sazbou a tržní úrokovou sazbou po přičtení příplatku za riziko, který měl být správně účtován.
(43)
Podle sdělení Komise o metodě stanovení referenčních a diskontních sazeb (8) ve znění sdělení Komise o technickém přizpůsobení metody stanovení referenčních a diskontních sazeb (9), platného pro dané období, se základní referenční sazba pro Německo pohybuje mezi 5,23 % a 6,33 %. Podle tohoto sdělení je stanovena referenční sazba minimální sazbou, kterou je možné ve zvláštních rizikových situacích zvýšit (například u podniku v obtížích nebo v případě, že není poskytnuta záruka obvykle požadovaná bankami). V takových případech může příplatek činit až 400 bazických bodů nebo i více v případě, že by s poskytnutím příslušného úvěru nesouhlasila žádná soukromá banka.
(44)
Podle Německa se úrokové sazby účtované německými bankami za toto období u obdobných úvěrů pohybovaly mezi 5,25 % až 6,50 % (např. VR-Bank Südliche Winstrasse.) a 5,40 % až 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8 Doba trvání opatření
(45)
Jednorázové opatření.
II.9 Důvody pro zahájení formálního vyšetřovacího řízení
(46)
Komise zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU vzhledem k podezření, že podřízení a prominutí pohledávek by mohlo představovat státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU.
(47)
Komise zkoumala na základě informací dostupných v době původního zahájení formálního vyšetřovacího řízení zejména to, zda bylo podřízení a prominutí pohledávek provedeno na základě zkoušky soukromého věřitele.
(48)
Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel. V předmětném případě měli soukromí věřitelé u společnosti GfW k 31. říjnu 2010 pohledávky ve výši 5,5 milionu EUR, ale žádný z nich se svých pohledávek nevzdal. Ze zprávy nezávislého auditora se skutečně jevilo, že pro fond WAK bylo podřízení a prominutí části pohledávek z ekonomického hlediska smysluplné, avšak nevyplývalo z ní, proč nebyl ochoten vzdát své pohledávky žádný ze zbývajících věřitelů.
(49)
Při zahájení formálního vyšetřovacího řízení dospěla Komise k závěru, že v době zahájení řízení nebylo možné vyloučit, že podřízení a zřeknutí se pohledávek ze strany fondu WAK (tj. úvěru poskytnutého společnosti GfW a budoucích úroků z tohoto úvěru), nebylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele vzhledem k tomu, že se jevilo jako vyšší, než bylo nezbytně nutné, a nepřiměřeně zvýhodňovalo nejen GfW, ale i další věřitele (především vinařské podniky a obchodníky), jejichž pohledávky byly uhrazeny v plné výši.
(50)
Zahájení formálního vyšetřovacího řízení bylo pak rozšířeno tak, aby zahrnovalo i poskytnutí úvěru. Konkrétně byla vyjádřena pochybnost o tom, zda poskytnutí úvěru proběhlo za tržních podmínek (nebyl účtován příplatek za riziko) a s dostatečnými zárukami.
(51)
V rozšířeném formálním vyšetřovacím řízení byla opět vznesena pochybnost týkající se možné podpory poskytnuté vinařským podnikům a obchodníkům. Informace dostupné v dané době nasvědčovaly tomu, že cena zaplacená za mošt byla vyšší než příslušná cena tržní, že cílem transakce nebyla maximalizace zisku, ale podpora trhu s vínem a moštem, a že pozice vinařských podniků a obchodníků z hlediska zajištění v rámci kupní smlouvy byla výhodnější než za běžných okolností.
(52)
Pochybnosti týkající se ceny byly ještě zdůrazněny dokumenty poskytnutými Německem po počátečním zahájení řízení, z nichž vyplývalo kolísání cen za litr stolního vína (bez DPH) v roce 1999 v regionu Pfalz-Rheinhessen od minimální ceny 0,26 EUR (říjen/listopad) přes cenu 0,30 EUR (červen až září) a 0,35 EUR (duben) až po maximální výši 1,10 EUR (únor, červen, listopad/prosinec). Minimální tržní cena, stolního vína, které by mohlo být dosaženo v době poskytnutí úvěru, tedy činila 0,26 EUR za litr.
(53)
Průměrná pořizovací cena ve výši 0,38 EUR za litr se tedy jevila jako vyšší než nejnižší tržní cena, která se pohybovala kolem 0,26 EUR za litr.
III. STÍŽNOSTI A INFORMACE TŘETÍCH STRAN
(54)
Komise obdržela informace o tom, že výše uvedené prominutí pohledávek bylo financováno ze zdrojů fondu WAK. Bylo uvedeno, že spolková země Porýní-Falc jako orgán veřejné moci financující fond WAK prozkoumala případnou kapitálovou injekci v důsledku snížení kapitálové základny fondu WAK, ale nakonec vydala zamítavé rozhodnutí.
(55)
Komise obdržela stížnost týkající se státní podpory údajně poskytnuté na základě prominutí pohledávek ze strany fondu WAK. Stěžovatel uvedl, že společnost GfW soutěžila v prodeji vinných destilátů a prominutí pohledávek ve prospěch této společnosti způsobilo jejím konkurentům značné problémy s prodejem vlastních výrobků. Stěžovatel předložil několik novinových článků obsahujících informace o tom, že se fond WAK vzdal svých pohledávek ve prospěch společnosti GfW.
(56)
Tentýž stěžovatel také zaslal dopis, který obdržel od státního zastupitelství v Kaiserslauternu (centrální kancelář pro vyšetřování hospodářské trestné činnosti) jako odpověď na svůj dopis. Státní zastupitelství v Kaiserslauternu ve svém dopise shrnuje informace obdržené od stěžovatele v podobě novinových článků a prohlášení a informuje stěžovatele, že na základě těchto obdržených informací neshledává důvod zahájit trestní vyšetřování (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(57)
Komise neobdržela v rámci formálního vyšetřovacího řízení žádné připomínky.
(58)
Další dopisy od stěžovatele, opakovaně zasílané po počátečním zahájení řízení, nepřinesly žádné nové skutečnosti nebo argumenty.
V. PŘIPOMÍNKY Z NĚMECKA
V.1 Prvky podpor v době poskytnutí úvěru
(59)
Německo poskytlo všestranné informace o podmínkách úvěru poskytnutého fondem WAK společnosti GfW, které byla zahrnuty do popisu opatření v oddílu II:
(60)
Ve svých připomínkách Německo připouští, že úrok účtovaný z úvěru společnosti GfW fondem WAK byl nižší než tržní sazba. Německo uznává, že rozdíl mezi tržní sazbou a účtovanou úrokovou sazbou představuje pro společnost GfW podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(61)
Německo rovněž předkládá důkaz, že společnost GfW byla zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (10) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(62)
Německo ujišťuje, že poskytnutí jednoduché, rozšířené či prodloužené výhrady vlastnictví pro vinařské podniky a obchodníky s vínem v souvislosti s prodejem hroznového moštu bylo v souladu s běžnou obchodní praxí. Německo zároveň ujišťuje, že přijetí zajištěných aktiv jako záruky, a to i přes výhradu vlastnictví, jak to udělal fond WAK s úvěrem pro společnost GfW, rovněž odpovídá běžné obchodní praxi.
(63)
Německo kromě toho uvádí, že nákup hroznového moštu na podzim v roce 1999 společností GfW se uskutečnil za tržní cenu, protože 60 % zakoupeného hroznového moštu byl kvalitní mošt (minimálně 60 stupňů Oechsle), nikoli hroznový mošt určený pro výrobu běžného stolního vína, jak se předpokládalo na začátku procesu. Podle Německa jsou požadavky na kvalitu u produkce šumivého vína vyšší než požadavky na stolní víno (minimálně 60 resp. 44 stupňů Oechsle). Zbývajících 40 % hroznového moštu byl mošt určený k výrobě běžného stolního vína a byl zakoupen za účelem využití výhodných podmínek preventivní destilace.
(64)
Ve svých připomínkách Německo zdůrazňuje, že marketingová koncepce společnosti GfW pro 60 % zásob zahrnovala nákup velkého množství vysoce kvalitního hroznového moštu a následné zpracování do homogenních dávek šarží surového vína určeného pro výrobu sektu (Sektgrundwein) v souladu s požadavky na homogenitu a kvalitu vinic. Surové víno pro výrobu šumivého vína vyžaduje nízkou hladinu SO2 a vysokou hladinu ovocných kyselin. Toho je možno dosáhnout pouze tehdy, pokud byl hroznový mošt zakoupen v podzimním prodejním období a pokud společnost GfW sama zpracuje mošt na surové víno.
(65)
Podle informací, které poskytlo Německo o trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína, základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle činila 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup.
(66)
V této souvislosti Německo poukazuje na relevantní trh. Podle jeho názoru tržní cena za běžné stolní víno nemůže být měřítkem pro těchto 60 % zásob, protože relevantním trhem pro společnost GfW není trh s běžným stolním vínem, nýbrž trh se surovým vínem vyšší kvality, které bude použito pro výrobu šumivého vína. Německo se zároveň zmiňuje o teorii nahrazení poptávky, která zdůrazňuje, že se dvěma výrobky se neobchoduje na stejném trhu, pokud je nelze vzájemně nahradit, ani když se cena jednoho mění. V daném případě specifické požadavky na hroznový mošt a surové víno určené pro výrobu šumivého vína neumožňují nahrazení hroznovým moštem pro výrobu běžného stolního vína nebo stolním vínem, i kdyby cena stolního vína výrazně poklesla. Snížení ceny stolního vína proto nebude mít vliv na cenu hroznového moštu pro výrobu šumivého vína, protože se nemohou vzájemně nahradit.
(67)
Podle statistiky dovozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) v období 1998-2001 tržní cena dovezeného bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu šumivého vína, činila 0,38 EUR za litr, což je výrazně více než uváděných 0,26 EUR za litr stolního vína. Ve svých připomínkách Německo konstatuje, že existují dva rozdílné trhy, jeden pro běžné stolní víno a hroznový mošt pro výrobu stolního vína a druhý pro surové víno vysoké kvality a hroznový mošt, určené pro výrobu vysoce jakostního vína.
(68)
Podle Německa je proto třeba konstatovat, že relevantní trh vína, které se neposílá k destilaci, je trhem surového vína vysoké kvality určeného pro výrobu šumivého vína, u něho lze dosáhnout mnohem vyšších cen (0,38 EUR za litr), než je tržní cena běžného stolního vína (0,26 EUR za litr). Německo proto soudí, že cena, kterou platila společnost GfW za hroznový mošt, odpovídala tržní ceně na relevantním trhu a zahrnovala obvyklé rozpětí zisku.
(69)
Společnost GfW měla navíc v plánu zapojit se do programů skladování a destilace vín v rámci Unie (GfW tyto služby nabízela pěstitelům vína již dříve). V rámci programu skladování se platilo 0,06 EUR za litr za 20 % zásob, které měly být později prodány jako surové víno pro výrobu šumivého vína. V rámci programu destilace bylo placeno 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr za 40 % zásob posílaných k destilaci.
(70)
Podle názoru Německa bylo možné mít z těchto činností zisk, když fond WAK poskytl společnosti GfW úvěr. Na jedné straně v prosinci 1999 hodlala společnost GfW využít 40 % nakoupeného hroznového moštu pro preventivní destilaci za podstatně vyšší cenu za destilaci, než byla cena nákupní (0,50 EUR-0,55 EUR za litr). Na druhé straně bylo předpovídáno, že výrobci šumivých vín zaplatí poměrně dobré ceny (mezi 0,36 EUR a 0,41 EUR za litr) za velká množství jednotné zaručené kvality surového vína. Německo soudí, že společnost GfW mohla dosahovat průměrného výnosu z prodeje ve výši 0,44 až 0,46 EUR za litr, což hodně převyšuje průměrnou cenu 0,38 EUR za litr, která se platí vinařským podnikům a obchodníkům s vínem.
(71)
Při plánování se vycházelo z následujících odhadů tržních cen:
Objem
Cena/litr (EUR)
Destilace
40 %
0,50-0,55
Dotace EU na skladování vína/moštu (1 rok): 0,06 EUR/l a následný prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
20 %
0,435
Prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
40 %
0,375
(72)
Na základě těchto předpokladů se očekávala průměrná prodejní cena ve výši 0, 44 až 0,46 EUR/l.
(73)
Výše uvedené prodejní předpovědi vedou k následujícím odhadům zisku:
Cena/litr (EUR)
Nákupní cena a zpracování
0,37-0,38
Příjem z prodeje vína jako surového vína pro výrobu šumivých vín, dotace na destilaci a skladování
0,44-0,46
Předpokládaný zisk
0,06-0,09
(74)
Na základě celkového objemu zhruba 44 milionu litrů se očekával celkový zisk zhruba mezi 2,64 miliony EUR a 3,96 miliony EUR.
(75)
Německo odkazuje také na tržní cenu za stolní víno, kterou uvádí Evropská komise v rozhodnutí o zahájení řízení (0,26 EUR za litr), což je nejnižší uváděná cena za stolní vína v listopadu 1999. V úplné cenové nabídce za listopad 1999 je tržní cena za stolní víno v rozsahu od 0,26 EUR a 0,56 EUR za litr. Navíc toto plné cenové rozpětí se drželo po celý rok 1999. Pro rok 2000 se rozpětí ceny pohybovalo od 0,20 EUR do 0,41 EUR za litr. Německo rovněž zdůrazňuje, že 60 % hroznového moštu zakoupeného společností GfW mělo v průměru 81 stupňů Oechsle, tedy mnohem více než požadovaných 44 pro stolní víno, což se samozřejmě odrazilo na ceně, kterou společnost GfW za hroznový mošt zaplatila.
V.2 Prvek podpory v době podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek
(76)
Podle Německa bylo zjištěno, že společnost GfW čelila platební neschopnosti po vypracování předběžné účetní závěrky v listopadu 2000. Schodek společnosti GfW dosahoval tehdy přibližně 6 milionů EUR, což se potvrdilo po vypracování roční účetní závěrky pro rok 2000. Příčinou schodku bylo, že hodnota zásob stále ještě ve vlastnictví společnosti GfW se snížila po výrazném propadu tržních cen, což znamenalo, že GfW by mohla prodat své zásoby za nižší cenu, než byl počáteční odhad.
(77)
Podle informací, které Německo poskytlo ke dni 31. října 2000, fond WAK stále měl vůči společnosti GfW pohledávky ve výši přibližně 10 milionů EUR. Jako záruku měl fond WAK ve stejném okamžiku zajištěná aktiva společnosti GfW v hodnotě 5,7 milionu EUR. Tento majetek byl předmětem výhrady vlastnictví (jednoduché, rozšířené nebo prodloužené) ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem, což by jim podle Německa v případě platební neschopnosti dávalo přednost. Podle Německa by tak společnost GfW v případě platební neschopnosti musela uhradit platbu vinařům a obchodníkům ve výši přibližně 3,5 milionu EUR, než by mohla provádět platby jakýmkoli dalším věřitelům.
(78)
V zájmu včasného odstranění schodku a zabránění úpadkovému řízení v souladu s § 64 zákona GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, bylo potřeba přijmout okamžité opatření.
(79)
Německo upozorňuje, že jako hlavní věřitel se slabší pozicí z hlediska zajištění měl fond WAK značný zájem na tom, aby se vyhnul hrozící platební neschopnosti. Snažil se proto přesvědčit vinaře a obchodníky, aby se vzdali části svých pohledávek a také aby se dne 4. prosince 2000 dohodli se společností GfW na tomto:
-
podřízení pohledávek ve výši schodku, poté co vinaři a obchodníci souhlasili s tím, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek,
-
zřeknutí se, ale pouze v případě nutnosti, té části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili.
(80)
I přes úspěšný začátek vyjednávání s většinou vinařů a obchodníků, kteří souhlasili, že se vzdají svých pohledávek, společnost GfW nakonec neuspěla vzhledem ke společnému postupu některých vinařských podniků a obchodníků a jejich právníků. Ti nebyli ochotni vzdát se svých pohledávek, protože jejich přednostní pozice z hlediska zajištění v důsledku jejich rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví a podaným žalobám. Těmito žalobami se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Obdobné dohody o narovnání navrhly i jiné soudy. S vědomím toho už nemohla společnost GfW očekávat, že vinaři a obchodníci budou souhlasit s prominutím 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %. Skutečnost, že 1 700 z 2 700 vinařů a obchodníků již dříve dalo najevo, že by byli ochotni zříci se části svých pohledávek, již ztratila smysl, neboť § 305a německého zákona o úpadku uvádí, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung), které má zabránit úpadkovému řízení, selhává, když se byť jen jeden jediný věřitel rozhodne přistoupit k vymáhání, poté co byla zahájena jednání o dosažení mimosoudního narovnání.
(81)
Dne 21. února 2001 se proto fond WAK dohodl se společností GfW, že uhradí schodek z roku 2000, a to prominutím částky 5 005 441,60 EUR ze svých pohledávek, že na zbývající dluh nebude v období 1. ledna 2001-31. prosince 2001 účtován žádný úrok a že pohledávky vinařů a obchodníků budou vyrovnány v plné výši. Byla zaručena bezpečnost nepodřízených pohledávek. Schodek společnosti GfW byl odstraněn, úpadkovému řízení se podařilo zabránit a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(82)
Německo tvrdí, že podřízení i prominutí pohledávek je v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Na podporu tohoto tvrzení odkazuje Německo na příslušnou judikaturu.
(83)
Je možné požadovat prominutí části pohledávky, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí (11). Soukromý věřitel by jednal tak, aby co nejvíce snížil své ztráty. V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (12). V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Soud prvního stupně zdůrazňuje, že rozhodné je postavení věřitele jako držitele zajištěných, přednostních nebo běžných pohledávek, tj. pořadí cenných papírů jednotlivých věřitelů. Soud prvního stupně konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by toho mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek (13). A konečně Německo odkazuje na rozhodnutí Komise ve věci společnosti Huta Cynku, v němž Komise stanovila, že neexistuje žádné zvýhodnění, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace zajistí lepší výtěžek než likvidace (14).
(84)
Na základě těchto důvodů Německo tvrdí, že vezmeme-li v úvahu postavení fondu WAK jako hlavního věřitele a jeho slabší pozici z hlediska zajištění ve srovnání s vinařskými podniky a obchodníky, bylo podřízení i zřeknutí se pohledávky v souladu se zkouškou soukromého věřitele a netvoří státní podporu. V úpadkovém řízení by fond WAK tratil přinejmenším stejně a s největší pravděpodobností významně větší část své zbývající pohledávky.
(85)
Pouze díky tomu, že se podařilo odvrátit platební neschopnost společnosti GfW a vyrovnat zbývající pohledávky vinařů a obchodníků, získal fond WAK plná zástavní práva ke zbývajícím zásobám a mohl zajistit vyšší úhradu zbývajících pohledávek, než by tomu bylo v případě platební neschopnosti.
(86)
Z pohledu ex ante byl podle Německa postup fondu WAK správný, zejména vzhledem k tomu, že se mu podařilo zajistit vyšší úhradu převedením své slabší pozice z hlediska zajištění do primárního zástavního práva a zabránil hrozící platební neschopnosti společnosti GfW. Podle Německa by si každá soukromá banka počínala v téže situaci stejně.
(87)
Jak uvedly německé orgány, na základě posouzení účetnictví společnosti GfW z pohledu ex ante by podle odhadu další fungování společnosti GfW umožnilo fondu WAK realizovat platby ve výši 5 112 918,81 milionu EUR. Na druhou stranu, pokud by společnost GfW vstoupila do úpadkového řízení, fond WAK by mohl realizovat platbu maximálně ve výši 2,4 milionu EUR. Rozdíl tedy činí minimálně 2,7 milionu EUR.
(88)
To potvrzuje zpráva ze dne 3. února 2003 vypracovaná nezávislým auditorem (15) na objednávku WAK a předložená německými orgány. Zpráva dochází k závěru, že pro fond WAK mělo z ekonomického hlediska smysl podřídit své pohledávky, vzdát se části svých pohledávek na výše uvedenou částku a budoucích úrokových plateb. Tento závěr zdůvodnilo Německo následovně:
-
Pokud by fond WAK nepodřídil své pohledávky a nevzdal se svých pohledávek a úrokových plateb, společnost GfW by musela vyhlásit úpadek a byla by zlikvidována. Pohledávky fondu WAK by musely být plněny z prodeje majetku společnosti GfW.
-
Pokud by společnost byla zlikvidována, hodnota majetku společnosti GfW by klesla. Reálné výnosy z prodeje majetku by představovaly jen asi 50 % až 70 % účetní hodnoty. Proto by se výtěžek s přihlédnutím k zástavním právům pohyboval v rozmezí od 1,84 milionu EUR do 2,4 milionu EUR.
-
Úpadkové řízení je nákladné.
-
Německý konkurzní zákon („InsO“) stanoví právo na oddělení výrobků s výhradou vlastnictví; ale rozhoduje o tom na základě svého uvážení správce konkurzní podstaty, který volí mezi plněním smlouvy a rozdělením aktiv (ustanovení § 103 konkurzního řádu). Oddělení aktiv je možné pouze tehdy, pokud správce konkurzní podstaty odmítne plnit smlouvu, a v tom případě může věřitel od smlouvy odstoupit a požadovat oddělení aktiv a má právo na náhradu škody za neplnění smlouvy. Zálohy mohou být vyrovnány. Na oplátku může společnost GfW požadovat vrácení již provedených plateb, které tak mohou kompenzovat náhradu škody za neplnění smlouvy.
-
Naproti tomu poté, co fond WAK podřídil část svých pohledávek, bylo právně možné, aby se společnost GfW vyhnula úpadkovému řízení a po zřeknutí se části svých pohledávek a úrokových plateb měl fond WAK nesplacené pohledávky v hodnotě 5,15 milionu EUR, jejichž navrácení by mohl očekávat vzhledem k tomu, že společnost GfW mohla nadále pokračovat v obchodní činnosti.
-
Také se uvádí, že pokud by bylo zahájeno úpadkové řízení, splácení úvěru ve výši 1 440 476,92 EUR ze strany společnosti GfW fondu WAK v období od 1. listopadu do 31. prosince roku 2000 by mohlo být společností GfW na základě konkurzních pravidel napadeno. To by vedlo k tomu, že fond WAK by měl povinnost tyto prostředky vrátit.
(89)
Německo zdůrazňuje, že hodnocení ex post ukazuje, že rozhodnutí podřídit a prominout pohledávky bylo z ekonomického pohledu rozumnější, neboť platby získané vzhledem k zabránění úpadku společnosti GfW dosáhly hodnoty 4 670 517,65 EUR, což předčilo maximální částku ve výši 2,4 milionu EUR, které by mohly být zajištěny v rámci úpadkového řízení.
(90)
Německo závěrem konstatuje, že podřízení a prominutí pohledávek bylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele, v době podřízení a prominutí pohledávek ze strany WAK nedostávali vinaři a obchodníci s vínem žádnou podporu.
VI. POSOUZENÍ PODPORY
VI.1 Organizace společného trhu
(91)
Až do vstupu v platnost nařízení Rady (ES) č. 479/2008 ze dne 29. dubna 2008 o společné organizaci trhu s vínem (16) se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (ES) č. 1493/1999. Článek 71 nařízení Rady (ES) č. 1493/1999 uvádí, že na výrobu produktů a obchodování s těmito produkty se vztahují články 87, 88 a 89 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 Smlouvy o fungování Evropské unie). Do 31. července 2000 se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (EHS) č. 822/87. Článek 76 nařízení (EHS) č. 822/87 uvádí, že na výrobu produktů uvedených v článku 1 nařízení a na obchodování s těmito produkty se vztahují články 92, 93 a 94 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 SFEU). Daná opatření musí být proto prozkoumána z hlediska pravidel pro poskytování státní podpory.
VI.2 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU
(92)
V souladu s čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU je zakázáno, aby členský stát poskytoval jakoukoli podporu v jakékoli formě nebo ze státních prostředků, která narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž zvýhodněním některých podniků nebo výroby určitých druhů zboží, pokud to má vliv na obchod mezi členskými státy.
(93)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací financovanou zčásti z prostředků spolkové země Porýní-Falc a zčásti z parafiskálních poplatků. Opatření je tudíž financováno ze státních prostředků.
(94)
Zdá se, že podpora určitému podniku ovlivňuje obchod mezi členskými státy, pokud daný podniky působí na trhu otevřeném obchodu uvenitř Unie (17). Uvnitř Unie funguje významný obchod se zemědělskými výrobky. Proto tato podpora může ovlivnit obchod mezi jednotlivými členskými státy (18).
(95)
Soud rozhodl, že k tomu, aby bylo možno určit, zda státní opatření představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o EU, je také třeba zjistit, zda podnik-příjemce nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískal (19), nebo zda opatření neumožnilo podniku vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musel hradit z vlastních finančních zdrojů (20). To by nepochybně dostatečně naznačovalo možné narušení hospodářské soutěže (21).
VI.2.1 Existence podpory společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a) Poskytnutí úvěru ze strany fondu WAK
(96)
Úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR byl poskytnut na podzim v roce 1999. Společnosti GfW byla účtována úroková sazba v rozmezí 3,28 % až 5,25 % po dobu trvání úvěru. Nebyla účtována žádná riziková přirážka. Referenční sazba pro Německo se v tomto období pohybovala mezi 5,23 % a 6,33 %.
(97)
Německo souhlasí s názorem Komise, že poskytnutí úvěru nebylo provedeno v souladu s tržními podmínkami. Pokud by úvěr byl poskytnut za tržních podmínek, byla by účtována vyšší základní sazba a byla by přičtena riziková přirážka, s přihlédnutím k omezenému zajištění, které nabídla záruka za úvěr.
(98)
Lze konstatovat, že úvěr poskytnutý společnosti GfW obsahoval prvek státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, neboť společnost GfW získala ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískala. Prvek podpory je vypočítán jako rozdíl mezi účtovaným úrokem a referenční sazbou s přiměřenou rizikovou přirážkou.
(99)
Možný převod podpory na právní nástupce
(100)
Podle Německa byla společnost GfW zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (22) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(101)
Vzhledem k tomu, že zbývající aktiva fondu GfW byla prodána, osoba, která je zakoupila, by případně mohla mít prospěch z podpory poskytnuté GfW. Avšak vzhledem k tomu, že dotyčná osoba zaplatila původní cenu a v minulých letech se trh propadl, je zřejmé, že kupující zaplatil přinejmenším tržní cenu. Komise proto dospěla k závěru, že na kupujícího nepřešla žádná podpora ze zbývajících zásob společnosti GfW. Společnost GfW zároveň zanikla, a neexistuje tudíž žádná podpora, kterou by bylo možno získat zpět.
VI.2.1.b) Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(102)
Podřízení pohledávek a vzdání se pohledávek a úrokových plateb financoval fond WAK z vlastních prostředků a z odpovídajícího úvěru, který si vzal, a má se tedy za to, že se jedná o financování ze státních prostředků.
(103)
Abychom určili, zda podřízení a zrušení pohledávek představuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, je třeba zjistit, zda GfW nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nemohla získat nebo zda dané opatření neumožnilo společnosti GfW vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musela hradit z vlastních finančních zdrojů. Toto zkoumání je nutno provést na základě tzv. zkoušky soukromého věřitele. Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel.
(104)
Podle ustálené judikatury je možno požadovat prominutí části pohledávek, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí. Soukromý věřitel by jednal tak, aby minimalizoval své ztráty (23). V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (24).
(105)
V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA (25) soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Paragraf 168 a 169 rozsudku zní:
„(168)
Pokud podnik, který čelí výraznému zhoršení své finanční situace, navrhne svým věřitelům dohodu nebo řadu dohod o restrukturalizaci dluhu s cílem vyřešit situaci a vyhnout se likvidaci, každý věřitel se musí rozhodnout s ohledem jednak na částku, která je mu v rámci navrhované dohody nabízena, a jednak na částku, kterou by podle svého očekávání mohl získat po případné likvidaci podniku. Jeho volbu ovlivňuje řada faktorů, např. jeho postavení věřitele jako držitele zajištěné, přednostní nebo běžné pohledávky, povaha a rozsah možných záruk, které drží, jak hodnotí možnosti ozdravení podniku a rovněž prospěch, který by mohl získat v případě likvidace. Pokud by se například ukázalo, že v případě likvidace podniku by realizační hodnota jeho aktiv stačila pouze na pokrytí hypotéky a přednostních pohledávek, běžné pohledávky by neměly žádný význam. V takovém scénáři by zrušení velké části jeho pohledávky skutečně nebylo obětí.
(169)
Z toho vyplývá, že pokud neznáme faktory, které určují příslušnou cenu možností nabízených věřitelům, pouhá skutečnost, že existuje zjevný nepoměr mezi částkami, které odepsali jednotliví věřitelé, není sama o sobě směrodatná, pokud jde o důvody, které je vedly k tomu, aby přistoupili na navrhované prominutí dluhu.“
(106)
Ve věci HAMSA (26) Soud prvního stupně navíc konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek. A konečně ve věci společnosti Huta Cynku (27) Komise rozhodla, že neexistuje žádná výhoda, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace poskytne vyšší výtěžek než likvidace.
(107)
Při posuzování, zda by soukromý věřitel jednal nebo zda jednal stejně jako fond WAK, je nutno, s odkazem na výše uvedenou judikaturu, přezkoumat možnosti, jaké měl fond WAK na výběr, když se ukázalo, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, a jaké hospodářské důsledky by jednotlivé možnosti znamenaly. Jako druhý krok je třeba stejným způsobem se zaměřit na vinařské podniky a obchodníky s vínem a poté vyhodnotit, zda situaci, v níž se ocitl fond WAK, lze srovnávat s postupem vinařů a obchodníků a z tohoto pohledu ji hodnotit.
(108)
Po oznámení, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, měl fond WAK dvě možnosti. Buď mohl umožnit zahájení úpadkového řízení, nebo se tomu snažit zabránit a uzavřít se společností GfW dohodu, která by společnosti umožnila dál pokračovat v činnosti. Na základě informací předložených Německem a podepřených zprávou ze dne 3. února 2003 vypracovanou nezávislým auditorem (viz 88. bod odůvodnění) jsou hospodářské důsledky těchto dvou rozhodnutí podle Německa tyto: Ex ante, v případě úpadkového řízení by fond WAK mohl očekávat navrácení nanejvýš asi 2,4 milionu EUR ze svých pohledávek. V případě, že fond WAK uzavřel se společností GfW dohodu, že se vzdává části svých pohledávek, a tím umožňuje společnosti GfW i nadále obchodovat, mohl by fond WAK ex ante očekávat, že se mu z jeho pohledávek vrátí přibližně 5,1 milionu EUR. Rozdíl činí 2,7 milionu EUR ve prospěch řešení, kdy společnost GfW dostane možnost vyhnout se úpadkovému řízení. To, zda vinaři a obchodníci s vínem byli ochotni udělat totéž, mělo jen menší vliv na výpočty návratnosti, ale výsledek srovnání těchto dvou variant to nezměnilo.
(109)
Návratnost v případě úpadku odhadovaná ve zprávě na 2,4 milionu EUR vychází z předpokladu německé strany, že pohledávky vinařů a obchodníků s vínem ve výši 4,4 milionu EUR by měly být vypořádány dříve než pohledávky fondu WAK. Nicméně podle Evropské komise německý zákon o úpadku uvádí, že přednostně před dluhy fondu WAK by měly být vypláceny dluhy pouze vinařským podnikům a obchodníkům s prodlouženou výhradou vlastnictví. Pro ostatní dluhy i dluh fondu WAK by měly platit rovné podmínky. Vlastní výpočty Evropské komise však ukazují, že i v případě, kdy veškeré pohledávky fondu WAK a vinařů a obchodníků by měly mít rovné podmínky, fond WAK by v případě úpadku mohl očekávat vrácení maximálně 4,7 milionu EUR (vychází se z maximální celkové zpětné úhrady ve výši 6,8 milionu EUR a z toho, že WAK a vinařské podniky obdržely platbu v poměru svých dlužných pohledávek - 10 milionů EUR fond WAK a 4,4 milionu EUR vinařské podniky a obchodníci s vínem). Závěrem lze proto říci, že ex ante by příznivější variantou pro fond WAK bylo zabránit platební neschopnosti společnosti GfW.
(110)
Vinaři a obchodníci s vínem na druhou stranu stáli před velice odlišnými počty. Za prvé za dodané zboží již obdrželi 80 % platby. Za druhé podle nabídky společnosti GfW by obdrželi pouze 10 % z 20 %, které jim stále dluží. Ve skutečnosti to znamenalo, že dostanou pouze další 2 % dohodnuté kupní ceny, pokud by podepsali dohodu. To je bezesporu méně, než co by mohli očekávat v úpadkovém řízení bez ohledu na své zajištění (jednoduchá, rozšířená nebo prodloužená výhrada vlastnictví). V průměru by mohli očekávat, že ze svých zbývajících pohledávek získají 48 % (2,1 milionu z celkové částky 4,4 milionu). Není proto žádným překvapením, že někteří vinaři a obchodníci nabídku společnosti GfW odmítli. Za třetí muselo být jasné, že bude v zájmu fondu WAK vzdát se části svých pohledávek a vyhnout se platební neschopnosti, i kdyby vinaři a obchodníci totéž neudělali, což by naopak vinařům a obchodníkům umožnilo získat zpět větší podíl svých zbývajících pohledávek než nabízených 10 %. Za čtvrté někteří z nich již dali společnost GfW k soudu a soud rozhodl v jejich prospěch a uložil společnosti GfW uhradit 80 % zbývajících pohledávek.
(111)
Je možné konstatovat, že i když vinaři a obchodníci s vínem a fond WAK byli všichni věřiteli společnosti GfW, možnosti volby a výsledky této volby byly u fondu WAK a vinařů a obchodníků natolik rozdílné, že je nelze srovnávat. To, že se vinařské podniky a obchodníci s vínem rozhodli nevzdat se svých pohledávek, by nemělo negativně ovlivnit zjišťování, zda fond WAK jednal v souladu se zkouškou soukromého věřitele.
(112)
Komise po zvážení různých možností, které fond WAK měl, dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze dne 4. prosince 2000 a 21. února 2001 v celkové výši 5 005 441,60 EUR a zrušení úrokových plateb počínaje 31. prosincem 2000 bylo pro WAK tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Podřízení a prominutí pohledávek umožňuje odklad dluhu, což je pro věřitele ve srovnání s bankrotem výhodnější. V souladu s ustálenou judikaturou (28) veřejný věřitel porovná prospěch spojený se získáním nabízené částky v rámci plánu restrukturalizace a částku, kterou by mohl získat cestou případné likvidace podniku. Společnost GfW tudíž nezískala žádnou výhodu, kterou by nezískala za obvyklých tržních podmínek, společnosti GfW nebyla tedy poskytnuta žádná státní podpora v důsledku rozhodnutí fondu WAK podřídit a prominout část svých pohledávek.
(113)
Při zahájení řízení byla vyjádřena pochybnost, zda fond WAK udržel podřízené a prominuté pohledávky na nezbytném minimu. Podle připomínek Německa se však WAK vzdal části svých pohledávek potřebných pro pokrytí schodku společnosti GfW za rok 2000, což bylo podle německého zákona o úpadku nezbytné (viz 25. bod odůvodnění), aby se zabránilo úpadkovému řízení a aby společnost GfW mohla dál obchodovat. V první smlouvě (podepsané dne 4. prosince 2000) mezi společností GfW a fondem WAK, která měla zabránit platební neschopnosti společnosti GfW, se fond WAK dohodl se společností GfW na podřízení pohledávek ve stejné výši, jako je schodek, poté co vinaři a obchodníci s vínem souhlasili, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek a v případě potřeby se vzdají části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili (viz 79. a 80. bod odůvodnění). Rozsáhlejší prominutí pohledávek, než se původně předpokládalo, bylo dáno rozhodnutím vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek z důvodů uvedených ve 110. bodě odůvodnění výše, a to i přes úsilí fondu WAK a společnosti GfW přesvědčit vinaře a obchodníky, aby přispěli svým dílem a pomohli zabránit úpadku společnosti GfW (viz 79. a 80. bod odůvodnění německých připomínek). Jak bylo uvedeno v 108. bodě odůvodnění, rozhodnutí vinařů a obchodníků nevzdat se svých zbývajících pohledávek mělo na ekonomické hodnocení fondu WAK pouze omezený dopad a nezměnilo výsledek tohoto hodnocení, tj. z ekonomického pohledu bylo pro fond WAK prioritou zabránit úpadkovému řízení společnosti GfW.
(114)
Komise proto dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK bylo tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zásadou soukromého věřitele, a nejedná se tedy o státní podporu pro společnost GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2 Existující podpora pro vinaře a obchodníky
(115)
Při zahájení a následném rozšíření formálního vyšetřovacího řízení byly vzneseny otázky týkající se případné podpory pro vinaře a obchodníky s vínem. Za prvé, pozice z hlediska zajištění, které vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v době nákupu společnost GfW, se zdála poměrně silná a objevily se pochybnosti, zda poskytnutá pozice z hlediska zajištění je skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. Za druhé, cena za nákup hroznového moštu byla podle odhadu vyšší než cena tržní. Za třetí, rozhodnutí vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek, když společnost GfW čelila platební neschopnosti, bylo zpochybněno spolu s rozhodnutím fondu WAK podřídit část svých pohledávek a poté se jich vzdát, i když vinaři a obchodníci se rozhodli nevzdat se 90 % svých zbývajících pohledávek (20 % hodnoty zásob).
VI.2.2.a) V době nákupu hroznového moštu - poskytnuta pozice z hlediska zajištění
(116)
Ve svých připomínkách Německo ujistilo, že jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví udělené různým vinařským podnikům a obchodníkům s vínem v souvislosti s nákupem hroznového moštu jsou skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. To znamená, že i když vinařům a obchodníkům s vínem byla poskytnuta poměrně silná pozice z hlediska zajištění, zejména těm, kteří získali prodlouženou výhradu vlastnictví, bylo jejich postavení v souladu s běžnou obchodní praxí, a nebylo silnější, než kdyby uzavřely dohodu se soukromým kupujícím.
(117)
Komise odkazuje na doporučení (29) registrovaná Spolkovým svazem německých vinných sklepů a specializovaných obchodů v Trevíru, Spolkovým svazem německých prodejců vína v Mohuči a Německou vinařskou asociací v Bonnu (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) spolu s německým úřadem pro hospodářskou soutěž (Bundezkartellamt) v souladu s § 22 odst. 3 bodem 2 zákona proti omezování hospodářské soutěže (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). První verze doporučení byla registrována v roce 1990 a aktuální verze v roce 2005. Z těchto doporučení jasně vyplývá, že v případech, kdy v okamžiku předání zboží není uhrazena plná kupní cena, prodávající by si měl ponechat plné vlastnické právo až do úplného zaplacení kupní ceny. Pozice z hlediska zajištění poskytnutá vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v daném případě různý stupeň jistoty. Pouze ti s prodlouženou výhradou vlastnictví měli plnou jistotu platby. To znamená, že pozice vinařů a obchodníků s vínem z hlediska zajištění nebyla v průměru tak silná, jak je doporučováno ve výše uvedených doporučeních. Komise, proto s poukazem na tato doporučení a na aktuálně udělovanou pozici z hlediska zajištění, přijímá ujištění Německa, že poskytování pozice z hlediska zajištění je běžnou obchodní praxí, jako tomu bylo u vinařů a obchodníků v daném případě, a že poskytnutá pozice z hlediska zajištění nebyla silnější než v rámci běžné smlouvy mezi dvěma soukromými subjekty, a proto se nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.b) V době nákupu hroznového moštu - cena za zakoupený hroznový mošt
(118)
Při zahájení řízení byla cena, kterou společnost GfW zaplatila za nákup hroznového moštu, údajně vyšší než cena tržní. Jako tržní cena byla použita cena stolního vína a jako referenční se uváděla cena 0,26 EUR za litr. Ve svých připomínkách poskytlo Německo důležité informace o obchodní strategii společnosti GfW, která ukazuje, že trh s běžným stolním vínem není relevantním trhem a že strategie společnosti GF byla trojí. Za prvé, nákup hroznového moštu na výrobu stolního vína a zapojení do programu destilace v rámci Unie (40 % zásob). Za druhé, nákup velmi kvalitního hroznového moštu se zamýšleným prodejem na trhu s vysoce kvalitním surovým vínem určeným pro výrobu sektu (60 % zásob). Za třetí, zapojení do programu skladování v rámci Unie s 20 % zásob, než byly prodány na výrobu šumivého vína. Při zjišťování, zda dva výrobky patří ke stejnému trhu, využívá Komise Sdělení Komise o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství (31). Podle bodu 7 poznámky „relevantní výrobkový trh zahrnuje všechny výrobky nebo služby, které jsou považovány za zaměnitelné nebo nahraditelné spotřebitelem, z důvodu vlastností výrobků, jejich cen a jejich zamýšleného použití.“
(119)
Trh s hroznovým moštem zakoupeným za účelem využití programu destilace v rámci EU je samozřejmě trhem běžného stolního vína. Za víno posílané k destilaci však musí být zaplacena odpovídající cena.
(120)
Jako u všech tradičních intervenčních opatření zaměřených na zemědělské trhy je hlavním cílem preventivní destilace vína v souladu s článkem 38 nařízení (EHS) 822/87 odstranění nadměrného nabídky z trhu vína, a proto cena této dobrovolné destilace musela být nasazena dosti vysoko, aby přiměla výrobce posílat víno k destilaci. Skutečnou roční cenu opatření týkající se destilace stanovila Rada jako 65 % z tzv. orientační ceny.
(121)
O samotné orientační ceně rozhoduje jednou ročně Rada a cena je výslovně nastavena na podporu trhu. Z toho důvodu musela být samozřejmě nastavena na dosti vysokou úroveň. Nařízení Rady (ES) č. 1676/1999 ze dne 19. července 1999, kterým se stanoví orientační cena v odvětví vína pro hospodářský rok 1999/2000 (32), určilo orientační ceny pro jednotlivé kategorie vína. Cena pro kategorii AII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Sylvánské zelené nebo Müller-Thurgau) byla stanovena na 82,81 EUR za hektolitr a cena pro kategorii AIII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Ryzlink rýnský) na 94,57 EUR za hektolitr. Podle přílohy III nařízení Komise (ES) č. 1681/1999 ze dne 26. července 1999, kterým se stanoví nákupní ceny, podpory a některé další částky platné pro hospodářský rok 1999/2000 a určené pro intervenční opatření v odvětví vína (33), přesná cena za destilaci závisí na stupni alkoholu dodaného vína, protože cena za preventivní destilaci (65 % orientační ceny) byla vypočtena Komisí nikoli za hektolitr, ale podle stupně alkoholu na hektolitr v daném roce.
(122)
Hlavním úkolem Komise, pokud jde o destilaci vína, bylo zhodnotit aktuální situaci na trhu a podle toho každý rok stanovit povolené množství pro preventivní destilaci v jednotlivých členských státech. Nařízení Komise (ES) č. 2367/1999 ze dne 5. listopadu 1999, kterým se zavádí preventivní destilace podle článku 38 nařízení Komise (EHS) č. 822/87 na hospodářský rok 1999/2000 (34) přidělilo na německý trh 148 000 hektolitrů pro hospodářský rok 1999/2000. Nařízení Komise (ES) č. 546/2000 ze dne 14. března 2000, kterým se mění nařízení (ES) č. 2367/1999 (35), zvýšilo toto množství na 468 000 hektolitrů. Nařízení č. 2367/1999 omezilo objem vína posílaného k destilaci na 40 % z celkové výroby. Podle záznamů Komise vydestilovali němečtí výrobci v rámci tohoto programu přibližně 400 000 hektolitrů.
(123)
Cena zaplacená za víno poslané k destilaci byla podle Německa 0,50-0,55 za litr. Vezmeme-li v úvahu výše uvedený způsob výpočtu, Komise považuje cenu uváděnou Německem za realistickou.
(124)
Komise konstatuje, že vzhledem k zásahům na trhu Unie byly pro podstatnou část vinné produkce vytvořeny dva oddělené trhy. Jeden, kde referenční cenou byla cena vína posílaného k destilaci, v tomto případě 0,50-0,55 EUR za litr, a druhý, kde referenční cenou byla cena trhu. Cena 0,26 EUR za litr, jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, nemůže být proto považována za relevantní referenční cenu za nákup hroznového moštu určeného k destilaci.
(125)
Aby bylo možno stanovit, co je relevantní trh s hroznovým moštem nakoupeným ke zpracování na „surové víno“ určené pro výrobu sektu, je třeba nejprve posoudit, zda existují oddělené trhy s vínem, a pokud ano, zda hroznový mošt nakoupený společností GfW patří ke stejnému trhu jako stolní víno, či nikoli. Bude také nutno rozhodnout, zda za vyšší kvalitu vína by bylo možno dosáhnout vyšších cen. Komise ve své statistice vždy odkazuje na rozdílné ceny v závislosti na kvalitě vína. Podle interních specialistů na víno v rámci Komise není cena vína u jednotlivých šarží stejná a dostupné statistiky vína uvádějí pouze průměrné ceny za různou kvalitu vína. Skutečnou cenu ovlivňuje několik elementů. Jsou to kvalita, stárnutí, pověst, poptávka a obsah alkoholu ve stupních Oechsle. Stupně Oechsle označují vyzrálost a hladinu cukru v hroznech. To je důležité, neboť to určuje konečný přirozený obsah alkoholu ve víně. Podle Deutsches Weininstitute (Německý vinařský institut) vyžaduje výroba sektu neboli šumivého vína vysoký stupeň obsahu alkoholu v surovém víně (36).
(126)
To podporuje tvrzení Německa, které prosazuje, aby stupeň Oechsle v hroznovém moštu byl vyšší, pokud konečným výrobkem má být šumivé víno, nikoli stolní, a aby se za hroznový mošt s vyšším stupněm Oechsle platil příplatek. Komise proto přistupuje na argumenty Německa, že oddělené trhy existují a že cena hroznového moštu určeného pro výrobu šumivého vína musí být skutečně vyšší než cena moštu používaného k výrobě stolního vína. V důsledku toho Komise také uznává, že cenu, kterou společnost GfW zaplatila v době nákupu nelze srovnávat s cenou stolního vína, tj. 0,26 EUR za litr, jak tomu bylo při zahájení řízení.
(127)
Německo i nadále poskytuje informace, které se týkají dosažitelné ceny na relevantním trhu, pro výrobu šumivého vína je třeba využít trh s vysokou kvalitou. Podle těchto informací činila na trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup. Zároveň podle statistiky vývozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) za období let 1998 - 2001, kterou předložilo Německo, tržní cena dováženého bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu sektu, byla 0,38 EUR za litr.
(128)
Komise je ochotna přijmout argumenty Německa pro cenu přibližně 0,38 EUR za litr na relevantním trhu, a to na základě informací svých interních odborníků na víno o způsobu určování ceny vína, informací z německého sdružení vinařů, jak je uvedeno výše, a výpočtu zisku v obchodním plánu společnosti GfW.
(129)
Obchodní plán společnosti GfW předložený Německem ukazuje, že v době nákupu hroznového moštu společnost předpokládala, že bude schopna poslat 40 % zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50-0,55 EUR za litr., prodat 60 % zásob za cenu 0,375 EUR za litr a u 20 % zásob očekávala další dotaci z Unie ve výši 0,06 EUR za litr za skladování vína, než bude o rok později prodáno za 0,375 EUR za litr. Celkově společnost GfW počítala s prodejem zásob za průměrnou cenu ve výši 0,44 až 0,46 EUR a se ziskem v rozmezí 0,06 až 0,09 EUR za litr. To by znamenalo celkový zisk zhruba od 2,64 milionu EUR do 3,96 milionu EUR.
(130)
V roce 1999 poslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50 EUR-0,55 EUR za litr. Vzhledem k poklesu cen na trhu s vínem na konci roku 1999 - což vzhledem k vyšším cenám rok předtím společnost GfW nepředpokládala - GfW rozhodla, že své zbývající zásoby v tom roce neprodá, nýbrž uskladní, a prodá je v roce 2000, případně pokud by ceny na trhu zůstaly nízké, využije druhého kola preventivní destilace. Toto rozhodnutí vycházelo z předpokladu, že preventivní destilace bude pokračovat. Nové nařízení (ES) č. 1493/1999 o společné organizaci trhu s vínem však preventivní destilaci zrušilo. Místo toho zavedlo možnost dobrovolné destilace pro zásobování trhu konzumního alkoholu. Nově zavedené opatření pro nouzovou destilaci lze použít pouze ve výjimečných případech narušení trhu. Bod odůvodnění 35 nařízení (ES) č. 1493/1999 výslovně odkazuje na zrušení destilace jako umělého odbytu pro nadprodukci. Nové nařízení vstoupilo v platnost ke dni 31. července 2000.
(131)
Pro společnost GfW to znamenalo, že opatření týkající se destilace byla v hospodářském roce 2000/01 výrazně méně příznivá než v předchozích letech. Při destilaci pro zásobování trhu konzumního alkoholu bylo možno dosáhnout jen zhruba polovinu dříve dosahované průměrné ceny ve výši 0,50 EUR-0,55 EUR na litr.
(132)
Podle názoru Německa nebylo možno v době, kdy se společnost GfW rozhodla, že ponechá víno ve skladu, tento vývoj předvídat. Komise se na druhou stranu domnívá, že tento vývoj byl ve skutečnosti předvídatelný. Nová společná organizace trhu s vínem výslovně směřovala ke zrušení destilace. Společnosti GfW mělo být proto jasné, když se tehdy rozhodla pro druhé kolo destilace, že opatření týkající se destilace v druhé polovině roku 2000 a dále žádnou úlevu od klesajících cen na trhu s vínem neposkytne.
(133)
Nicméně dohady kolem toho, zda společnost GfW měla vědět o změně v nařízení, nemají smysl. Obchodní plán v době nákupu, v jehož rámci by jednání společnosti GfW jako soukromého investora mělo být posuzováno, zahrnoval pouze první kolo destilace, která proběhla a za kterou společnost GfW obdržela 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr. Plán nezahrnoval druhé kolo preventivní destilace, a proto předpokládaný zisk z této destilace nebyl součástí výpočtu celkového zisku v době nákupu. Nebyl součástí obchodního plánu, a přestože není pochyb o tom, že rozhodnutí společnosti GfW jít do druhého kola destilace, když tržní cena klesala, bylo chybné, není možné považovat to v době nákupu za státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky.
(134)
Na základě výše uvedených skutečností dospěla Komise k závěru, že na podzim roku 1999 nakoupila společnost GfW hroznový mošt za tržní cenu, a proto vinařským podnikům a obchodníkům nebyla udělena žádná státní podpora ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.c) V době podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(135)
V 114. bodě odůvodnění bylo konstatováno, že podřízení a vzdání se pohledávek ze strany fondu WAK bylo pouze v jeho vlastním zájmu a v souladu se zkouškou soukromého investora, a že se tedy nejednalo o státní podporu pro společnost GfW. Skutečnost, že rozhodnutí fondu WAK zvýhodnilo vinaře a obchodníky, nemá žádný význam, neboť nešlo o úmysl, ale jen o důsledek snahy fondu WAK získat zpět co nejvíce svých vlastních prostředků.
(136)
Komise konstatuje, že při podřízení a prominutí svých pohledávek neposkytl fond WAK vinařům ani obchodníkům žádnou státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.3 Klasifikace podpory jako podpory protiprávní
(137)
Vzhledem k tomu, že prvek podpory obsažený v úvěru poskytnutém fondem WAK ve prospěch společnosti GfW byl přiznán a vyplacen bez předchozího oznámení Komisi, je to protiprávní ve smyslu čl. 1 písm. f) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 z 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (37).
VI.4 Výjimky uvedené v článku 107 Smlouvy týkající se úvěru poskytnutého společnosti GfW
(138)
Je proto nutno prověřit, zda jedna z výjimek ze zákazu státní podpory podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU platí.
(139)
Ze současného pohledu nejsou výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 a odst. 3 písm. a), b) a d) použitelné, neboť dotyčná podpora není ani:
-
podporou, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností, ani
-
podporou, která má napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu nebo napravit vážné narušení v hospodářství některého členského státu, ani
-
podporou určenou na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, pokud tato podpora neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu.
(140)
Čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU je proto jedinou výjimkou, která by případně mohla platit:
(141)
V době poskytnutí podpory byla podpora prvovýrobcům posuzována přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU. V souladu s tehdejší praxí by podpora investic, úvěry, chov hospodářských zvířat, organizace producentů, reklama a propagace, náhrada škody způsobené nemocemi, pojistné a technická pomoc mohly být při splnění určitých kritérií považovány za slučitelné s vnitřním trhem. Žádná z uvedených forem slučitelné podpory však nemůže být použita k vynětí dotyčné podpory.
(142)
Kromě toho ve snaze neponechat nic náhodě Komise přezkoumala, zda pokyny pro záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích není možné použít pro daný případ. První podmínkou, kterou musí podnik splnit, pokud má pro něj být podpora při záchraně a restrukturalizaci přínosem, je to, že se musí skutečně jednat o podnik v obtížích ve smyslu pokynů pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (38). Z informací, které má Komise k dispozici, nic nenasvědčuje tomu, že by se podnik nacházel v obtížích ve smyslu výše uvedených pokynů v době, kdy byla podpora poskytnuta. Teprve o rok později v důsledku propadu trhu se společnost GfW ocitá v problémech.
(143)
V každém případě Komise chce poukázat na to, že je na dotyčném členském státu, aby naplňoval závazek spolupráce, který má vůči Komisi, a poskytl Komisi vše potřebné k tomu, aby mohla ověřit, zda všechny podmínky pro výjimku, o kterou žádá, byly splněny (39). V daném případě Německo nepodalo dostatečné informace umožňující Komisi posoudit údaje z hlediska těchto pokynů a německé orgány neposkytly dostatečnou dokumentaci, která by Komisi umožnila posoudit tuto podporu z hlediska ostatních forem slučitelné pomoci uvedených v bodě 126, a to i přes informace poskytnuté Komisí v bodě 44 rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení.
(144)
Opatření podpory, jejichž slučitelnost je třeba posuzovat přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU, musí být prováděna restriktivně. Je nutno dát jasně najevo, že kladné účinky podpory převažují nad škodlivými dopady, které podpora může mít na hospodářskou soutěž a řádné fungování vnitřního trhu. Jednostranná opatření státní podpory, která mají pouze zlepšit finanční situaci producentů, ale v žádném případě nepřispívají k rozvoji odvětví, tato kritéria nenaplňují, a tudíž představují provozní podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(145)
Z výše uvedených důvodů nevyhovuje podpora poskytnutá společnosti GfW ve formě úvěru žádné z možných výjimek podle čl. 107 odst. 3. Představuje proto podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(146)
Žádné další výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU nelze uplatnit.
VII. ZÁVĚRY
(147)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že úvěr poskytnutý společnosti GfW nelze považovat za slučitelný s vnitřním trhem. Komise zároveň konstatuje, že Německo uplatnilo dané opatření protiprávně.
(148)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že následné podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek a budoucích úrokových plateb nepředstavuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ani ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem.
(149)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že nákup hroznového moštu se uskutečnil za tržní ceny a v souladu s běžnou obchodní praxí, a nepředstavuje proto státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky s vínem.
(150)
Pokud je neoprávněně poskytnutá státní podpora shledána neslučitelnou s vnitřním trhem, přirozeným důsledkem toho je, že tato podpora by měla být vrácena, aby se - pokud možno - obnovilo konkurenční postavení, které existovalo, než byla podpora poskytnuta.
(151)
Vzhledem k tomu, že žádný právní nástupce společnosti GfW neexistuje, navrácení finančních prostředků není podle ustálené judikatury možné (40),
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve výši rozdílu mezi účtovanou úrokovou sazbou z úvěru poskytnutého společnosti GfW a tržní úrokovou sazbou včetně rizikové přirážky, která měla být zaúčtována k úvěru, protiprávně poskytnutá Německem v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie ve prospěch společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK nepředstavuje podporu pro společnost GfW ani pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 3
Nákup hroznového moštu v roce 1999 společností GfW nepředstavuje podporu pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 4
Německo nemusí od příjemce získat zpět podporu uvedenou v článku 1 vzhledem k tomu, že se příjemce nachází v platební neschopnosti a byl zrušen a vymazán z obchodního rejstříku a žádný právní nástupce neexistuje.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno pro Spolkovou republiku Německo.
V Bruselu dne 29. června 2011.
A BIZOTTSÁG HATÁROZATA
(2011. június 29.)
Az SA.14554 (C 7/04) sz., Németország által a Gesellschaft für Weinabsatz (borforgalmazó társaság) javára nyújtott állami támogatásról
(az értesítés a C(2011) 4426. számú dokumentummal történt)
(Csak a német nyelvű szöveg hiteles)
(2012/268/EU)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 108. cikke (2) bekezdésére (1),
miután felszólította az érdekelteket, hogy az említett rendelkezésnek megfelelően nyújtsák be észrevételeiket (2),
mivel:
I. ELJÁRÁS
(1)
Egy 2001. május 10-én hozzá beérkezett panasz nyomán a Bizottság 2001. november 9-én írásbeli megkeresésben fordult a Németországi Szövetségi Köztársasághoz. Az intézkedésről a Bizottságot - az említett megkeresés nyomán - 2002. március 5-én kelt és 2002. március 8-án beérkezett levélben értesítették. Mivel az intézkedésre addigra már sor került, azt a be nem jelentett támogatási programok közé sorolták (NN 159/02 sz. támogatás).
(2)
Németország további információt küldött a 2002. november 20-án kelt és 2002. november 25-én beérkezett, a 2003. április 28-án kelt és 2003. május 2-án beérkezett, valamint a 2003. május 27-én kelt és 2003. május 28-án beérkezett levelében, továbbá a 2003. október 2-án beérkezett faxában.
(3)
2004. február 19-én kelt, SG-Greffe (2004) D/200645 jelzetű levelében a Bizottság azon határozatáról tájékoztatta Németországot, hogy a támogatással kapcsolatban megindítja az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárást.
(4)
A Bizottságnak az eljárás megindításáról szóló határozatát közzétették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (3). A Bizottság felszólította az érdekelt feleket, hogy tegyék meg a támogatással kapcsolatos észrevételeiket.
(5)
A Bizottsághoz az érdekelt felektől nem érkezett észrevétel (4).
(6)
Németország 2004. március 18-én kelt, 2004. március 23-án beérkezett és iktatott levelében továbbította észrevételeit a Bizottsághoz. Ezután 2006. január 10-én kelt és 2006. január 10-én iktatott, valamint 2007. július 13-án kelt és 2007. július 16-án iktatott levelében további észrevételeket tett.
(7)
A Bizottság 2008. október 21-én kelt, SG-Greffe (2008) D/206430 jelzetű levelében azon határozatáról értesítette Németországot, hogy a támogatással kapcsolatban az EUMSZ 108. cikkének (2) bekezdése szerint megindított eljárást kiterjeszti.
(8)
A Bizottságnak az eljárást kiterjesztő határozatát közzétették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (5). A Bizottság felkérte az érintett feleket, hogy tegyék meg a szóban forgó támogatásra vonatkozó észrevételeiket.
(9)
A Bizottsághoz az érdekelt felektől nem érkezett észrevétel.
(10)
Németország (miután 2008. november 17-én kérte a határidő meghosszabbítását, és ezt a Bizottság 2008. november 21-én elfogadta) 2008. december 23-án kelt és 2009. január 5-én iktatott levelében észrevételeket juttatott el a Bizottsághoz.
II. A TÁMOGATÁS RÉSZLETES LEÍRÁSA
II.1. Az intézkedés megnevezése
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [a Gesellschaft für Weinabsatz (borforgalmazó társaság) kölcsönben való részesítése és a követelésekről való azt követő lemondás].
II.2. Jogalap
(12)
Az intézkedésre a Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Rajna-vidék-Pfalz szőlőtermő vidékeinek helyreállítási alapja, WAK) és a Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (Pfalz-vidéki borforgalmazó társaság, GfW) között létrehött szerződéses megállapodás alapján került sor.
II.3. Célkitűzés
(13)
A cél az volt, hogy a GfW-nek kölcsönt ítéljenek oda a szőlőtermelő vállalkozásoktól és a kereskedőktől történő szőlőmust-felvásárláshoz. Fedezetül biztosított eszközök szolgáltak. Ezekre az eszközökre továbbá a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) részéről különböző mértékű - egyszerű, kiterjesztett, illetve meghosszabbított - tulajdonjog-fenntartás (Eigentumsvorbehalt) vonatkozott. A követelésekről való lemondásra akkor került sor, amikor a GfW-nek pénzügyi nehézségei támadtak a piaci árak esése miatt.
II.4. Közigazgatási szerv
(14)
A WAK a Rajna-vidék-Pfalz szövetségi tartomány tulajdonában lévő, Mainzban bejegyzett közjogi társaság. A szőlőtermelési ágazatban kifejtett tevékenysége hasonló egy bankéhoz. A WAK tevékenysége rendszerint abból áll, hogy termőföld-tagosításhoz (Flurbereinigung) nyújt kölcsönöket. A WAK járulékokból, illetékekből, kölcsönökből és támogatásokból finanszírozódik (a Weinbergsaufbaugesetz [szőlészeti törvény] 8. §-ának 1. bekezdése).
II.5. Kedvezményezettek
(15)
Az intézkedés - a WAK által a piaci körülményekkel összhangban nem lévő feltételekkel nyújtott kölcsön - kedvezményezettje a GfW volt.
(16)
A GfW a Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (dél-rajna-vidék-pfalzi mezőgazdasági és szőlészeti egyesület) teljes tulajdonú leányvállalata volt. A GfW 1984-ben, borkereskedelem céljából jött létre, és tevékenysége pezsgő, szőlőlé, szőlőkocsonya, szőlőpárlat és brandy előállításából és értékesítéséből állt. A GfW ezenkívül szolgáltatásokat nyújtott a szőlőtermelő vállalkozásoknak a lepárlási intézkedésekkel (Destillationsmaßnahmen) összefüggésben. Ezek a lepárlási intézkedések a közös piacszervezés (6) hatálya alá tartozó intézkedéseket, valamint a rendszerint tanácsi határozatok (7) alapján végrehajtott, államilag finanszírozott lepárlásokat foglaltak magukban. Ezzel összefüggésben a GfW tanácsot adott kis bortermelőknek, és megszervezte a bornak a lepárlókba történő elszállítását.
(17)
További lehetséges kedvezményezettek azok a szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők, amelyektől - a kölcsönnek köszönhetően - a GfW mustot vásárolhatott, és amelyek a WAK-val ellentétben nem mondtak le semmilyen, a GfW-vel szembeni követelésükről, amikor a GfW-nek pénzügyi nehézségei támadtak.
II.6. A támogatás háttere
(18)
A GfW 1999-ben - a WAK-tól kapott 15 302 696,25 EUR összegű kölcsön és saját forrásai felhasználásával - 44 millió liter mustot vásárolt. E mustnak 60 %-a minimálisan 60 Oechsle-fokos, átlagosan pedig 81 Oechsle-fokos volt, míg 40 %-a minimálisan 44 Oechsle-fokos, közönséges asztali bormust volt, melynek beszerzésére a megelőző lepárlás kedvező feltételeinek kihasználása érdekében került sor. Az összes megvásárolt mustért 0,38 EUR literenkénti átlagár került kifizetésre. Kész bor adásvételére nem került sor. Az adásvételre a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők általi egyszerű, kiterjesztett, illetve meghosszabbított tulajdonjog-fenntartással (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) történt. Ugyanekkor született megállapodás arról, hogy a biztosított eszközök szolgálnak a WAK számára fedezetül.
(19)
A Németország által benyújtott információk szerint a GfW üzleti terve az volt, hogy a must 40 %-a esetében kihasználja a 822/87/EGK rendelet szerinti lepárlási lehetőségeket, 60 %-át pedig alapborrá dolgozza fel pezsgő előállítása céljából, és pezsgőtermelők részére értékesíti. A GfW-nek ezenkívül az volt a terve, hogy az alapbor 20 %-át kilenc hónaptól egy évig terjedő ideig tárolja annak érdekében, hogy a bortárolás után járó - a 822/87/EGK rendelet szerinti - uniós támogatásokat igénybe vehesse, mielőtt azt az alapbor piacán pezsgő termelése céljára értékesíti.
(20)
1999. november 11-én a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők a vételár 80 %-ának megfelelő előlegkifizetésben részesültek. Az előleg literenkénti átlagos összege 0,31 EUR volt.
(21)
1999-ben a GfW készletei 40 %-a esetében megelőző lepárlást hajtott végre. 1999 végén, tapasztalva az árak visszaesését az alapbor piacán, a GfW úgy döntött, hogy abban az évben nem értékesít alapbort, hanem vár, amíg 2000-ben a piac fellendül.
(22)
2000-ben a viszonylag bőséges szüret és a pezsgőértékesítés visszaesése következtében a fehér bor piacán még tovább csökkent a kereslet (így az átlagárak esetenként akár 0,20 EUR-val is estek). A még készleten lévő hordós bor nagy részén újabb lepárlást kellett végrehajtani.
(23)
A borpiac közös szervezésének 1999-ben elfogadott és 2000. augusztus 1-jén hatályba lépett módosítása következtében a 822/87/EGK rendelet szerinti megelőző lepárlás helyébe az 1493/1999/EK rendelet szerinti, élelmiszer célú finomszesszel való ellátás céljából történő lepárlás lépett. A feltételek jelentősen rosszabbak lettek, és a megelőző lepárlás esetében korábban alkalmazott literenkénti 0,50-0,55 EUR összegű árnak csak mintegy a felét lehetett érvényesíteni.
(24)
Az árak 2000. évi visszaesése nyomán lehetetlennek bizonyult, hogy a GfW akár a borpiacon, akár az élelmiszer célú finomszesszel való ellátás céljából történő lepárlás révén elérje a várt nyereséget. Ennek következtében a GfW részvényeinek könyv szerinti értékét jelentősen csökkenteni kellett, miáltal a GfW kötelezettségvállalásai meghaladták eszközeit.
(25)
A fenti kereskedelmi nehézségek nyomán 2000. október 31-i fordulónappal évközi mérleg készült, amelyet könyvvizsgálóval megvizsgáltattak. 2000. október 31-én a GfW kötelezettségei (15 670 155 EUR) 5 783 299 EUR-val meghaladták forgóeszközeit (9 886 856 EUR), és a GfW-nek az alábbi táblázat szerinti kötelezettségei voltak. A Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH könyvvizsgáló cég jelentése szerint a GfW arra számíthat, hogy eszközeit meghaladó kötelezettségvállalásai (túladósodás, Überschuldung) miatt rövid időn belül fizetésképtelenségi eljárás indul ellene, ha ennek elkerülésére nem történik intézkedés.
(26)
1. táblázat
(EUR-ban)
Kötelezettségek az alábbiakkal szemben
Összeg
WAK
10 150 959
Pénzintézetek
726 892
Beszállítók
218 460
Szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők
4 355 581
Egyéb
218 263
Összesen
15 670 155
(27)
A fizetésképtelenségre vonatkozó német jogszabály (Insolvenzordnung) 19. §-a értelmében fizetésképtelenségi eljárást indokolt megindítani, ha egy társaság kötelezettségei meghaladják eszközeit. Ezért a GfW igazgatótanácsát a GmbHG a.F. (a korlátolt felelősségű társaságokra vonatkozó törvény korábbi változata) 64. §-a az Insolvenzordnung 19. §-ával összefüggésben arra kötelezi, hogy a túladósodás fennállásának kezdetétől számított három héten belül fizetésképtelenségi eljárás megindítását kezdeményezze.
(28)
A küszöbön álló fizetésképtelenség miatt a GfW arra kérte egyes hitelezőit (a WAK-ot, a szőlőtermelő vállalkozásokat és mintegy 130, a (18) preambulumbekezdés szerinti adásvételben érintett kereskedőt), hogy fennálló követeléseik egy részéről mondjanak le, és ezzel tegyék lehetővé, hogy a társaság tovább folytassa gazdasági tevékenységét. A szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők esetében ez azt jelentette volna, hogy a fennálló követeléseiknek mintegy 90 %-áról lemondanak, vagyis a megállapodás szerinti vételárnak csak további 2 %-át kapják meg. A veszteség fennmaradó részét a WAK-nak a hitelezői rangsorban való visszalépésével, illetőleg követeléseiről való lemondásával tervezték fedezni.
(29)
Gyengébb biztosítéki pozíciójú fő hitelezőként (lásd 1. táblázat) a WAK-nak jelentős érdeke fűződött ahhoz, hogy elkerülje a küszöbön álló fizetésképtelenséget. Ezért megkísérelte a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket rávenni arra, hogy hajlandók legyenek lemondani követeléseik egy részéről. A WAK ezenkívül 2000. december 4-én írásbeli megállapodást kötött a GfW-vel, melynek értelmében fennálló követeléseinek egy, a GfW veszteségével megegyező részét hajlandó hátrébb sorolni a többi hitelező követeléseinek. A hátrébb sorolásra kerülő követelés minél kisebbre csökkentése érdekében annak végleges összegét a felek csak azután kívánták rögzíteni, hogy beérkeztek a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők követeléseire vonatkozó lemondó nyilatkozatok. A megállapodás értelmében a WAK a hátrébb sorolt követelésekkel azonos összegű követelésről hajlandó lemondani, amennyiben a későbbiekben ez szükségesnek bizonyulna a fizetésképtelenségi eljárás elkerüléséhez.
(30)
A 2 700 szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő közül 1 700 hajlandóságát fejezte ki arra, hogy lemondjon maradék követeléseinek 90 %-áról; ez a csoport összes fennálló követelései 60 %-ának felelt meg. A többi szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő azonban vagy kifejezetten elutasította az ajánlatot, vagy nem adott rá választ. Egyértelmű volt, hogy közülük egyesek azért nem kívántak lemondani követeléseikről, mert kedvezőbb biztosítéki pozícióban voltak: néhányan meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás jogosultjai voltak, és a kikötött vételár 80 %-a erejéig már előlegkifizetésben részesültek. Ebből kifolyólag fizetésképtelenségi eljárás lefolytatása esetén nagyobb megtérülésre számíthattak, mint a kikötött vételár megajánlott 2 %-a.
(31)
Ezenkívül több szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő keresetet nyújtott be a GfW ellen, a bíróság pedig a kereseteket már elbírálta, és javaslatot tett vitarendezési megállapodásokra. A vitarendezési megállapodások értelmében a GfW köteles kiegyenlíteni a fennmaradó követelések 70 %-át, 30 %-át pedig elengedik. A bíróság továbbá úgy döntött, hogy a GfW viseli a perköltségek 80 %-át. Más bíróságok is hasonló vitarendezési megállapodásokat javasoltak, ennek ismeretében tehát a GfW nem számíthatott arra, hogy a többi szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő is hajlandó lesz lemondani fennmaradó követelései 90 %-áról. Ezenkívül ekkor több szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő már úgy nyilatkozott, hogy a fennmaradó 20 %-nak a teljes egészében történő kiegyenlítését fogja követelni.
(32)
A fizetésképtelenségre vonatkozó német jogszabály 305a. §-a értelmében az adósságrendezésre szolgáló peren kívüli megállapodás (außergerichtliche Einigung) sikertelennek tekintendő, amennyiben a peren kívüli megállapodásról szóló tárgyalások megkezdése után akár csak egy hitelező is a végrehajtás mellett dönt.
(33)
Ezért eredeti szándékával ellentétben a GfW nem kérhette a szőlőtermelő vállalkozásoktól és a kereskedőktől követeléseik elengedését. Ehelyett 2001. február 21-i keltezéssel megállapodást írt alá a WAK-val arról, hogy a WAK teljes egészében hajlandó a GfW 2000. évi veszteségét fedezni azáltal, hogy 5 005 441,60 EUR összegű követeléséről lemond. A 2001. január 1-jétől2001. december 31-ig esedékes adósság fennmaradó része után pedig nem számít fel kamatot. A megállapodás továbbá a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők fennmaradó követeléseinek maradéktalan kiegyenlítéséről rendelkezett. Ez garanciát jelentett a WAK hátrébb nem sorolt követeléseire nézve, pótolta a veszteséget, egyelőre elkerülhetővé tette a fizetésképtelenségi eljárást, és a GfW-nek lehetőséget adott gazdasági tevékenysége továbbfolytatására.
(34)
A 2000. november 1-jétől2000. december 31-ig tartó időszakban a GfW 1 440 446,92 EUR kölcsönösszeget törlesztett a WAK felé. A 2001-2005-ös időszakban a GfW tovább folytatta tevékenységét, és az általa felvett kölcsönt rendszeresen - összesen 3 728 969,40 EUR összegben - törlesztette a WAK felé. Ezenkívül a 2001. évben a GfW összesen 149 757,16 EUR összegű kamatot fizetett a WAK-nak.
(35)
Fő tevékenységi területeit érintő üzleti forgalmának visszaesése és nem megfelelő tőkésítettsége miatt a GfW 2004. december 31-ére úgy döntött, hogy minden tevékenységgel felhagy, és kezdeményezi saját felszámolását. A még meglévő tevékenységi területekhez kapcsolódó teljes árukészlet eladásra került. Minden bevétel a WAK-val szembeni kötelezettségek kiegyenlítésére került felhasználásra. A vásárlóval (egy magánszeméllyel) az a megállapodás született, hogy a 2004. december 31-i leltár szerinti fennmaradt árukészlet ellenértékét 2005 végén a WAK részére folyósítja. Ennek összegéül az eredeti felvásárlási árat, vagyis 79 579,79 EUR-t jelölték meg.
(36)
A GfW-t végül 2005. június 1-jén felszámolták, és 2006 folyamán törölték a cégnyilvántartásból. A cég megszűnésével nem maradt jogutód vagy más olyan jogi személy, amelytől a támogatást vissza lehetne követelni.
(37)
2005. december 31-ig9 897 154,65 EUR összegű kölcsön-visszafizetésre és 793 994,99 EUR összegű kamatbefizetésre került sor. A GfW fennmaradó vagyonának (87 079,79 EUR) felszámolása után a WAK mintegy 313 000 EUR összegű további fennálló követeléseit behajthatatlannak minősítették és veszteségként leírták. A kölcsönből tehát összesen 5 318 441,60 EUR (a kölcsönből eredetileg elengedett 5 005 441,60 EUR összeg, valamint a felszámolás után fennálló 313 000 EUR összegű követelés) soha nem került visszafizetésre.
II.7. A támogatás jellege és intenzitása
(38)
A WAK 1999-ben több részletben, 12-18 hónapos lejárattal 15 302 696,25 EUR összegben nyújtott kölcsönt a GfW-nek:
(EUR-ban)
1999. november 11.
5 936 061,62
1999. november 25.
6 868 777,04
1999. december 1.
585 429,72
1999. december 13.
112 110,66
1999. december 17.
1 800 317,21
Összesen
15 302 696,25
(39)
A felszámított kamatok a következők voltak:
1999. negyedik negyedév
3,28 %
2000. első negyedév
3,51 %
2000. második negyedév
4,15 %
2000. harmadik negyedév
4,80 %
2000. negyedik negyedév
5,15 %
2001
4,55-5,25 %
(40)
1999. november 11-én a beszállítók a szerződés szerinti vételár 80 %-ának megfelelő előlegkifizetésben részesültek. Ezenkívül egyes beszállítók meghosszabbított - feldolgozás, elegyítés vagy keverés esetén is hatályban maradó - tulajdonjog-fenntartással rendelkeztek, így a készletek egy része az ő fennmaradó 20 %-os követelésük biztosítékát képezte. A készletek továbbá a WAK számára is fedezetül szolgáltak. A tulajdonjog-fenntartás következtében azonban a meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás feloldásáig a WAK csak másodlagosan tarthatott igényt a készletek egy részére. Az áringadozás kockázatát tehát nagyobbrészt a GfW és hitelezői viselték, ez utóbbiak közül pedig a legjelentősebb a WAK volt.
(41)
A WAK korlátozott mértékű kamatra nyújtott kölcsönt a GfW-nek 1999. november 11-től1999. december 31-ig (3,28 %-os kamatláb), 2000. január 1-jétől2000. december 31-ig (3,51-5,15 %-os kamatláb) és 2001. január 1-jétől2001. december 31-ig (4,55-5,25 %-os kamatláb). 2001. december 31. után további kamat nem került felszámításra.
(42)
Tekintettel arra a kockázatra, amelyet a WAK vállalt azáltal, hogy a GfW-nek pénzt kölcsönzött, a rendes kamaton felül hitelkockázati díjat is fel kellett volna számítani. Mivel a kamathoz nem számítottak hozzá hitelkockázati díjat, a kölcsön odaítélésekor támogatási elem mutatható ki. Ez a támogatási elem a felszámított kamatláb és a felszámítatlanul maradt hitelkockázati díjjal megnövelt piaci kamatláb különbségeként számítható ki.
(43)
A referencia-kamatláb és a leszámítolási kamatláb megállapításának módjáról szóló - a referencia- és diszkontráta megállapítására szolgáló módszer technikai kiigazításairól szóló bizottsági közleménnyel (8) módosított, az adott időszakra irányadó - bizottsági közlemény (9) Németország esetében 5,23 % és 6,33 % közötti referencia-alapkamatlábat állapít meg. A közlemény értelmében a megállapított referenciaráta minimális ráta, amely emelhető bizonyos, kockázattal járó esetekben (például nehéz helyzetben lévő vállalkozások esetében, vagy ha a bankok által rendszerint megkövetelt biztosíték nem áll rendelkezésre). Ilyen esetekben a felár elérheti, illetőleg - ha egyetlen magánbank sem adta volna meg az adott kölcsönt - meg is haladhatja a 400 bázispontot.
(44)
Németország szerint ugyanabban az időszakban hasonló hitelekért német bankok 5,25 % és 6,50 % közötti (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.), illetve 5,40 % és 6 % közötti (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim) kamatot számítottak fel.
II.8. Az intézkedés időtartama
(45)
Egyszeri intézkedés.
II.9. A hivatalos vizsgálati eljárás kezdeményezésének indokai
(46)
A Bizottság az EUMSZ 108. cikkének (2) bekezdése alapján hivatalos vizsgálati eljárást indított, mivel felmerült annak gyanúja, hogy a követelés hátrébb sorolása, illetve elengedése az EUMSZ 107. cikke szerinti állami támogatásnak minősülhet.
(47)
A Bizottság a hivatalos vizsgálati eljárás kezdeti megindításakor rendelkezésre álló információk alapján különösen azt vizsgálta, hogy a követelések hátrébb sorolására, illetve elengedésére a magánhitelezői tesztnek megfelelően került-e sor.
(48)
A magánhitelezői teszt annak felmérésére szolgál, hogy azonos piaci körülmények között egy magánhitelező ugyanúgy járt volna-e el vagy járt-e el, mint a közhitelező. A szóban forgó esetben 2000. október 31-én magánhitelezőknek összesen 5,5 millió EUR összegben volt követelésük a GfW-vel szemben, ám egyikük sem engedte el követeléseit. Egy független könyvvizsgáló jelentése rámutatott arra, hogy a WAK szempontjából gazdaságilag ésszerű volt követelései egy részének hátrébb sorolása, illetve elengedése, arra azonban nem adott magyarázatot, hogy miért nem volt hajlandó egyetlen más hitelező sem lemondani követeléseiről.
(49)
A hivatalos vizsgálati eljárás megindításakor a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az eljárás megindításakor nem lehetett kizárni annak lehetőségét, hogy a WAK követeléseinek (a GfW részére nyújtott kölcsön és az ahhoz kapcsolódó jövőbeli kamatfizetések) hátrébb sorolása és elengedése nem felelt meg a magánhitelezői tesztnek, mivel túlment a feltétlenül szükséges mértéken, és komoly előnyben részesítette nemcsak a GfW-t, hanem a többi hitelezőt is (elsősorban a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket), hiszen ők követeléseiket maradéktalanul be tudták hajtani.
(50)
A hivatalos vizsgálati eljárás megindítását ezután magára a kölcsön odaítélésére is kiterjesztették. Így különösen annak kapcsán merült fel kétely, hogy a kölcsönt piaci feltételekkel ítélték-e oda (hitelkockázati díj felszámítása nélkül), és elegendő biztosítékot követeltek-e meg.
(51)
A hivatalos vizsgálati eljárás kiterjesztése alkalmával ismét felmerült a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők esetleges támogatásának gyanúja. Az akkor rendelkezésre álló adatok arra látszottak utalni, hogy a must vételára magasabb volt a megfelelő piaci árnál, hogy az ügylet nem a profitmaximalizálásra, hanem a bor és a must piacának támogatására irányult, és hogy az adásvételi szerződés a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket a szokásosnál előnyösebb biztosítéki pozícióhoz juttatta.
(52)
A vételárral kapcsolatos kételyeket megerősítették azok a dokumentumok, amelyeket Németország az eljárás előszöri megindítása után nyújtott be, és amelyekből az derült ki, hogy 1999-ben a Pfalz-Rheinhessen borvidéki asztali bor literenkénti ára a legalacsonyabb 0,26 EUR-tól (október/november) 0,30 EUR (június-szeptember), illetve 0,35 EUR érintésével (április) 1,10 EUR-ig (február, június, november/december) terjedt. Az asztali bornak a kölcsön odaítélésekor elérhető minimális piaci ára tehát literenként 0,26 EUR volt.
(53)
A 0,38 EUR összegű literenkénti felvásárlási átlagár tehát meghaladta a 0,26 EUR körüli legalacsonyabb literenkénti piaci árat.
III. HARMADIK FELEKTŐL BEÉRKEZETT PANASZOK ÉS INFORMÁCIÓK
(54)
A Bizottsághoz arra utaló információk érkeztek, hogy a fenti követeléselengedést a WAK pénzforrásai révén finanszírozták. Értesülések szerint Rajna-vidék-Pfalz szövetségi tartomány - mint a WAK-ot finanszírozó közigazgatási szerv - a WAK tőkebázisának csekély volta miatt fontolóra vette a tőkeinjektálás lehetőségét, végül azonban elvetette azt.
(55)
A Bizottsághoz panasz érkezett a WAK követeléseinek elengedéséhez kapcsolódó állítólagos állami támogatást illetően. A panaszos állítása szerint a GfW a borpárlat-értékesítési verseny résztvevője volt, és a vele szembeni követelések elengedése folytán versenytársainak komoly nehézségei támadtak saját termékeik értékesítésében. A panaszos számos olyan újságcikket nyújtott be, amelyek információkat tartalmaznak a WAK-nak a GfW-vel szembeni követelései elengedéséről.
(56)
Ugyanez a panaszos eljuttatta a Bizottsághoz azt a levelet is, melyet a kaiserslauterni ügyészség központi gazdasági bűnügyi hivatalától kapott saját levelére válaszul. Levelében a kaiserslauterni ügyészség összefoglalja a panaszos által újságcikkek és állítások formájában rendelkezésre bocsátott információkat, és arról értesíti a panaszost, hogy az ügyészség tudomására jutott információk alapján nem indokolt bűnügyi nyomozást indítani (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. AZ ÉRDEKELT FELEK ÉSZREVÉTELEI
(57)
A hivatalos vizsgálati eljárások keretében a Bizottsághoz nem érkezett észrevétel.
(58)
A panaszostól az eljárás kezdeti megindítása óta kapott újabb levelek semmilyen új tényt vagy érvet nem tartalmaztak.
V. NÉMETORSZÁG ÉSZREVÉTELEI
V.1. Támogatási elem a kölcsön odaítélésekor
(59)
Németország átfogó információkat bocsátott rendelkezésre a WAK által a GfW-nek nyújtott kölcsön feltételeiről: ezeket az intézkedés leírásáról szóló II. szakasz ismerteti.
(60)
Észrevételeiben Németország is úgy vélekedik, hogy a WAK a piaci átlag alatti kamatlábbal nyújtott kölcsönt a GfW-nek. Németország elismeri, hogy a piaci átlag szerinti és a felszámított kamatláb közötti különbség a GfW részére nyújtott támogatásnak minősül az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében.
(61)
Németország továbbá bizonyítékkal szolgált arról, hogy a GfW felszámolásra került és 2005. június 1-jével megszűnt. A még meglévő tevékenységi területekhez kapcsolódó teljes árukészlet eladásra került. Minden bevétel a WAK-val szembeni kötelezettségek kiegyenlítésére került felhasználásra. A vásárlóval (egy magánszeméllyel) az a megállapodás született, hogy a 2004. december 31-i leltár szerinti fennmaradt árukészlet ellenértékét 2005 végén a WAK részére folyósítja. Ennek összegéül az eredeti felvásárlási árat, vagyis 79 579,79 EUR-t jelölték meg. A GfW-t 2006 folyamán törölték a cégnyilvántartásból, és megszűnésével nem maradt jogutód vagy más olyan jogi személy, amelytől a támogatást vissza lehetne követelni. Ezért Németország - az állandó ítélkezési gyakorlattal (10) összhangban - úgy véli, hogy behajtásra nincs lehetőség.
(62)
Németország bizonyossággal állítja, hogy a GfW a szokásos üzleti gyakorlatnak megfelelően járt el, amikor a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket egyszerű, kiterjesztett, illetve meghosszabbított tulajdonjog-fenntartással ruházta fel a must értékesítése kapcsán. Németország azt is határozottan állítja, hogy a WAK is a szokásos üzleti gyakorlat szerint járt el, amikor a bejegyzett tulajdonjog-fenntartás ellenére beleegyezett abba, hogy a biztosított eszközök szolgáljanak a GfW-nek általa nyújtott kölcsön fedezetéül.
(63)
Ezenkívül Németország állítása szerint 1999-ben a GfW a mustot piaci áron vásárolta, mivel az általa vásárolt must 60 %-a minőségi (legalább 60 Oechsle-fokos) must volt, nem pedig közönséges asztali bormust, ahogy azt az eljárás megindításakor feltételezték. Németország úgy véli, hogy a mustnak szigorúbb minőségi követelményeknek kell megfelelnie akkor, ha pezsgőt készítenek belőle, mint akkor, ha asztali bort (az előbbi esetben legalább 60, az utóbbiban legalább 44 Oechsle-fokosnak kell lennie). A must fennmaradó 40 %-a közönséges asztali bormust volt, melynek beszerzésére a megelőző lepárlás kedvező feltételeinek kihasználása érdekében került sor.
(64)
Észrevételeiben Németország hangsúlyozza, hogy a készlet 60 %-át illetően a GfW értékesítési elképzelése az volt, hogy nagy mennyiségben szerez be minőségi mustot, majd annak feldolgozásával olyan, homogén alapbortételeket állít elő, amelyek a borászatok homogenitási és minőségi követelményeivel összhangban pezsgő alapanyagául szolgálhatnak (Sektgrundwein). Pezsgő csak csekély kén-dioxid-tartalmú, gyümölcssavakban gazdag alapborból készíthető. Ennek megvalósításához a mustot az őszi kiárusítási időszakban kellett beszerezni, és a GfW-nek magának kellett azt alapborrá feldolgoznia.
(65)
A Németország által rendelkezésre bocsátott információk szerint a pezsgő alapanyagául szolgáló alapbor piacán a 60 Oechsle-fokos must literenkénti alapára 0,312 EUR volt. Minden további Oechsle-fokért (legfeljebb 80 Oechsle-fokig) literenként 0,005 EUR felárat fizettek. A szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek a minőségi mustért - a felvásárolt must 60 %-áért - ezen elv szerint fizettek.
(66)
Ezzel összefüggésben Németország az érintett piacra hivatkozik. Véleménye szerint a készletnek ezen 60 %-ára nézve nem tekinthető referenciának a közönséges asztali bor piacán mért ár, mivel a GfW esetében nem a közönséges asztali bor piaca, hanem a pezsgő előállításához használatos, annál jobb minőségű alapbor piaca az érintett piac. Németország ezenkívül hivatkozik a kereslethelyettesítés elméletére is, mely szerint két, egymással nem helyettesíthető terméknek akkor sem lehet ugyanaz a piaca, ha valamelyiknek az ára megváltozik. Jelen esetben a pezsgő előállítására szolgáló musttal és alapborral szemben támasztott különös követelmények lehetetlenné teszik annak közönséges asztali bormusttal, illetve borral való helyettesítését, még ha az asztali bor ára jelentősen csökkenne is. Ezért az asztali bor árának csökkenése nem befolyásolja a pezsgő előállítására szolgáló must árát, hiszen e két termék nem helyettesíthető egymással.
(67)
A német szőlőtermelők egyesületének (Deutsche Weinbauverband) behozatali statisztikái szerint az 1998-2001. években a behozatalból származó - minőségénél fogva pezsgő előállítására alkalmas - fehér bor literenkénti piaci ára 0,38 EUR volt, vagyis jelentősen magasabb volt, mint az asztali borért fizetendő literenkénti 0,26 EUR. Észrevételeiben Németország azt a következtetést vonja le, hogy két külön piac létezik: az egyik a közönséges asztali boré és asztali bormusté, a másik pedig a pezsgő előállítására szánt minőségi alapboré és minőségi musté.
(68)
Németország szerint tehát mindez arra utal, hogy a nem lepárlásra szánt bor esetében az érintett piac a pezsgő előállítására szánt minőségi alapbor piaca, ott pedig sokkal magasabb eladási ár (literenként 0,38 EUR) érhető el, mint a közönséges asztali bor piacán (literenként 0,26 EUR). Németország okfejtése szerint tehát a GfW által fizetett vételár összhangban volt az érintett piacon mért piaci árral, és megfelelő mértékű haszonkulcsot is magában foglalt.
(69)
A GfW ezenkívül az uniós tárolási és lepárlási programokban is részt kívánt venni (a GfW ilyen szolgáltatásokat már korábban is nyújtott szőlőtermelőknek). A készletek 20 %-a után literenként 0,06 EUR összeget fizettek a tárolási program keretében: ezt később pezsgő előállítására szánt alapborként tervezték értékesíteni. A lepárlási program keretében literenként 0,50-0,55 EUR-t fizettek a készlet lepárlásra szánt 40 %-os hányadáért.
(70)
Németország álláspontja szerint akkor, amikor a WAK a kölcsönt a GfW-nek odaítélte, e tevékenységekkel lehetséges volt a profittermelés. A GfW-nek egyfelől az volt a szándéka, hogy a beszerzett must 40 %-át 1999 decemberében megelőző lepárlásra fordítja, a felvásárlási árnál jelentősen magasabb lepárlási ár (0,50-0,55 EUR/l) fejében. Másfelől az előrejelzések szerint a pezsgőtermelők viszonylag jó áron (0,36-0,41 EUR/l) vásároltak volna nagy tételben egyenletes, garantált minőségű alapbort. Németország okfejtése szerint a GfW átlagosan 0,44-0,46 EUR/l árbevételre tehetett volna szert, vagyis számottevően többre, mint a szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek átlagosan kifizetett 0,38 EUR/l.
(71)
A tervezés során a következő várható árakkal számoltak:
Mennyiség
Ár (EUR/l)
Lepárlás
40 %
0,50-0,55
A bor, illetve must tárolása (1 év) után járó támogatás (0,06 EUR/l), majd az alapbor pezsgő előállítása céljára történő értékesítése
20 %
0,435
Alapbor értékesítése pezsgő előállítása céljára
40 %
0,375
(72)
A fenti feltételezésekből kiindulva 0,44-0,46 EUR/l átlagos árbevételre lehetett számítani.
(73)
A fenti értékesítési előrejelzésből a következő nyereségszámítás következik:
Ár (EUR/l)
Felvásárlási ár és feldolgozás
0,37-0,38
Az alapbor pezsgő előállítása céljára történő értékesítéséből, illetve lepárlásából, valamint a tárolási támogatásból befolyó bevétel
0,44-0,46
Várható haszon
0,06-0,09
(74)
44 millió liter összmennyiség alapulvételével összesen 2,64-3,96 millió EUR haszonra lehetett számítani.
(75)
Németország továbbá arra is utalást tesz, hogy az eljárás megindításáról szóló határozatában az Európai Bizottság az asztali bornak az 1999 novemberében tapasztalt legalacsonyabb árfolyamát (0,26 EUR/l) vette alapul. Az asztali bor piaci ára 1999 novemberének egész tartama alatt 0,26 EUR/l és 0,56 EUR/l között alakult. Ez volt egyúttal az 1999. évre vetítve is a teljes ártartomány. 2000-ben az ártartomány 0,20-0,41 EUR/l volt. Németország azt is hangsúlyozza, hogy a GfW által felvásárolt must 60 %-a átlagosan 81 Oechsle-fokos volt, messze túlteljesítve az asztali bor esetében megkövetelt 44 Oechsle-fokot, ami értelemszerűen megnyilvánult a GfW által kifizetett vételárban is.
V.2. Támogatási elem a követelések hátrébb sorolásakor, illetve elengedésekor
(76)
Németország szerint a GfW fizetésképtelensége annak nyomán került megállapításra, hogy 2000 novemberében évközi mérleg készült. A GfW mérleg szerinti vesztesége akkor mintegy 6 millió EUR volt, ezt a 2000. évi éves mérleg megerősítette. A veszteség annak volt betudható, hogy a még a GfW birtokában lévő árukészlet értéke a piaci árak jelentős visszaesése következtében csökkent, vagyis a GfW csak az eredetileg vártnál alacsonyabb áron tudta volna értékesíteni árukészletét.
(77)
A Németország által benyújtott információk szerint 2000. október 31-én a WAK-nak még mindig mintegy 10 millió EUR összegű követelése volt a GfW-vel szemben. Fedezetként a WAK a GfW biztosított eszközeire tarthatott igényt, amelyek akkori értéke 5,7 millió EUR volt. Ezen eszközökre nézve a szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek (egyszerű, kiterjesztett vagy meghosszabbított) tulajdonjog-fenntartása volt, vagyis Németország szerint fizetésképtelenség esetén elsősorban ők számíthattak kielégítésre. Németország szerint tehát fizetésképtelenségi eljárás esetén a GfW-nek rendeznie kellett volna a szőlőtermelő vállalkozásokkal és a kereskedőkkel szembeni - mintegy 3,5 millió EUR összegű - tartozását, mielőtt bármely másik hitelezője részére kifizetést teljesíthetett volna.
(78)
Azonnali intézkedésre volt szükség a túladósodás kellő időben történő orvoslásához és annak elkerüléséhez, hogy a GmbHG a.F. 64. §-ának az Insolvenzordnung 19. §-ával összefüggésben történő alkalmazásával fizetésképtelenségi eljárás induljon.
(79)
Németország rámutat, hogy gyengébb biztosítéki pozíciójú fő hitelezőként a WAK-nak jelentős érdeke fűződött ahhoz, hogy elkerülje a küszöbön álló fizetésképtelenséget. Ezért a WAK megkísérelte rávenni a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket arra, hogy követeléseik egy részéről lemondjanak, a GfW-vel pedig 2000. december 4-én a következőkben állapodott meg:
-
a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők fennálló követelései 90 %-ának elengedése után fennmaradó veszteséggel azonos összegű követelés hátrébb sorolása,
-
kizárólag szükség esetén az ilyen módon hátrébb sorolt követelés elengedése.
(80)
A GfW kezdetben sikeresen tárgyalt a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők nagy részével a követeléseik elengedéséről, ám célját végül mégsem érhette el egyes szőlőtermelő vállalkozásoknak, kereskedőknek és azok ügyvédeinek összehangolt fellépése következtében. Ők ugyanis nem voltak hajlandók követeléseikről lemondani, mivel kiterjesztett vagy meghosszabbított tulajdonjog-fenntartásuknak köszönhetően kedvezőbb biztosítéki pozícióban voltak, és kereseteket nyújtottak be. A kereseteket a bíróság elbírálta, és vitarendezési megállapodásokat javasolt. A vitarendezési megállapodások értelmében a GfW köteles a fennmaradó követelések 70 %-át kiegyenlíteni, 30 %-ukat pedig elengedik. A bíróság továbbá úgy döntött, hogy a GfW viseli a perköltségek 80 %-át. Más bíróságok is hasonló vitarendezési megállapodásokat javasoltak. Ennek ismeretében tehát a GfW nem számíthatott arra, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők hajlandók lesznek lemondani fennmaradó követeléseik 90 %-áról. Ezenkívül ekkor több szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő már úgy nyilatkozott, hogy a fennmaradó 20 %-nak a teljes egészében történő kiegyenlítését fogja követelni. Bár 2 700 szőlőtermelő vállalkozás és kereskedő közül 1 700 hajlandóságát fejezte ki arra, hogy lemondjon követeléseinek egy részéről, ennek ekkor már nem volt jelentősége, a fizetésképtelenségre vonatkozó német jogszabály 305a. §-a értelmében ugyanis az adósságrendezésre szolgáló peren kívüli megállapodás (außergerichtliche Einigung) sikertelennek tekintendő, amennyiben a peren kívüli megállapodásról szóló tárgyalások megkezdése után akár csak egy hitelező is a végrehajtás mellett dönt.
(81)
Ezért 2001. február 21-én a WAK abban állapodott meg a GfW-vel, hogy a GfW 2000. évi veszteségét 5 005 441,60 EUR összegű követelés elengedésével pótolja, a maradék tartozás után nem számít fel kamatot a 2001. január 1-jétől2001. december 31-ig tartó időszakra, és a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők követeléseit maradéktalanul teljesíti. A hátrébb nem sorolt követelések fedezete biztosítva volt. A GfW veszteséges helyzete ezzel megoldódott, a fizetésképtelenségi eljárás elhárult, és a GfW tovább folytathatta gazdasági tevékenységét.
(82)
Németország úgy véli, hogy a követelések hátrébb sorolása és elengedése egyaránt megfelel a magánhitelezői tesztnek. Ennek alátámasztására Németország a vonatkozó ítélkezési gyakorlatra hivatkozik.
(83)
A ténylegesen behajtható összeg növeléséhez szükség lehet a követelés egy részének elengedésére (11). Így tenne egy magánhitelező is, hogy veszteségeit minél kisebbre csökkentse. Amennyiben egy követelésre nincs kellő fedezet, a visszafizetés elhalasztása növeli a veszteség nélküli visszafizetés esélyét, hiszen az adós így lehetőséget kap arra, hogy túljusson a válságon és javítson helyzetén (12). A HAMSA ügyben hozott ítéletében az Elsőfokú Bíróság elveti a Bizottság korábbi gyakorlatát, mely szerint a magán- és a közhitelezőktől követeléseiknek a hitelrészükhöz mérten egyforma arányú elengedését követelte meg. Ehelyett a Bíróság megállapítja, hogy a magánhitelezői teszt akkor is alkalmazható, ha a különböző hitelezők más-más arányban engedik el követeléseiket. Az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozza annak döntő fontosságát, hogy a hitelezőknek fedezettel bíró, elsőbbségi vagy közönséges követelése áll-e fenn, vagyis hogy mi az egyes hitelezők kielégítésének rangsora. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy magánhitelezőhöz hasonlóan jár el az a közhitelező, amely a követelései egy részének elengedése mellett dönt, miután alaposan és ésszerűen felmérte, hogy követeléseiből mennyit tud behajtani, és mekkora a felszámolás kockázata, illetőleg a cég gazdasági életképessége helyreállításának esélye (13). Végezetül Németország utal a Huta Cynku ügyben hozott bizottsági határozatra, melyben a Bizottság úgy határozott, hogy nincs szó előnyről, és így állami támogatásról sem akkor, ha a szerkezetátalakítás jobb eredménnyel jár, mint a felszámolás (14).
(84)
Mindezek alapján Németország úgy érvel, hogy figyelembe véve a WAK fő hitelezői szerepét, valamint a szőlőtermelő vállalkozásokhoz és a kereskedőkhöz képest gyengébb biztosítéki pozícióját, a követeléseknek mind a hátrébb sorolása, mind az elengedése megfelelt a magánhitelezői tesznek, vagyis nem képez állami támogatást. Fizetésképtelenségi eljárás lefolytatása esetén a WAK a fennmaradó követeléseinek legalább ekkora, de valószínűleg még sokkal nagyobb részét elveszítette volna.
(85)
A WAK csak a GfW fizetésképtelenségének elkerülésével, továbbá a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők maradék követeléseinek kielégítésével érhette el, hogy a fennmaradó árukészletre igényt tarthasson, és így a még fennálló követelései nagyobb arányban térüljenek meg, mint fizetésképtelenség esetén.
(86)
Ex ante szemszögből nézve a WAK Németország szerint helyesen járt el, különösen mivel nagyobb megtérülést sikerült elérnie azáltal, hogy gyenge biztosítéki pozícióját elsőbbségi hitelezői helyzetté alakította át, és elkerülte a GfW küszöbön álló fizetésképtelenségét. Németország szerint bármelyik magánbank ugyanígy járt volna el ilyen helyzetben.
(87)
A német hatóságok szerint a GfW mérlegének előzetes értékelése azt mutatta volna ki, hogy a GfW tevékenységének továbbfolytatása 5 112 918,81 millió EUR visszafizetését teszi lehetővé. Másfelől, ha a GfW ellen fizetésképtelenségi eljárás indult volna, a WAK legfeljebb 2,4 millió EUR visszafizetését eszközölhette volna ki. Vagyis a különbség legalább 2,7 millió EUR.
(88)
Ezt megerősítette egy független könyvvizsgáló cég (15)2003. február 3-i jelentése, amely a WAK megbízásából készült, és amelyet benyújtottak a német hatóságoknak. A jelentés következtetése szerint gazdaságilag ésszerű volt a WAK részéről, hogy követeléseit hátrébb sorolta, követeléseinek egy részét (a fent említett összegig) elengedte, és lemondott a jövőbeli kamatfizetésekről. Az e következtetést alátámasztó indokokat a német hatóságok a Bizottság elé tárták. Ezek a következők:
-
Ha a WAK nem sorolta volna hátrébb követeléseit, illetőleg nem mondott volna le azokról, valamint a kamatfizetésekről, a GfW-nek kezdeményeznie kellett volna fizetésképtelenné nyilvánítását, és a GfW felszámolásra került volna. A GfW árukészleteinek értékesítéséből nem lehetett volna kielégíteni a WAK követeléseit.
-
A GfW felszámolása esetén árukészleteinek értéke visszaesett volna. Az árukészlet értékesítéséből tehát mindössze a könyv szerinti érték 50-70 %-ának megfelelő összeg folyt volna be. Így a bevétel - figyelembe véve a biztosítéki jogokat - 1,84 millió EUR és 2,4 millió EUR között alakult volna.
-
A fizetésképtelenségi eljárás költséges.
-
A fizetésképtelenségre vonatkozó német törvény (InsO) jogot ad a tulajdonjog-fenntartás hatálya alatt álló áru elkülönítésére; erre azonban aszerint kerülhet sor, hogy a fizetésképtelenségi gondnok a szerződés teljesítése vagy a vagyon különválasztása mellett dönt (az InsO 103. §-a). A vagyon különválasztására csak akkor van lehetőség, ha a fizetésképtelenségi gondnok megtagadja a szerződés teljesítését: ekkor a hitelező a szerződést felmondhatja, és kérheti a vagyon különválasztását, a szerződés nem teljesítéséért pedig kártérítésre tarthat igényt. A kifizetett előlegek beszámíthatók. Ennek fejében a GfW követelheti a már kifizetett összegek visszafizetését, illetőleg beszámítását a szerződés nem teljesítéséért járó kártérítés összegébe.
-
Ezzel szemben a WAK követeléseinek hátrébb sorolása után jogilag lehetővé vált, hogy a GfW ellen ne induljon fizetésképtelenségi eljárás. Azután pedig, hogy a WAK elengedte követelései egy részét és a kamatfizetést, a WAK-nak 5,15 millió EUR összegben olyan követelése állt fenn, amelynek behajtására esélyt láthatott a GfW gazdasági tevékenységének továbbfolytatása következtében.
-
A jelentés arra is rámutatott, hogy fizetésképtelenségi eljárás megindítása esetén a fizetésképtelenségre vonatkozó szabályok alapján a GfW vitathatta volna azon 1 440 476,92 EUR összegű kölcsön-visszafizetést, amelyet a 2000. november 1-jétől2000. december 31-ig tartó időszakban teljesített a WAK felé. Ennek következtében a WAK kénytelen lett volna visszafizetni ezt az összeget.
(89)
Németország hangsúlyozza, hogy az utólagos értékelés alapján gazdaságilag célszerűbbnek bizonyult a követelések hátrébb sorolása és elengedése, mivel a GfW fizetésképtelenségének elkerülése révén 4 670 517,65 EUR vált behajthatóvá, ami több, mint a fizetésképtelenségi eljárás lefolytatásával maximálisan elérhető 2,4 millió EUR.
(90)
Németország tehát azt a következtetést vonja le, hogy mivel a követelések hátrébb sorolása és elengedése megfelelt a magánhitelezői tesztnek, a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők nem részesültek támogatásban a WAK követeléseinek hátrébb sorolásakor és elengedésekor.
VI. A TÁMOGATÁS ÉRTÉKELÉSE
VI.1. Közös piacszervezés
(91)
A borpiac közös szervezéséről szóló, 2008. április 29-i 479/2008/EK tanácsi rendelet (16) hatálybalépéséig a bortermelés és -feldolgozás az 1493/1999/EK rendelet hatálya alá tartozott. Az 1493/1999/EK rendelet 71. cikke értelmében a Szerződés 87., 88. és 89. cikkét (jelenleg az EUMSZ 107., 108. és 109. cikkét) kell alkalmazni az említett rendelet hatálya alá tartozó termékek előállítására és kereskedelmére. 2000. július 31-ét megelőzően a bortermelés és -feldolgozás a 822/87/EGK rendelet hatálya alá tartozott. A 822/87/EGK rendelet 76. cikke értelmében a Szerződés 92., 93. és 94. cikkét (jelenleg az EUMSZ 107., 108. és 109. cikkét) kell alkalmazni az említett rendelet 1. cikkében felsorolt termékek előállítására és kereskedelmére. Következésképpen a szóban forgó intézkedéseket meg kell vizsgálni az állami támogatásokra vonatkozó szabályok fényében.
VI.2. Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése szerinti állami támogatás megléte
(92)
Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében tilos a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott minden olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.
(93)
A WAK közjogi jogi személy, és finanszírozása részben a Rajna-vidék-Pfalz szövetségi tartomány forrásaiból, részben adójellegű bevételekből történik. Az intézkedést ezért állami forrásból finanszírozzák.
(94)
Egy vállalkozásnak nyújtott támogatás akkor befolyásolhatja a tagállamok közötti kereskedelmet, ha ez a vállalkozás az Unión belüli kereskedelem számára nyitott piacon működik (17). A mezőgazdasági termékek esetében jelentős az Unión belüli kereskedelem. A szóban forgó támogatás ezért alkalmas a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására (18).
(95)
A Bíróság kimondta, hogy annak megállapítása érdekében, hogy valamely állami intézkedés az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősül-e, meg kell határozni, hogy a kedvezményezett vállalkozás részesül-e olyan gazdasági előnyben, amelyet szokásos piaci feltételek mellett nem kapott volna meg (19), és/vagy azt, hogy az intézkedés lehetővé tette-e a vállalkozás számára, hogy ne fizessen olyan terheket, amelyeket rendes körülmények között saját költségvetéséből kellett volna állnia (20). Ez valóban elegendő lenne ahhoz, hogy a verseny esetleges torzulását jelezze (21).
VI.2.1. A Gesellschaft für Weinabsatz (GfW) számára nyújtott támogatás megléte
VI.2.1.a. A WAK által nyújtott kölcsön
(96)
A 15 302 696,25 EUR összeget kitevő WAK-kölcsön nyújtására 1999 őszén került sor. A GfW-nek a kölcsön időtartamára 3,28 % és 5,25 % közötti kamatlábat számítottak fel. Kockázati felárat nem számítottak fel. A Németország számára erre az időszakra irányadó referencia-kamatláb 5,23 % és 6,33 % között volt.
(97)
Németország egyetért a Bizottság azon álláspontjával, miszerint a kölcsön odaítélése nem piaci feltételek mellett történt. Amennyiben a kölcsönt piaci feltételek mellett nyújtották volna, magasabb alapkamatot, továbbá kockázati felárat számítottak volna fel, mivel a kölcsönfedezet korlátozott biztosítékot nyújtott.
(98)
Ebből az következik, hogy a GfW számára nyújtott kölcsön az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatási elemet tartalmazott, mivel a GfW olyan gazdasági előnyben részesült, amelyet szokásos piaci feltételek mellett nem kapott volna meg. A támogatási elem a felszámított kamat, valamint a referencia-kamatláb és egy megfelelő kockázati felár összege közötti különbségként számítható ki.
(99)
Támogatás esetleges továbbadása jogutódoknak
(100)
Németország szerint a GfW-t 2005. június 1-jével felszámolták és megszüntették. A fennmaradó üzletágak fennmaradó teljes árukészletét értékesítették. Az eladásból származó bevétel teljes összegét a WAK számára történő visszafizetésre fordították. A vásárlóval (egy magánszeméllyel) az a megállapodás született, hogy a 2004. december 31-i leltár szerinti fennmaradt árukészlet ellenértékét 2005 végén a WAK részére folyósítja. Ennek összegéül az eredeti felvásárlási árat, vagyis 79 579,79 EUR-t jelölték meg. A GfW-t 2006 folyamán törölték a cégnyilvántartásból, és nincs olyan jogutód vagy jogi személy, amellyel a támogatást vissza lehetne fizettetni. Németország szerint az állandó ítélkezési gyakorlat (22) alapján ezért a visszafizettetés nem lehetséges.
(101)
Mivel a GfW fennmaradó vagyoni eszközeit kiárusították, az azokat megvásároló személynek előnye származhatott a GfW számára nyújtott támogatásból. Mivel az említett személy az eredeti vételárat fizette ki, és az eltelt évek alatt a piacon recesszió alakult ki, egyértelmű, hogy a vevő által kifizetett ár legalábbis elérte a piaci árat. Következésképpen a Bizottság megállapítja, hogy a GfW fennmaradó árukészletének vevője részére támogatás nem került továbbadásra. Ezzel együtt a GfW megszűnt, és ezért nincsen visszafizettetendő támogatás.
VI.2.1.b. A WAK követeléseinek hátrébb sorolása és elengedése
(102)
A követelések hátrébb sorolását, a követelések és a kamatfizetések elengedését a WAK saját forrásaiból, valamint a WAK által felvett kapcsolódó kölcsönből finanszírozták, és így e finanszírozás állami forrásokon keresztül megvalósuló finanszírozásnak tekintendő.
(103)
Annak megállapítása érdekében, hogy a követelések hátrébb sorolása, a követelések és a kamatfizetések elengedése az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett, a GfW számára nyújtott állami támogatásnak minősül-e, meg kell határozni, hogy a GfW részesül-e olyan gazdasági előnyben, amelyet szokásos piaci feltételek mellett nem kapott volna meg, és/vagy azt, hogy az intézkedés lehetővé tette-e a GfW számára, hogy ne fizessen olyan terheket, amelyeket rendes körülmények között saját költségvetéséből kellett volna állnia. Ezt az értékelést a magánhitelezői teszt alkalmazásával kell elvégezni. A magánhitelezői teszt megállapítja, hogy ugyanazon piaci feltételek mellett egy magánhitelező az állami hitelezőhöz hasonlóan járt-e el vagy járt volna el.
(104)
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a követelés egy részének elengedését feltételül lehet szabni a ténylegesen visszafizetett összeg mértékének növelése érdekében. A magánhitelező így járna el veszteségeinek minimalizálása érdekében (23). Amennyiben egy követelés mögött nincs megfelelő biztosíték, a visszafizetés elhalasztására vonatkozó egyezség növeli a veszteség nélküli visszafizetés esélyeit, mivel az adósnak lehetősége van leküzdeni a válságot és javítani helyzetén (24).
(105)
A HAMSA-ügyben (25) hozott ítéletében az Elsőfokú Bíróság elveti a Bizottság korábbi gyakorlatát, mely szerint a magán- és az állami hitelezőktől követeléseiknek a hitelrészükhöz mérten egyforma arányú elengedését követelte meg. Ehelyett a Bíróság megállapította, hogy a magánhitelezői teszt akkor is alkalmazható, ha a különböző hitelezők más-más arányban engedik el követeléseiket. Az ítélet 168. és 169. pontja kimondja:
„168.
Amikor egy komolyan megromlott gazdasági helyzetben lévő vállalkozás a hitelezőinek adósságrendezési megállapodást vagy megállapodásokat javasol, hogy javítson a helyzetén és elkerülje a felszámolást, minden hitelezőnek választania kell azon összeg között, amit a javasolt megállapodás keretei között kaphatna, és aközött, amihez megítélése szerint a vállalkozás felszámolása révén juthatna. A hitelező mérlegelését sok tényező befolyásolja, többek között a hitelező követeléseinek fajtája (biztosított, kedvezményes, vagy közönséges követelés), a meglévő biztosíték jellege és kiterjedése, az összeg, amihez hozzájut felszámolás esetén, és az, hogyan látja a hitelező a vállalkozás esélyeit az újra jövedelmezővé válásra. Ha például az derülne ki, hogy a vállalkozás felszámolása esetén az eszközeinek vételára csak a jelzálogot és a kedvezményes követeléseket fedezné, a közönséges követeléseknek nem lenne értéke. Ilyen esetben az, hogy egy közönséges hitelező elfogadja a követelése nagy részének eltörlését, nem igazán lenne áldozat.
169.
Ebből az következik, hogy a hitelezőknek ajánlott lehetőségek megfelelő összegeit meghatározó tényezőkre vonatkozó ismeret hiányában a puszta tény, hogy a különböző hitelezők által leírt összegek nyilvánvalóan nincsenek arányban egymással, önmagában nem bizonyító erejű az ajánlott adósságelengedés általuk történő elfogadásához vezető okokat illetően.”
(106)
Emellett az Elsőfokú Bíróság a HAMSA-ügyben (26) kimondta, hogy az állami hitelező magánhitelezőként jár el abban az esetben, ha úgy határoz, lemond követeléseinek egy részéről azt követően, hogy alapos és ésszerű módon felmérte, mekkora összeget tudna visszaszerezni, továbbá értékelte a felszámolás kockázatát, illetve a vállalkozás esélyeit, hogy újra jövedelmezővé váljon. Végezetül a Bizottság a Huta Cynku ügyre vonatkozó határozatában (27) úgy határozott, sem előnyről, sem pedig állami támogatásról nincs szó, amennyiben a szerkezetátalakítás jobb eredménnyel jár, mint a felszámolás.
(107)
A fent idézett ítélkezési gyakorlat alapján annak értékelésekor, hogy egy magánhitelező a WAK-hoz hasonló módon járt volna el vagy járt el, meg kell vizsgálni a WAK számára akkor rendelkezésre álló lehetőségeket, amikor megállapítást nyert, hogy a GfW-t fizetésképtelenség fenyegeti, valamint azt, hogy milyen gazdasági következményei lettek volna e lehetőségeknek. Második lépésben ugyanezt a vizsgálatot el kell végezni a szőlőtermelő vállalkozásokra és a kereskedőkre vonatkozóan is, majd fel kell mérni, hogy a WAK előtt álló helyzetet össze lehet-e vetni a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők helyzetével, illetve értékelni lehet-e az alapján.
(108)
A WAK két lehetőség közül választhatott, amikor értesült a GfW-t fenyegető fizetésképtelenségről. Hagyhatta a fizetésképtelenségi eljárás megindítását, vagy ezt elkerülendő megpróbálhatott olyan megállapodásra jutni a GfW-vel, amely lehetővé teszi annak további működését. A Németország által benyújtott, és egy független könyvvizsgáló által készített 2003. február 3-i jelentéssel (lásd a (88) preambulumbekezdést) alátámasztott információk alapján Németország szerint az e két döntéshez kapcsolódó gazdasági következmények a következők. Ex ante szemszögből nézve fizetésképtelenségi eljárás esetén a WAK követeléseiből maximum mintegy 2,4 millió EUR összeg visszafizetésére számíthatott. Amennyiben a WAK megállapodást írt volna alá a GfW-vel, elengedve követeléseinek egy részét és ezáltal lehetővé téve a GfW további működését, a WAK követeléseiből ex ante szemszögből nézve mintegy 5,1 millió EUR összeg visszafizetésére számíthatott volna. Ez 2,7 millió EUR eltérést jelent azon megoldás javára, amely lehetővé teszi a GfW számára a fizetésképtelenségi eljárás elkerülését. Az, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők hajlandóak lennének-e ugyanezt megtenni, kismértékben ugyan befolyásolná a visszafizetésre vonatkozó számításokat, de nem változtatná meg a két alternatíva összehasonlításának eredményét.
(109)
A jelentésben szereplő, a fizetésképtelenség esetére vonatkozó 2,4 millió EUR összegű visszafizetési arány becslése azon a német feltételezésen alapul, miszerint a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők 4,4 millió EUR-t kitevő követeléseit a WAK követeléseit megelőzően szükséges rendezni. Az Európai Bizottság szerint azonban a fizetésképtelenségre vonatkozó német törvény értelmében csak a meghosszabbított tulajdonjog-fenntartással rendelkező szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők felé kell a tartozást a WAK adósságai előtt rendezni. A többi adósság a WAK adósságaival azonos rangsorolású lenne. Az Európai Bizottság saját számításai azonban azt mutatják, hogy a WAK fizetésképtelenség esetén még akkor is számíthatna a teljes 4,7 millió EUR összeg visszafizetésére, ha a WAK és a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők minden követelése azonos helyzetben lenne (a fizetésképtelenség esetén összesen maximum 6,8 millió EUR összegű visszafizetés és annak alapján, hogy a WAK és a szőlőtermelő vállalkozások követeléseik arányában részesülnének visszafizetésben - a tartozás teljes összege a WAK-val szemben 10 millió EUR, míg a szőlőtermelő vállalkozásokkal és a kereskedőkkel szemben 4,4 millió EUR volt). Ebből következően megállapítható, hogy a WAK számára ex ante szemszögből nézve az lett volna a megfelelőbb megoldás, ha lehetővé teszi a GfW számára a fizetésképtelenség elkerülését.
(110)
A szőlőtermelő vállalkozásokra és a kereskedőkre vonatkozó számítás azonban ettől nagyon eltérő képet mutat. Először is már megkapták a leszállított áru utáni kifizetés 80 %-át. Másodsorban a GfW ajánlata alapján a fennmaradó 20 %-nyi tartozás 10 %-át kapnák csak meg. Végeredményben ez azt jelentené, hogy a megállapodás aláírása esetén a rögzített vételár csak további 2 %-át kapnák kézhez. Függetlenül biztosítéki helyzetüktől (egyszerű, kiterjesztett vagy meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás), ez mindenképpen kevesebb annál, amire fizetésképtelenségi eljárás esetén számíthatnak. Fennmaradó követeléseik átlagosan 48 %-ára számíthatnának (az összesen 4,4 millió EUR összegű tartozásból 2,1 millió EUR-ra). Ezért nem meglepő, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők némelyike nem fogadta el a GfW ajánlatát. Harmadsorban egyértelműnek kellett lennie annak, hogy a WAK érdekei a követelései egy részének elengedését és a fizetésképtelenség elkerülését diktálják, még abban az esetben is, ha a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők nem így cselekszenek, ami ugyancsak lehetővé tenné a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára, hogy a felajánlott 10 %-nál nagyobb részt kapjanak vissza fennmaradó követeléseikből. Negyedsorban számos termelő és kereskedő már beperelte a GfW-t, és a bíróság számukra kedvező ítéletet hozott, arra kötelezve a GfW-t, hogy rendezze a fennmaradó követelések 80 %-át.
(111)
Annak ellenére, hogy a szőlőtermelő vállalkozások, a kereskedők és a WAK mind a GfW hitelezői voltak, a WAK, illetve a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők rendelkezésére álló lehetőségek és azok eredményei olyan eltérőek, hogy nem hasonlíthatók össze. Az a tény, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők úgy határoztak, nem mondanak le követeléseikről, nem szabad, hogy negatívan befolyásolja annak értékelését, hogy a WAK a magánhitelezői teszttel összhangban járt-e el.
(112)
A WAK rendelkezésére álló különböző lehetőségek összevetését követően a Bizottság megállapítja, hogy a követelések részleges hátrébb sorolása és elengedése 2000. december 4-én és 2001. február 21-én5 005 441,60 EUR összeg értékben, valamint a kamatfizetés elengedése 2000. december 31-től a WAK számára a legkedvezőbb lehetőség volt, és így az összhangban van a magánhitelezői teszttel. A követelések hátrébb sorolása és elengedése a tartozás visszafizetésének elhalasztását jelenti, amely a felszámoláshoz képest kedvezőbb a hitelező számára. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében (28) az állami hitelezőnek szembe kell állítania egymással a szerkezetátalakítási terv keretein belül felajánlott összeg megszerzésével kapcsolatos előnyt és azt az összeget, amelynek visszafizetésére a cég esetleges felszámolása esetén számíthatna. Ennélfogva a GfW nem részesült olyan előnyben, amelyet szokásos piaci feltételek mellett nem kapott volna meg, és így a GfW számára nem ítéltek oda állami támogatást a WAK arra vonatkozó döntéséből kifolyólag, hogy hátrébb sorolja, illetve elengedi követeléseinek egy részét.
(113)
Az eljárás megindításakor kétség merült fel azt illetően, hogy a WAK a szigorú minimumra korlátozta-e a követelések hátrább sorolását és elengedését. Németország észrevételei értelmében azonban a WAK követeléseinek arról a részéről mondott le, amely a GfW 2000. évi hiányának fedezéséhez kellett, ami a fizetésképtelenségre vonatkozó német törvény értelmében szükséges annak érdekében, hogy elkerülhető legyen a fizetésképtelenségi eljárás és a GfW tovább folytathassa működését (lásd a (25) preambulumbekezdést). A GfW és WAK között létrejött első (2000. december 4-én aláírt) szerződésben - a GfW fizetésképtelenségének elkerülése érdekében - a WAK megállapodott a GfW-vel arról, hogy követeléseit a GfW hiányával megegyező összegben hátrébb sorolja abban az esetben, ha a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők beleegyeznek fennmaradó követeléseik 90 %-ának elengedésébe, valamint arról, hogy szükség esetén lemond a megállapodás szerint hátrébb sorolandó követelés összegéről (lásd a (79) és (80) preambulumbekezdést). A követelés-elengedés mértéke azért lett nagyobb az eredetileg vártnál, mivel annak ellenére, hogy a WAK és a GfW törekedett meggyőzni a szőlőtermelő vállalkozásokat és a kereskedőket arról, hogy részükkel segítsék azt, hogy a GfW elkerülhesse a fizetésképtelenséget (lásd Németország észrevételeinek (79) és (80) preambulumbekezdését), a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők a (110) preambulumbekezdésben említett okok miatt úgy döntöttek, nem mondanak le követeléseikről. Ahogy az a (108) preambulumbekezdésben is szerepel, a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők arra irányuló döntése, hogy nem mondanak le fennmaradó követeléseik egy részéről, csak kis mértékben befolyásolta a WAK gazdasági értékelését, és nem változtatta meg az említett értékelés eredményét, vagyis azt, hogy a WAK számára gazdaságilag kedvezőbb volt a GfW számára lehetővé tenni a fizetésképtelenségi eljárás elkerülését.
(114)
A Bizottság ezért megállapítja, hogy az, hogy a WAK a követeléseket részlegesen hátrébb sorolta és elengedte, a legkedvezőbb lehetőség volt számára, és ezért az összhangban van a magánhitelezői elvvel, vagyis nem kell a GfW-nek nyújtott, az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak tekinteni.
VI.2.2. Szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők számára nyújtott támogatás megléte
(115)
A hivatalos vizsgálati eljárás megindításakor és annak meghosszabbításakor kérdések merültek fel a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott esetleges támogatás meglétéről. Először is, a GfW által a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára a vétel időpontjában nyújtott biztosítéki pozíció viszonylag erősnek tűnt, és kétségek merültek fel azt illetően, hogy ez a pozíció valóban összhangban volt-e a szokásos üzleti gyakorlattal. Másodsorban a becslések szerint a must után fizetett vételi ár a piaci ár fölött volt. Harmadsorban a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők arra irányuló döntése, hogy a GfW-t fenyegető fizetésképtelenség ellenére nem engedik el követeléseiket, kérdéseket vetett fel, ahogy a WAK arra irányuló döntése is, hogy hátrébb sorolja követeléseit és elengedi követeléseinek egy részét annak ellenére, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők úgy határoztak, nem mondanak le fennmaradó követeléseik (az árukészlet értékének 20 %-a) 90 %-áról.
VI.2.2.a. A mustvásárlás idején - a nyújtott biztosítéki pozíció
(116)
Németország észrevételeiben megerősítette, hogy a mustvásárlással összefüggésben a különböző szőlőtermelő vállalkozások és kereskedők számára nyújtott egyszerű, kiterjesztett vagy meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás tényleg összhangban van a szokásos üzleti gyakorlattal. Ez azt jelenti, hogy bár a nyújtott biztosíték a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára viszonylag erős biztosítéki pozíciót teremtett, különösen a meghosszabbított tulajdonjog-fenntartás esetében, az összhangban volt a szokásos üzleti gyakorlattal, és nem volt erősebb annál, ami magánszférabeli vevővel kötött egyezség esetén jött volna létre.
(117)
A Bizottság utal a német borgazdaságok és borkiskereskedők szövetsége (der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier), a német borkereskedők szövetsége (der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz) és a német szőlőtermelők szövetsége (der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) által a német versenyhivatalnál (Bundeskartellamt) a versenykorlátozás tilalmáról szóló német törvény (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (29) 22. §-a 3. bekezdésének 2. pontjával összhangban bejegyzett ajánlásokra (30). Az ajánlások első verzióját 1990-ben, a jelenlegi változatát 2005-ben jegyezték be. Az említett ajánlások egyértelművé teszik, hogy az olyan esetekben, amikor az áru átadásakor nem kerül kifizetésre a teljes vételi ár, az eladónak a teljes ár kifizetéséig fenn kell tartania a tulajdonjogot. A szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára a szóban forgó esetben nyújtott biztosítéki pozíciók különböző fokú biztosítékot garantáltak. Kizárólag a meghosszabbított tulajdonjog-fenntartásra vonatkozó pozíciók nyújtottak biztosítékot a teljes kifizetésre. Ez azt jelenti, hogy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők biztosítéki pozíciója átlagban véve nem érte el a fenti ajánlásokban meghatározott erősségi szintet. A Bizottság - az ajánlásokra és a ténylegesen nyújtott biztosítéki pozícióra tekintettel - ezért elfogadja Németország állítását, miszerint szokásos üzleti gyakorlat a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára jelen esetben biztosított biztosítéki pozíciók nyújtása, és a nyújtott biztosítéki pozíció nem volt erősebb annál, ami két magánszférabeli szereplő között kötött szokásos szerződésben lett volna, és így e pozíciók nem tekintendők az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak.
VI.2.2.b. A mustvásárlás idején - a must után fizetett vételi ár
(118)
A GfW által a vásárolt must után fizetett árról az eljárás megindításakor azt tartották, hogy az meghaladta a piaci árat. Piaci árként az asztali bor árát vették, és a referenciaárként megadott összeg 0,26 EUR/l volt. Németország észrevételeiben lényegi információkat szolgáltatott a GfW üzleti stratégiáját illetően, amelyek alapján kiderül, hogy az érintett piac nem a közönséges asztali bor piaca volt, és a GfW stratégiája három célra összpontosított. Egyfelől asztali bor készítésére alkalmas must vásárlása és annak révén az EU lepárlási programjában való részvétel (az árukészlet 40 %-a). Másfelől kiváló minőségű must vásárlása azzal a céllal, hogy azt pezsgő előállításához kiváló minőségű alapborként értékesítsék a piacon (az árukészlet 60 %-a). Harmadsorban az uniós raktározási programban való részvétel az árukészlet 20 %-ával azt megelőzően, hogy azt pezsgő-előállítás céljára értékesítenék. A Bizottság a Közösség versenyszabályainak alkalmazásához az érintett piac meghatározásáról szóló bizottsági közlemény (31) alapján végzi annak elemzését, hogy két termék ugyanahhoz a piachoz tartozik-e. A közlemény 7. pontja alapján: „Az érintett termékpiac mindazokat a termékeket és/vagy szolgáltatásokat magában foglalja, amelyeket a fogyasztó a jellemzőik, áruk és rendeltetésük alapján egymással felcserélhetőnek vagy helyettesíthetőnek tart.”
(119)
Az EU lepárlási programja által nyújtott előnyök kihasználása céljából vásárolt must piaca természetesen a közönséges asztali bor piaca. Ugyanakkor az érintett árnak a lepárlásra küldött borért fizetett árnak kell lennie.
(120)
A 822/87/EGK rendelet 38. cikke értelmében a bor megelőző lepárlásának - hasonlóan a mezőgazdasági piacokon végrehajtott összes hagyományos intervenciós intézkedéshez - az a fő célja, hogy megszűnjön a borpiac túlkínálata, és ezért az önkéntes lepárlásért fizetett árnak kellően magasnak kellett lennie ahhoz, hogy a termelőket a bor lepárlására ösztönözze. A Tanács a lepárlási intézkedés tényleges éves árát az úgynevezett irányár 65 %-ában határozta meg
(121)
Magát az irányárat a Tanács határozta meg évente, és az ár meghatározása kifejezetten a piac támogatása céljából történt. Így az árnak nyilvánvalóan kellően magas szintet kellett elérnie. A bor 1999/2000. borászati évre vonatkozó irányárának meghatározásáról szóló, 1999. július 19-i 1676/1999/EK tanácsi rendelet (32) meghatározta a különböző borkategóriákra vonatkozó irányárakat. Az AII kategória (fehér asztali bor a Sylvaner vagy a Müller-Thurgau fajtából) áraként 82,81 EUR/hektoliter, míg az AIII kategória (fehér asztali bor a Riesling szőlőfajtából) áraként 94,57 EUR/hektoliter került megállapításra. A borágazatban az intervenciós intézkedések tekintetében az 1999/2000. borászati évben alkalmazandó felvásárlási árak, támogatások, valamint egyes további összegek meghatározásáról szóló, 1999. július 26-i 1681/1999/EK bizottsági rendelet (33) III. melléklete értelmében a lepárlásra fizetett pontos összeg a szállított bor alkoholfokának függvénye volt, mivel a Bizottság abban az évben a megelőző lepárlás árát (az irányár 65 %-a) nem hektoliterenként, hanem a hektoliterenkénti alkoholfok alapján számította.
(122)
A Bizottság fő szerepe a bor lepárlásával kapcsolatban a tényleges piaci helyzet felmérése, és annak alapján a megelőző lepárlással érintett éves és tagállamonkénti mennyiségek meghatározása volt. A 822/87/EGK tanácsi rendelet 38. cikke szerinti megelőző lepárlásának az 1999/2000. borászati év tekintetében történő bevezetéséről szóló, 1999. november 5-i 2367/1999/EK bizottsági rendelet (34) az 1999/2000. borászati évre vonatkozóan 148 000 hektolitert állapított meg a német piac számára. A 2367/1999/EK rendelet módosításáról szóló, 2000. március 14-i 546/2000/EK bizottsági rendelet (35) ezt a mennyiséget 468 000 hektoliterre növelte. A 2367/1999/EK rendelet a lepárlásra küldött bormennyiséget a termelés 40 %-ára korlátozta. A Bizottság nyilvántartása alapján a német termelők mintegy 400 000 hektoliter bort pároltak le e program keretében.
(123)
Németország szerint a lepárlásra küldött bor után fizetett ár literenként 0,50-0,55 EUR volt. A fenti számítási módszert figyelembe véve a Bizottság reálisnak tartja a Németország által megadott árat.
(124)
A Bizottság megállapítja, hogy a bor jelentős hányadát érintő uniós piaci intervenció következtében két különálló piac jött létre. A referenciaár az egyiken a lepárlásra küldött bor ára (ebben az esetben literenként 0,50-0,55 EUR), míg a másikon a piaci ár volt. Az eljárást megnyitó határozatban említett 0,26 EUR/liter ár ezért nem tekinthető a lepárlás céljából vásárolt must érintett referenciaárának.
(125)
Annak megállapításához, hogy melyik volt a pezsgő előállításához használt alapbor céljából vásárolt must érintett piaca, először is fel kell mérni, hogy léteznek-e különálló borpiacok, valamint azt, hogy a GfW által vásárolt must az asztali bor piacához tartozik-e. Azt is meg kell határozni, hogy a jobb minőségű borral magasabb árakat lehet-e elérni. Statisztikáiban a Bizottság a bor minőségétől függően mindig különböző árakat alkalmaz. A Bizottság belső borászati szakértői szerint a bor ára tételként változó, és a borra vonatkozóan rendelkezésre álló statisztikák csak átlagárakat adnak meg a különböző minőségű borokra. A tényleges árat számos elem befolyásolja. A főbb elemek között a minőség, az érlelés, a hírnév, a kereslet és az alkoholfok/Oechsle-fok szerepel. Az Oechsle-fok az érettséget és a szőlő cukortartalmát jelöli. Fontossága abban rejlik, hogy meghatározza a bor végső természetes alkoholfokát. A Deutsches Weininstitute (német borászati intézet) szerint a pezsgő-előállításhoz magasabb alkoholfokú alapbor szükséges (36).
(126)
Ez alátámasztja Németország azon állítását, miszerint a must Oechsle-fokának magasabbnak kell lennie, ha a végtermék pezsgő és nem asztali bor, és ezért a magasabb Oechsle-fokú mustért felárat kellett fizetni. Ezért a Bizottság elfogadja Németország arra vonatkozó érveit, hogy különálló piacok léteznek, és a pezsgő-előállítás céljából vásárolt must árának valóban magasabbnak kellett lennie az asztali bor előállításához használt must áránál. Ennek eredményeképpen a Bizottság azt is elfogadja, hogy szemben azzal, ahogy az eljárás megindításakor történt, a GfW által a beszerzéskor fizetett árat nem lehet az asztali bor árával (0,26 EUR/liter) összevetni.
(127)
Németország további információkat nyújtott az érintett piacon, a pezsgő előállításához használt kiváló minőségű must piacán elérhető árra vonatkozóan. Ezen információk alapján a pezsgő alapborának piacán a 60 Oechsle-fokos must ára literenként 0,312 EUR volt. Minden további Oechsle-fok után (maximum 80 Oechsle-fokig) 0,005 EUR felárat fizettek literenként. A szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára a kiváló minőségű mustért (a vásárolt must 60 %-a) történő kifizetés ezzel az elvvel összhangban történt. Emellett a német bortermelők szövetsége (Deutsche Weinbauverband) által az 1998-2001-es időszakra készített (Németország által benyújtott) behozatali statisztikák alapján a hordóban behozott - kiváló minőségének köszönhetően pezsgő-előállításra alkalmas - fehér bornak literenként 0,38 EUR volt a piaci ára.
(128)
A Bizottság a belső borászati szakértői által a bor árának meghatározására vonatkozóan nyújtott információk, a Deutsches Weininstitut által szolgáltatott fenti adatok és a GfW üzleti terve szerinti nyereségszámítás alapján kész elfogadni Németország érvelését a mintegy 0,38 EUR/liter érintett piaci árra vonatkozóan.
(129)
A GfW (Németország által benyújtott) üzleti terve szerint a mustvásárlás idején a GfW azzal számolt, hogy az árukészlet 40 %-át 0,50-0,55 EUR literenkénti áron megelőző lepárlásra küldi, az árukészlet 60 %-át pedig 0,375 EUR/liter áron eladja, míg a készlet 20 %-ára literenként 0,06 EUR borraktározásra nyújtott kiegészítő támogatást kap az Uniótól azt megelőzően, hogy a rákövetkező évben azt 0,375 EUR/liter áron értékesíti. A GfW az árukészletet összességében 0,44-0,46 EUR közötti átlagáron tervezte értékesíteni, és literenként 0,06-0,09 EUR nyereségre számított. Ez összesen 2,64 millió és 3,96 millió EUR közötti nyereséget jelentett volna.
(130)
A GfW 1999-ben árukészletének 40 %-át megelőző lepárlásra küldte, amiért literenként 0,50-0,55 EUR árat kapott. Tekintettel a borpiaci árak 1999. év végi csökkenésére - amire az azt megelőző évi magasabb árakat figyelembe vevő GfW nem számított -, a cég úgy döntött, hogy abban az évben már nem adja el fennmaradó készleteit, hanem tovább raktározza és 2000-ben értékesíti azokat, illetve ha a piaci árak továbbra is alacsonyak maradnak, másodszor is él a megelőző lepárlás lehetőségével. Ezt a döntést arra a feltételezésre alapozta, hogy a megelőző lepárlás lehetősége továbbra is fennáll majd. A borpiac közös szervezéséről szóló 1493/1999/EK rendelet azonban megszüntette a megelőző lepárlást. A rendelet helyette bevezette az élelmezési célú finomszeszt előállító ágazat piacának ellátását célzó önkéntes lepárlás lehetőségét. Az újonnan bevezetett krízislepárlási intézkedést csak kivételes piaci zavar estén lehet alkalmazni. Az 1493/1999/EK rendelet (35) preambulumbekezdése kifejezetten utal a többlettermelés mesterséges levezetését szolgáló lepárlási rendszer megszüntetésére. Az új rendelet 2000. július 31-én lépett hatályba.
(131)
Ez azt jelentette, hogy a 2000/2001. borászati év lepárlási intézkedései a GfW számára az előző évekhez képest jóval kedvezőtlenebb voltak. Az élelmezési célú finomszeszt előállító ágazat piacának ellátásához kapcsolódó lepárlás révén csak az előzőleg elért 0,50-0,55 EUR/liter átlagár körülbelül mintegy felét lehetséges elérni.
(132)
Németország véleménye szerint a GfW nem láthatta előre ezt a fejleményt, amikor a bor raktározása mellett döntött. A Bizottság ugyanakkor azon a véleményen van, hogy ez a fejlemény valójában előrelátható volt. A borpiac közös szervezéséről szóló rendelet kifejezett célként tűzte ki a lepárlási rendszer megszüntetését. Ezért, amikor a GfW amellett döntött, másodszor is él a lepárlás lehetőségével, tudnia kellett volna, hogy a 2000. év második felében és az azt követően megvalósuló lepárlási intézkedések nem jelentenek majd könnyebbséget a borpiac csökkenő áraival szemben.
(133)
Ennek ellenére nem relevánsak az arra vonatkozó érvek, hogy a GfW-nek tudnia kellett volna-e a rendelet szerinti változásokról. A vásárlás idején érvényes üzleti terv, amely alapján meg lehet ítélni a GfW, mint magánbefektető magatartását, egyszeri megelőző lepárlást tartalmazott, amely megvalósult, és amelyért a GfW 0,50-0,55 EUR/liter összegben részesült. Az üzleti terv nem tartalmazta a megelőző lepárlás másodszori igénybevételét, ezért az ebből a lepárlásból keletkező nyereség nem volt a vásárlás idején készített átfogó nyereségszámítás része. Nem képezte az üzleti terv részét, és bár nem kétséges, hogy rossz volt a GfW arra irányuló döntése, hogy a piaci ár csökkenésekor másodszor is igénybe veszi a lepárlást, azt mégsem lehet a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára a vétel idején nyújtott állami támogatásnak tekinteni.
(134)
A fentiek alapján a Bizottság megállapítja, hogy a GfW a piaci árat fizette az 1999 őszén vásárolt mustért, és ezért nincs szó az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett, a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott állami támogatásról.
VI.2.2.c. A WAK követeléseinek hátrébb sorolása és elengedése idején
(135)
A (114) preambulumbekezdésben megállapítást nyert, hogy a WAK követeléseinek hátrébb sorolását és elengedését kizárólag saját érdeke vezérelte, és az összhangban volt a magánhitelezői teszttel, így nem állt fenn a GfW-nek nyújtott állami támogatás. Nincs jelentősége annak a ténynek, hogy a WAK által hozott döntés a szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek kedvezett, mivel az nem volt szándékos, és annak a következményeként jelentkezett, hogy a WAK megpróbálta maximalizálni a visszaszerezhető saját forrásokat.
(136)
A Bizottság ezért megállapítja, hogy követeléseinek hátrébb sorolása és elengedése révén a WAK nem nyújtott az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett állami támogatást a szőlőtermelő vállalkozásoknak és a kereskedőknek.
VI.3. A támogatás jogellenes támogatásként való minősítése
(137)
Mivel a WAK által nyújtott kölcsönben szereplő támogatási elem odaítélése és kifizetése a Bizottság előzetes értesítése nélkül történt, az az EK-Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK tanácsi rendelet (37) 1. cikkének f) pontja értelmében jogellenes támogatásnak minősül.
VI.4. A GfW-nek nyújtott kölcsönre alkalmazható, a Szerződés 107. cikkében szereplő mentességek
(138)
Meg kell vizsgálni, hogy alkalmazható-e az állami támogatásoknak az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdésében meghatározott tilalma alóli mentességek egyike.
(139)
A jelenlegi álláspont szerint nem alkalmazhatók a 107. cikk (2) bekezdésében és (3) bekezdésének a), b) és d) pontjában meghatározott mentességek, mivel a szóban forgó támogatás nem:
-
az olyan térségek gazdasági fejlődésének előmozdítására nyújtott támogatás, ahol rendkívül alacsony az életszínvonal vagy jelentős az alulfoglalkoztatottság, sem
-
valamely közös európai érdeket szolgáló fontos projekt megvalósításának előmozdítására vagy egy tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésére nyújtott támogatás, sem
-
a kultúrát és a kulturális örökség megőrzését előmozdító támogatás, ha az az Unión belüli kereskedelmi és versenyfeltételeket nem befolyásolja a közös érdekkel ellentétes mértékben.
(140)
Az egyetlen esetleg alkalmazható mentességet az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontja képezi.
(141)
A támogatás odaítélésekor az elsődleges termelőknek nyújtott támogatás értékelése közvetlenül az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésnek c) pontja értelmében történt. Az akkori gyakorlattal összhangban a beruházások, a hitel, az állattenyésztési ágazat, a termelői szervezetek, a reklám- és promóciós tevékenységek, a betegségek okozta károk után nyújtott kártérítések, a biztosítási díjak és a technikai segítségnyújtás támogatása - bizonyos feltételek teljesítése esetén - összeegyeztethetőnek minősült a belső piaccal. Az összeegyeztethető támogatások említett formáinak egyike sem alkalmas a szóban forgó támogatás mentesítésére.
(142)
A teljességre törekedve a Bizottság emellett megvizsgálta, hogy jelen esetben lehet-e alkalmazni a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott támogatásokról szóló iránymutatást. A megmentési célú vagy szerkezetátalakítási támogatás odaítélésének első feltétele az, hogy a szóban forgó vállalkozás a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott állami támogatásokról szóló iránymutatás (38) értelmében nehéz helyzetben lévőnek minősüljön. A Bizottság rendelkezésére álló információkból nem következik, hogy a támogatás odaítélésekor a vállalkozás az említett iránymutatás értelmében nehéz helyzetben lett volna. A GfW csak egy évvel később, a piaci recessziónak köszönhetően kerül nehéz helyzetbe.
(143)
Mindenesetre a Bizottság hangsúlyozni kívánja, hogy az érintett tagállam feladata, hogy a Bizottsággal való együttműködési kötelezettségének teljesítése érdekében valamennyi olyan adatot a Bizottság rendelkezésére bocsásson, amely lehetővé teszi az utóbbi számára, hogy ellenőrizze azon eltérés feltételeinek meglétét, amelyben a tagállam részesülni kíván (39). A szóban forgó esetben Németország nem nyújtott be elegendő információt, amely lehetővé tette volna a Bizottság számára az adatoknak az említett iránymutatás fényében történő értékelését, avagy megfelelő dokumentumokat, amelyek alapján a Bizottság az összeegyeztethető támogatások (126) bekezdésben említett egyéb formái alapján értékelhette volna a támogatást; mindezt annak ellenére, hogy a Bizottság a határozat 44. pontjában jelezte, vizsgálati eljárást kezdeményez.
(144)
Az olyan támogatási intézkedések értékelését, amelyek összeegyeztethetősége az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésnek c) pontja alapján közvetlenül vizsgálandó, korlátozásokkal kell elvégezni. Egyértelműen be kell bizonyítani, hogy a támogatási intézkedés pozitív hatásai jelentősebbek azoknál a káros hatásoknál, amelyekkel a támogatás a versenyre és a belső piac zavartalan működésére nézve járhat. A pusztán a termelők pénzügyi helyzetének javítására irányuló, de az ágazat fejlődéséhez semmilyen mértékben hozzá nem járuló állami támogatásra vonatkozó egyoldalú intézkedések nem felelnek meg e feltételeknek, és így a belső piaccal összeegyeztethetetlen működési támogatásnak minősülnek.
(145)
A fenti okok miatt a GfW számára a kölcsön elemeként nyújtott támogatás nem egyeztethető össze a 107. cikk (3) bekezdésében szereplő egyetlen mentességgel sem. Így az a belső piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősül.
(146)
Nem alkalmazható az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti más mentesség.
VII. KÖVETKEZTETÉSEK
(147)
A fenti okok miatt a Bizottság megállapítja, hogy a GfW számára nyújtott kölcsön nem tekinthető összeegyeztethetőnek a belső piaccal. A Bizottság azt is megállapítja, hogy Németország a szóban forgó intézkedést jogellenesen hajtotta végre.
(148)
A fenti okok miatt a Bizottság megállapítja, hogy a követelések ezt követő hátrébb sorolása, valamint a követelések és a jövőbeni kamatfizetések elengedése nem minősül a GfW vagy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott állami támogatásnak.
(149)
A fenti okokból következően a Bizottság megállapítja, hogy a must vétele piaci árakon és az elterjedt üzleti gyakorlatnak megfelelően történt, ezért az nem minősül a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott állami támogatásnak.
(150)
Ha egy jogellenesen nyújtott állami támogatás a belső piaccal összeegyeztethetetlennek minősül, annak megállapításából természetesen következik a támogatás visszafizettetése, a támogatás nyújtása előtti versenyhelyzet lehetőség szerinti helyreállítása érdekében.
(151)
Mivel a GfW-nek nincsen jogutódja, az állandó ítélkezési gyakorlat (40) értelmében a visszafizettetés nem lehetséges,
ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:
1. cikk
A Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH számára Németország által jogellenesen, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikkének (3) bekezdését megszegve nyújtott állami támogatás - amelynek összege a GfW számára nyújtott kölcsön után felszámított kamatláb, valamint a piaci kamatláb és a kölcsön után fel nem számított kockázati felár összege közötti különbség - összeegyeztethetetlen a belső piaccal.
2. cikk
A követelések hátrébb sorolása és elengedése nem minősül a GfW vagy a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak.
3. cikk
A GfW által 1999-ben végrehajtott mustvásárlás nem minősül a szőlőtermelő vállalkozások és a kereskedők számára nyújtott, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 107. cikke (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak.
4. cikk
Tekintettel arra, hogy a kedvezményezett fizetésképtelen, valamint azt megszüntették, majd törölték a cégnyilvántartásból, továbbá nincs jogutódja, Németország nem köteles visszafizettetni a kedvezményezettel az 1. cikkben említett támogatást.
5. cikk
Ennek a határozatnak a Németországi Szövetségi Köztársaság a címzettje.
Kelt Brüsszelben, 2011. június 29-én.