ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 23. února 2011
o státních podporách C 38/B/04 (ex NN 58/04) a C 13/06 (ex N 587/05), které Itálie poskytla ve prospěch společností Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA a Syndial SpA
(oznámeno pod číslem K(2011) 956)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/746/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské Unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními, (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
1.1 Věc C 38/B/04
(1)
Dopisem ze dne 4. prosince 2003 upozornila právní kancelář, která zastupuje stěžovatele, Komisi na řadu článků zveřejněných v italském tisku o úmyslu italské vlády uplatnit zvýhodněné sazby za elektrickou energii ve prospěch některých podniků usazených na Sardinii.
(2)
Tyto sazby byly zavedeny článkem 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 (dále jen „nařízení z roku 2004“). Toto nařízení mělo dva různé účinky: a) zavedlo nové zvýhodněné sazby za elektrickou energii pro společnosti Portovesme Srl, ILA Spa a Eurallumina Spa a b) prodloužilo platnost zvýhodněné sazby, které již využívala společnost Alcoa Trasformazioni (výrobce surového hliníku, dále jen: „Alcoa“).
(3)
Dopisy ze dne 22. ledna 2004 a ze dne 19. března 2004 požádala Komise o vysvětlení k těmto opatřením. Itálie odpověděla dopisy ze dne 9. února 2004 a ze dne 9. června 2004. Dopisem ze dne 20. září 2004 zaslala Itálie doplňující informace.
(4)
Dopisem ze dne 16. listopadu 2004 informovala Komise Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU ve věci dotčené podpory.
(5)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(6)
Itálie zaslala připomínky dopisy ze dne 4. února 2005 a ze dne 11. února 2005.
(7)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně tří příjemců opatření a jednoho konkurenta společnosti Portovesme. Dopisem ze dne 22. března 2005 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 20. září 2005.
(8)
Dne 29. října 2008 byla věc C38/04 rozdělena na část A, která se týká opatření ve prospěch společnosti Alcoa, a na část B, která se týká společností Portovesme, ILA a Eurallumina.
(9)
Dne 19. listopadu 2009 přijala Komise konečné záporné rozhodnutí s navrácením podpory vůči společnosti Alcoa (3).
1.2 Věc C 13/06
(10)
Podle čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005 o naléhavých opatřeních v rámci akčního plánu pro hospodářský, sociální a územní rozvoj (dále jen: „zákon č. 80/2005“), prodloužily italské orgány platnost zvýhodněných sazeb za elektrickou energii ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina až do roku 2010 a dále prodloužily platnost výhodných sazeb ve prospěch společnosti Syndial SpA, výrobce chlóru, jehož závody se rovněž nacházejí na Sardinii.
(11)
Dopisem ze dne 22. července 2005 obdržela Komise oznámení konkurenta společnosti Syndial, po kterém následovala další dokumentace zaslaná toutéž společností dne 7. října 2005 a dne 7. prosince 2005.
(12)
Itálie oznámila opatření Komisi dopisem ze dne 23. listopadu 2005 a dopisem ze dne 28. listopadu 2005 poskytla také další informace.
(13)
Dopisem ze dne 22. prosince 2005 požádala Komise o doplňující informace, které italské orgány zaslaly dopisem ze dne 3. března 2006.
(14)
Zároveň tentýž konkurent společnosti Portovesme, který zasáhl do věci C 38/b/04, podal dopisem ze dne 20. ledna 2006 oznámení o novém opatření.
(15)
Dopisem ze dne 26. dubna 2006 informovala Komise Itálii o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU v souvislosti se změnami a rozšířením zvláštního režimu sazeb zavedeného zákonem č. 80/2005.
(16)
Komise požádala Itálii o doplňující informace dopisem ze dne 22. srpna 2006, na který Itálie odpověděla dne 28. září 2006.
(17)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(18)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně příjemců, dvou konkurentů společností Portovesme a Syndial a jednoho výrobce energie z obnovitelných zdrojů. Dopisem ze dne 5. října 2006 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 1. prosince 2006.
(19)
Itálie poskytla doplňující informace dopisy ze dne 16. dubna 2007, ze dne 10. května 2007, ze dne 14. května 2007 a ze dne 22. června 2010.
1.3 Oblast působnosti tohoto rozhodnutí
(20)
Toto rozhodnutí se týká jak sazeb zavedených článkem 1 nařízení z roku 2004 ve prospěch jiných příjemců, než je společnost Alcoa (dále jen: „sazby z roku 2004“), tak sazeb zavedených čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 (dále jen: „sazby z roku 2005“) a blíže určených rozhodnutími vydanými Úřadem pro elektrickou energii a plyn (AEEG).
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
2.1 Sporné sazby z roku 2004
(21)
Článek 1 nařízení z roku 2004 rozšířil „režim [sazeb] uvedený v odstavci 2 nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 (dále jen: ‚nařízení Alcoa‘)na dodávky elektrické energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na ostrovním území, jež se vyznačuje neexistencí či nedostatkem připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“.
(22)
Předpokládalo se, že tento režim sazeb bude přechodný a bude ukončen „zřízením nebo posílením připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“,avšak nejpozději dne 30. června 2007.
(23)
V praxi rozšířilo nařízení z roku 2004 zvýhodněné sazby, kterých využíval již výrobce hliníku společnost Alcoa, na tři společnosti s vysokou spotřebou energie usazené na Sardinii: Portovesme, výrobce zinku, stříbra a olova (5), ILA, výrobce opracovaných výrobků z hliníku, a Eurallumina, výrobce oxidu hlinitého (6).
(24)
Po právní stránce byly sazby zavedeny na základě rozhodnutí Úřadu pro elektrickou energii a plyn (dále jen „AEEG“).
(25)
Zpočátku rozhodnutí úřadu AEEG č. 110/04 podmiňovalo poskytnutí zvýhodněných sazeb řádným provedením oznamovacího postupu. Na základě pokynů vydaných úřadem předsedy vlády, které stanovily, že znění nařízení z roku 2004 nebylo formálně oznámeno podle předpisů o státních podporách, ale bylo Komisi pouze „předloženo“ v rámci „předběžného šetření“, provedl úřad AEEG nařízení z roku 2004 rozhodnutím č. 148/04 (7).
(26)
Tento režim příjemcům umožňoval přijímat vyrovnávací platby za stejných podmínek stanovených v nařízení Alcoa. Konkrétně pro dané výrobní místo, na které se vztahoval uvedený režim sazeb, se vyrovnávací platba vypočítala jako rozdíl mezi cenou uplatňovanou dodavatelem elektřiny do daného místa a zvýhodněnou cenou stanovenou státem, vynásobený množstvím elektrické energie spotřebované daným výrobním místem. Metoda použitá pro výpočet zvýhodněné ceny (neboli „zvýhodněné sazby“) byl stanoven nařízením Mezirezortního výboru pro ceny (CIP) č. 15/1993. Cena podléhala mechanismu indexace založenému na rozdílu v nákladech na výrobu elektrické energie v Itálii (tzv. „složka Ct“). V roce 2004 se zvýhodněná cena poskytovaná příjemcům na Sardinii pohybovala v rozmezí od 26 do 35 EUR/MWh.
(27)
Správou režimu byla pověřena Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico (vyrovnávací pokladna pro odvětví elektrické energie) (8). V praxi fungoval systém sazeb takto: příjemci předávali vyrovnávací pokladně podrobné měsíční údaje o množství spotřebované elektřiny a o cenách, které platili svým dodavatelům elektrické energie. Poté dostávali z vyrovnávací pokladny platby v hotovosti vypočítané výše uvedeným způsobem (9).
(28)
Potřebné zdroje pro financování vyrovnávacích plateb byly vybírány prostřednictvím parafiskálního poplatku uplatňovaného na všechny odběratele elektrické energie (složka A4 sazby za elektrickou energii). (10)
(29)
Ačkoli se předpokládalo, že režim bude ukončen dne 30. června 2007, jeho uplatňování bylo přerušeno na pokyn úřadu AEEG krátce poté, co Komise zahájila formální vyšetřovací řízení, v listopadu 2004 (11).
(30)
Na základě údajů poskytnutých Itálií získaly společnosti Portovesme a Eurallumina dotace na elektřinu spotřebovanou od dubna do října 2004, zatímco společnost ILA získala dotaci na elektřinu spotřebovanou od dubna do září 2004. Celkové platby (v EUR) provedené vyrovnávací pokladnou těmto třem podnikům v rámci tohoto režimu jsou uvedeny níže.
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2 Sporné sazby z roku 2005
(31)
Podle čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 rozšířily italské orgány „režim sazeb uvedený v nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 […] na dodávky energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku, jakož i chlóru a alkalických hydroxidů s odvoláním na ceny uplatňované na obdobné dodávky na evropských trzích, s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na Sardinii a jsou připojena k síti vysokého napětí. Podmínkou tohoto režimu sazeb bude uzavření dlouhodobých závazků mezi příjemci, místními orgány na Sardinii a příslušnými ministerstvy.“
(32)
Zákon č. 80/2005 tedy znovu zavedl v podstatě stejný režim sazeb zavedený v roce 2004, který rozšířil režim vyhrazený společnosti Alcoa na další příjemce s vysokou spotřebou energie sídlící na Sardinii. Konkrétně se tento zákon vztahoval pouze na společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial (výrobce chloru a alkalických hydroxidů, který zvýhodněných cen dříve nevyužíval).
(33)
Je třeba uvést, že od roku 2005 již zvýhodněná cena nevycházela z historických sazeb stanovených v nařízení Alcoa z roku 1995, ale musela být nezávisle určena úřadem AEEG tak, aby odpovídala průměrným cenám energie, které platili konkurenti příjemců na evropském trhu (12). Tato cena se každoročně aktualizovala: podle čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005 „sazební podmínky podle odstavců 11 (13) a 12 se použijí s platností od 1. ledna 2005 a budou aktualizovány Úřadem pro elektrickou energii a plyn, který bude zvyšovat nominální hodnotu sazeb o čtyři procenta ročně, nebo o průměrné procento nárůstu velkoobchodních cen zaznamenaných na hlavních evropských energetických burzách, zejména v Amsterodamu a ve Frankfurtu, v případě, že by toto procento bylo vyšší.“ V rozhodnutí č. 217/05 si úřad AEEG tento systém aktualizace vyložil způsobem, který byl pro příjemce výhodnější, neboť stanovil, že meziroční zvýšení sazeb nemůže překročit 4 %.
(34)
V témže rozhodnutí stanovil úřad AEEG zvýhodněné ceny na rok 2005 použitelné pro různá odvětví takto:
Odvětví, která využívají zvýhodněných sazeb
Zvýhodněná cena
EUR/MWh
Zpracování hliníku
50
Olovo a zinek
23
Výroba hliníku
27
Výroba chloru
27
(35)
Sazby z roku 2005 stejně jako ty z roku 2004 musely být financovány prostřednictvím parafiskálního poplatku, který platili všichni koneční odběratelé elektrické energie (složka A4 standardní sazby za elektrickou energii). Řízením finančních toků režimu byla i v tomto případě pověřena vyrovnávací pokladna.
(36)
Podmínkou využívání zvýhodněných sazeb byl závazek ze strany příjemců uskutečnit výrobní investice na Sardinii na základě průmyslových plánů, které měly být předloženy regionální samosprávě. Například společnost Portovesme se zavázala investovat do nezávislé výroby elektřiny nebo se podílet na výstavbě nových elektráren.
(37)
Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 podle čl. 108 odst. 3 SFEU. Podmínkou vyplácení sazeb pro rok 2005 bylo schválení režimu Komisí. Uvedené sazby proto nebyly zavedeny.
2.3 Řízení před vnitrostátními soudy
(38)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi Spa (podniky aktivní v oblasti výroby chloru a alkalických hydroxidů, které nejsou usazeny na Sardinii) podaly ke Krajskému správnímu soudu regionu Lombardie žalobu (14) proti rozhodnutím vydaným úřadem AEEG, jimiž se provádí čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005, s tím, že tato opatření údajně vedla k protiprávnímu poskytnutí státních podpor a porušení dalších vnitrostátních předpisů (15). Dne 27. listopadu 2006 pozastavil Krajský správní soud regionu Lombardie vnitrostátní řízení v očekávání závěrů šetření týkajícího se státních podpor, které zahájila Komise věcí C 13/06.
2.4 Kumulace s předešlými neslučitelnými podporami - Deggendorf
(39)
Po zahájení řízení Itálie upřesnila, že společnost Eurallumina nevrátila neslučitelnou podporu, která byla předmětem věci C 80/01 (16) (podpora na výrobu oxidu hlinitého), ale že podle uvedené společnosti vydal autonomní region Sardinie dne 8. května 2006 příkaz k navrácení v souvislosti s tímto opatřením.
3. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ PODLE ČL. 108 ODST. 2 SFEU
(40)
Komise rozhodla o zahájení formálního vyšetřovacího řízení z níže uvedených důvodů:
3.1 Věc C 38/B/04
(41)
Ve svém rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení (17) Komise posuzovala, zda je možné se domnívat, že sazby pro rok 2004 ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina nepředstavují státní podporu na základě argumentace, že jsou obdobné jako historická zvýhodněná sazba poskytnutá společnosti Alcoa v roce 1996, kterou Komise ve svém rozhodnutí ze dne 4. prosince 1996 (18) nepovažovala za státní podporu (dále jen: „rozhodnutí Alumix“).
(42)
V této souvislosti Komise uvedla, že nová sazba se zdá být odlišná od sazby Alumix v tom smyslu, že tato sazba byla poskytnuta přímo podnikem ENEL, italským monopolním dodavatelem elektrické energie, zatímco nová sazba předpokládá selektivní zásah státu za účelem vyrovnání rozdílu mezi tržní cenou dohodnutou příjemci se svými dodavateli energie a zvýhodněnou cenou stanovenou v roce 1996. Komise dospěla k závěru, že nařízení z roku 2004 pouze nerozšiřuje oblast působnosti stávajícího opatření, které nepředstavuje státní podporu, na nové příjemce, ale spíše zavádí nový režim ve prospěch zúčastněných tří podniků za pomoci finančního mechanismu, který je velmi odlišný od sazby Alumix.
(43)
Rozhodnutí o zahájení řízení zařadilo sazby zavedené nařízením z roku 2004 mezi provozní podpory a posuzovalo, zda může být tato podpora schválena na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře (19) (dále jen: „pokyny k regionální podpoře“), vzhledem k tomu, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise vyjádřila pochybnosti, pokud jde o možnost schválit předmětnou podporu na tomto základě, neboť se nezdálo, že by tato podpora ad hoc poskytnutá omezenému počtu podniků napomáhala regionálnímu rozvoji.
(44)
Komise vyjádřila své rozpaky, pokud jde o skutečnost, že opatření může mít za následek snížení daňové sazby použitelné na elektrickou energii. Toto snížení mělo mít svůj právní základ ve směrnici Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (20).
3.2 Věc C 13/06
(45)
Ve svém rozhodnutí ze dne 27. dubna 2006 týkajícím se zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise definovala režim sazeb z roku 2005 jako novou provozní podporu.
(46)
Komise posuzovala, zda může být zvýhodněná sazba schválena jako regionální provozní podpora na základě pokynů k regionální podpoře s ohledem na skutečnost, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(47)
Přes opakovaná tvrzení Itálie, že vysoké ceny elektřiny na Sardinii brání rozvoji ostrova, dospěla Komise k závěru, že Itálie nedoložila, že by ceny na Sardinii byly podstatně vyšší, a to ať v průměru, nebo zejména pro podniky s vysokou spotřebou energie (21). Komise zdůraznila, že existence nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie na Sardinii může podněcovat výrobce, aby elektrickou energii prodávali za co nejnižší možnou cenu, pouze do okamžiku, kdy jim dokončení projektů propojení energetických sítí (předpokládané na rok 2010) umožní vyvážet elektrickou energii vyrobenou na Sardinii.
(48)
Itálie také nevysvětlila, z jakého důvodu představují vyšší ceny regionální znevýhodnění, ani jak by daná sazba přispěla k regionálnímu rozvoji. Komise proto vyjádřila pochybnosti o nezbytnosti podpory.
(49)
Komise rovněž vyjádřila pochybnosti o skutečnosti, že je tato podpora ad hoc přiměřená regionálním znevýhodněním, zejména vzhledem k metodě výpočtu zvýhodněné ceny, která nijak nesouvisí s cenami uplatňovanými ve zbytku Itálie, ale vychází z průměrných cen uplatňovaných v Evropě vůči odběratelům s vysokou spotřebou energie.
(50)
Komise uvedla, že doba trvání opatření překračuje pět let (obvykle maximální doba povolená pro regionální provozní podpory) a že podpora se v reálných hodnotách postupně nesnižuje, protože zvýšení sazeb je omezeno na 4 %.
(51)
Pokud jde o období, na něž se vztahují pokyny k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013 (22), Komise uvedla, že Sardinie již není způsobilá pro regionální podpory podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, a zejména pro provozní podpory. Komise se domnívala, že ačkoli pokyny k regionální podpoře povolují přechodnou dobu dvou let na postupné zrušení stávajících provozních podpor, nezdá se vhodné umožnit zavedení nových provozních podpor na dobu několika měsíců a plánovat jejich postupné zrušení, zejména s ohledem na vyjádřené pochybnosti i na negativní vliv podpory na hospodářskou soutěž.
(52)
Závěrem vyjádřila Komise pochybnosti také o možnosti schválit zvýhodněnou sazbu pro společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial, ať už z titulu regionální podpory, či na jakémkoli jiném základě, který však Itálie neuvedla.
(53)
Konečně, pokud jde o společnost Eurallumina, Komise uvedla, že tato společnost dosud nevrátila protiprávní a neslučitelnou státní podporu (23), a že tedy na základě věci Deggendorf (24) není způsobilá pro žádné nové opatření podpory.
4. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1 Věc C 38/B/04
(54)
Výzva Komise k podání připomínek k rozhodnutí z roku 2004 o zahájení důkladného formálního vyšetřovacího řízení vyvolala reakce ze strany původního stěžovatele, některých příjemců (Portovesme, Eurallumina a Alcoa) a jiných zúčastněných stran. V předmětném případě jsou shrnuty pouze připomínky, které se týkají zvýhodněné sazby ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina. Zejména nebyly zahrnuty připomínky formulované společností Alcoa, neboť ty byly vyčerpávajícím způsobem projednány v konečném rozhodnutí týkajícím se konkrétně uvedené společnosti (25).
4.1.1 Připomínky podané společností Portovesme
(55)
Podle společnosti Portovesme je účelem zvýhodněné sazby kompenzovat selhání trhu, a zejména neschopnost nedávno liberalizovaného trhu s elektřinou na Sardinii poskytnout konkurenceschopné ceny z důvodu velké tržní síly zavedených provozovatelů. Společnost Portovesme tvrdí, že společnosti ENEL e Endesa (jejichž zařízení na výrobu elektrické energie na Sardinii byla následně převedena na společnost E.ON) představují duopol a udržují ceny elektrické energie na Sardinii uměle na úrovni průměrných italských cen, ačkoli ceny na Sardinii by měly být ve skutečnosti značně nižší, zejména pro větší odběratele elektřiny, vzhledem k nadměrné kapacitě výroby elektřiny, která by měla výrobce nutit elektrickou energii prodávat za konkurenční ceny.
(56)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena, které využívá, odpovídá ceně, které by společnost dosáhla za běžných tržních podmínek, tj. kdyby trh s elektrickou energií fungoval správně.
(57)
Podle uvedené společnosti vyrovnávací platby získávané od vyrovnávací pokladny (ve výši 37 EUR/MWh) uvádějí do souladu cenu elektřiny, kterou platí společnost Portovesme, s cenami, které platí její hlavní konkurenti, a nenarušují hospodářskou soutěž, protože všichni výrobci zinku v EU platí stejné ceny a opatření pouze kompenzuje konkurenční znevýhodnění, které společnost pociťuje z důvodu strukturálních problémů Sardinie (včetně absence zemního plynu).
(58)
Podle vyjádření společnosti Portovesme jsou kovy jako zinek, hliník a olovo komoditami, jejichž světová referenční cena je stanovována na londýnské burze kovů. Místní rozdíly ve výrobních nákladech nevedou k rozdílným cenám na světové úrovni. Zejména výroba zinku společnosti Portovesme je tak nepatrná (méně než 1 % světové výroby), že nemůže ovlivňovat světové ceny.
(59)
Bez zvýhodněné sazby by byla společnost Portovesme nucena své vlastní zařízení uzavřít. Toto uzavření by však nebylo ve prospěch ostatních výrobců zinku v Unii, protože ti by nebyli schopni navýšit vlastní výrobu a přebytek poptávky by byl překlenut vývozem ze třetích zemí. Portovesme uzavírá tvrzením, že zvýhodněná sazba neovlivňuje hospodářskou soutěž a obchod v Unii.
(60)
Navíc podle společnosti Portovesme vyrovnávací platby poskytované vyrovnávací pokladnou nezahrnují žádný převod státních prostředků, protože vyrovnávací pokladna pouze přerozděluje soukromé fondy pocházející od konečných odběratelů.
(61)
Společnost Portovesme uvádí, že odběr elektřiny energeticky náročnými odvětvími je důležitý, aby byla zajištěna bezpečnost a plynulost dodávek na Sardinii a aby se zamezilo neefektivní výrobě elektrické energie, která by pro konečné odběratele znamenala vyšší náklady.
(62)
Konečně tato společnost zdůrazňuje, že kdyby byla nucena uzavřít své vlastní zařízení, mělo by to vážný dopad na regionální výrobní síť, neboť by došlo ke ztrátě 790 přímých a 500 nepřímých pracovních míst.
4.1.2 Připomínky podané společností Eurallumina
(63)
Společnost Eurallumina upřesnila, že náklady na výrobu oxidu hlinitého v Evropě jsou vyšší než v jiných regionech světa, zejména z důvodu vyšších cen elektřiny a paliv, a rovněž z důvodu nákladů na dopravu bauxitu (26). Tyto vyšší náklady nemohou být převedeny na vyšší ceny, protože cena oxidu hlinitého se určuje na londýnské burze kovů a nemohou ji určovat jednotliví výrobci. Podle uvedené společnosti pociťuje tedy evropská výroba oxidu hlinitého vůči zbytku světa konkurenční znevýhodnění.
(64)
Kromě obecných problémů, které postihují evropské rafinérie oxidu hlinitého, poukazuje společnost Eurallumina také na konkrétní problémy Sardinie, které místním podnikům brání využívat výhod liberalizace trhu s elektrickou energií, zejména tržní síla zavedených provozovatelů (viz také připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Jako konkrétní znevýhodnění výroby oxidu hlinitého na Sardinii společnost Eurallumina dále uvádí absenci zemního plynu, neboť pro získání velkých množství páry nezbytných pro výrobu je nutné používat nákladnější těžký olej.
(65)
Podle společnosti Eurallumina po liberalizaci způsobila tržní síla výrobců elektřiny na Sardinii zvýšení cen elektrické energie: bez sazby by Eurallumina platila za své dodávky elektřiny 65,95 EUR/MWh oproti 44 EUR/MWh, což byla obvyklá cena před liberalizací. Sazba z roku 2004 cenu snížila na 35 EUR/MWh.
(66)
Stejně jako Portovesme také Eurallumina tvrdí, že kdyby byla nucena trh opustit, nemohla by být nahrazena jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého, jejichž výrobní kapacity jsou již maximálně naplněny, a prázdné místo, které by Eurallumina zanechala, by zaplnil dovoz ze třetích zemí. Uzavření by vedlo ke ztrátě 400 přímých a 250 nepřímých pracovních míst (27). Jelikož je Eurallumina jediným dodavatelem oxidu hlinitého do hutě Alcoa, uzavření zařízení na výrobu oxidu hlinitého by podle ní mohlo ohrozit také životaschopnost společnosti Alcoa na Sardinii.
(67)
Eurallumina tedy tvrdí, že sazba zavedená nařízením z roku 2004 je nezbytná v očekávání rozvoje nových infrastruktur, které odstraní hlavní faktory konkurenčního znevýhodnění, které pociťuje průmysl na Sardinii.
4.1.3 Připomínky dalších třetích zúčastněných stran
(68)
Jeden z konkurentů společnosti Portovesme (tentýž, který věc oznámil Komisi) zasáhl i po zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Předložil analýzu sazby, v níž dospěl k závěru, že zvýhodněná sazba z roku 2004 představuje protiprávní státní podporu. Stěžovatel zejména uvádí, že sporný režim sazeb se zásadně liší od historické sazby Alumix poskytnuté společnosti Alcoa a nelze jej považovat za podporu. Pokud jde o případnou slučitelnost opatření, stěžovatel tvrdí, že toto opatření nemůže být schváleno ani jako regionální provozní podpora, ani jako podpora na restrukturalizaci, a mělo by tedy být prohlášeno za neslučitelné.
(69)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi (působící v odvětví výroby chloru a alkalických hydroxidů) podaly své připomínky k sazbám z roku 2004 v červenci 2005, po uplynutí měsíční lhůty pro podání připomínek k zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Navzdory zpoždění tyto společnosti žádaly, aby byly považovány za zúčastněné strany. Ve svých připomínkách uvedené společnosti dospěly k závěru, že jak sazby z roku 2004, tak sazby z roku 2005 představují protiprávní a neslučitelné státní podpory.
4.1.4 Připomínky Itálie
(70)
Itálie zdůrazňuje, že na trhu s elektrickou energií v Unii ještě nebylo zcela dosaženo hospodářské soutěže, jak uznává sama Komise ve své čtvrté Výroční zprávě o zavádění vnitřního trhu s plynem a elektřinou (28). Podniky, a zejména ty, které mají velkou spotřebu elektrické energie, si nemohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektřinu v různých členských státech za srovnatelných podmínek. Tyto obtíže nejsou spojeny s obchodní kapacitou těchto podniků, ale jsou výsledkem strukturálních nedostatků trhů s energií. Aktuální situace na trhu s energií v Unii má negativní dopad na volnou hospodářskou soutěž na trzích s výrobky odběratelů s vysokou spotřebou energie.
(71)
V Itálii navzdory liberalizaci daného odvětví existují konkrétní strukturální nedostatky, jako je například nedostatečné propojení jednotlivých částí vnitrostátních sítí a koncentrovaná struktura trhu. Za těchto okolností nepřinesla liberalizace lepší ceny pro odběratele s vysokou spotřebou energie. Problémy jsou zvláště naléhavé na Sardinii, kde je propojení omezené.
(72)
Itálie proto tvrdí, že zvláštní režim sazeb by s ohledem na profil poptávky měl být považován za odůvodněné regulační opatření, jež simuluje mechanismy, které by měly fungovat na plně konkurenčním trhu. Takovýto zásah by obnovil rovné podmínky mezi velkými průmyslovými odběrateli elektrické energie, kteří působí v různých členských státech, a odstranil zeměpisné znevýhodnění, které postihuje společnosti usazené na Sardinii. Režim by předjímal vliv očekávaný od procesu liberalizace. Podle Itálie byla obdobná opatření provedena i v dalších členských státech, v nichž odběratelé s velkou spotřebou energie využívají regulovaných sazeb za elektrickou energii.
(73)
Podle Itálie sleduje nařízení z roku 2004 další dva cíle: udržet zaměstnanost na Sardinii, koncentrovanou v hutnickém průmyslu, a zachovat dostatečnou úroveň poptávky pro odvětví výroby elektrické energie na Sardinii, které pociťuje nadměrnou kapacitu výroby.
(74)
Itálie tvrdí, že nový režim sazeb je ve skutečnosti stejný jako historická sazba Alumix, kterou Komise nepovažovala za státní podporu. Rozdíly mezi starým a novým režimem jsou způsobeny výlučně novou „strukturou sazeb“, kterou si vyžádalo vytvoření liberalizovaného trhu s elektrickou energií.
(75)
Itálie tvrdí, že režim sazeb nepředstavuje státní podporu. Pokud jde o použití státních prostředků, Itálie uvádí, že režim sazeb je srovnatelný s režimem, o kterém ve věci PreussenElektra (29) Soudní dvůr prohlásil, že nezahrnuje státní prostředky. Vyrovnávací pokladna nemůže jako „technický účetní orgán systému“ volně nakládat s prostředky, které spravuje. Skutečnost, že AEEG a ministerstvo financí mohou vykonávat určitou kontrolu nad její činností, neznamená, že stát může s předmětnými prostředky libovolně nakládat. Podle Itálie jsou tedy prostředky použité pro financování mechanismu sazeb zcela soukromé.
(76)
Itálie dále tvrdí, že sazba nemá žádný vliv na obchod uvnitř Unie a nemůže narušit hospodářskou soutěž z důvodů spojených s existencí světové ceny předmětných výrobků, které jsou komoditními výrobky (viz připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Výroba těchto kovů v EU a v Itálii navíc nenarůstala stejným tempem jako poptávka. Například v roce 2005 pokrývala domácí výroba pouze 12 % italské poptávky po hliníku, 55 % po zinku a 80 % po olovu. Výroba těchto kovů v Unii i v Itálii tedy vykazuje rostoucí schodek, zatímco stále větší podíl poptávky je uspokojován vývozy ze třetích zemí. Pokud by italský hutnický průmysl zanikl, žádný nový subjekt v Unii by nemohl kapacity zaniklé v Itálii nahradit, protože výrobní zařízení jsou již provozována na plný výkon a žádný nový subjekt ani stávající výrobce by se nepokoušel zvyšovat své kapacity, neboť si vůbec nemůže být jist, zda bude moci dlouhodobě odebírat elektrickou energii za rozumné ceny. Udržení těchto výrobních kapacit v Itálii tedy nemůže poškozovat hospodářskou soutěž. Jelikož zvýhodněná sazba není nižší než ceny elektrické energie, které v průměru platí konkurenti příjemců, nepodporuje vývoz ze Sardinie do jiných členských států.
(77)
Itálie tvrdí, že i kdyby Komise dospěla k závěru, že opatření představuje státní podporu, mohla by být sazba považována za slučitelnou s vnitřním trhem z titulu regionální provozní podpory, pro kterou je Sardinie způsobilá na základě výjimek podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(78)
Podle Itálie nedostatky trhu s elektřinou na Sardinii (koncentrace trhu, nedostatečné propojení, nadměrná kapacita výroby elektrické energie), jakož i nedostatečný přístup k infrastruktuře pro rozvod plynu představují regionální znevýhodnění, které má sazba kompenzovat.
(79)
Itálie připomíná, že ceny elektrické energie na jejím území jsou pro odběratele s vysokou spotřebou energie oproti evropskému průměru o 38 % vyšší. Způsobuje to problém z hlediska konkurenceschopnosti, který na Sardinii dále prohlubují nedostatky místního trhu s elektrickou energií a chybějící přístup k rozvodné síti zemního plynu.
(80)
Itálie tvrdí, že opatření přispívá k regionálnímu rozvoji, protože hutnictví významně přispívá k hospodářství a úrovni zaměstnanosti na Sardinii (v hutnictví pracuje 12 % zaměstnaných osob a toto odvětví tvoří 12,2 % regionálního HDP ve zpracovatelském průmyslu). Tato sazba má pozitivní dopad na zaměstnanost i na zachování společenských a hospodářských struktur ostrova.
(81)
Podle Itálie je sazba přiměřená znevýhodnění, jež příjemci pociťují, neboť pouze vyrovnává ceny elektrické energie, které platí výrobci na Sardinii, cenám, které v průměru platí jejich konkurenti v rámci Unie.
(82)
Sazba je navíc krátkodobá a přechodná, protože by zůstala v platnosti pouze do úplného dokončení infrastrukturních projektů, jejichž cílem je zlepšit propojení s elektrickými a plynárenskými sítěmi (nový propojovací kabel SAPEI a plynovod GALSI (30).
(83)
Podle Itálie je opatření navíc degresivní, protože zvýhodněná cena je indexována na základě rozdílů v cenách paliv a může se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnná.
4.2 Věc C 13/06
4.2.1 Připomínky podané společností Portovesme
(84)
Společnost Portovesme se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií (viz 87. až 104. bod odůvodnění), na které se odkazuje.
4.2.2 Připomínky společnosti Eurallumina
(85)
Také společnost Eurallumina se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií, na které se odkazuje.
4.2.3 Připomínky dalších zúčastněných stran
(86)
Titíž konkurenti společností Portovesme a Syndial, kteří podali připomínky ve věci C 38/b/04, zasáhli také v dotčeném řízení. Obě společnosti zdůrazňují skutečnost, že předmětné opatření představuje provozní podporu, která by měla být považována za neslučitelnou s vnitřním trhem.
4.2.4 Připomínky Itálie
(87)
Itálie tvrdí, že sazby z roku 2005 se velmi liší od sazeb uplatňovaných v roce 2004, neboť již splňují požadavky pokynů k regionální podpoře.
(88)
Ačkoli by podle Itálie mohly být dané sazby na základě povrchního posouzení považovány za provozní podporu, ve skutečnosti tvoří tyto sazby součást řady opatření, jejichž cílem je podpořit regionální rozvoj na Sardinii. Itálie zdůrazňuje zejména úzkou vazbu mezi sazbami a závazkem dlouhodobě investovat, který je požadován od příjemců. Navíc ustanovení, které vyžaduje, aby opatření před jeho provedením schválila Komise, podle Itálie dokládá, že se jedná o regionální podporu.
(89)
Klíčem této strategie je memorandum o porozumění podepsané regionem Sardinie a příjemci. Memorandum je tvořeno těmito prvky:
a)
výrobní investice popsané v průmyslových plánech předložených příjemci;
b)
rychlé schválení realizace infrastruktur k propojení energetických sítí, které příjemcům umožní přístup k dodávkám energie za konkurenční ceny (plynovod GALSI a propojovací kabel SAPEI);
c)
udělení integrované koncese pro těžbu uhlí v lokalitě Sulcis a pro výstavbu/řízení nové uhelné elektrárny pro dodávku elektřiny příjemcům a
d)
zvýhodněné sazby.
(90)
Itálie se domnívá, že sazby musí být považovány za nástroj hospodářské politiky, jejímž cílem je zachránit odvětví ohrožená vysokými cenami energie, která by se jinak přesunula mimo Itálii a mimo Evropu z důvodu agresivní hospodářské soutěže ze strany společností mimo EU, které mají nižší výrobní náklady. Sazby by byly uplatňovány až do okamžiku dokončení plánovaných infrastruktur a dosažení konkurenčního vnitřního trhu s energií. Opatření by bylo v souladu s duchem regionálních podpor, protože by podporovalo hospodářský růst a zaměstnanost na ostrově, kde energeticky náročné výroby pociťují konkurenční znevýhodnění způsobené nejen nedostatečnou úrovní liberalizace trhu s elektřinou, ale také mimořádně nedostatečnou infrastrukturou Sardinie, pokud jde o připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu.
(91)
Na podporu tohoto integrovaného přístupu Itálie cituje První zprávu skupiny na vysoké úrovni pro konkurenceschopnost, energetiku a životní prostředí (31),v níž se uvádí, že proces liberalizace energetického odvětví nepřinesl uspokojivé výsledky a že je nezbytné zlepšit propojení, a očekává se uzavírání dlouhodobých dodavatelských smluv s předvídatelnými nebo partnerskými cenami mezi odběrateli a dodavateli elektrické energie. V této souvislosti Itálie zdůrazňuje, že zásahy plánované pro Sardinii jdou přesně tímto směrem, a dodává, že zároveň jsou zapotřebí krátkodobá opatření, jako jsou předmětné sazby, aby byla zaručena konkurenceschopnost průmyslu na Sardinii a jeho přežití až do okamžiku dokončení plánovaných investic, které vyřeší strukturální problémy.
(92)
Itálie tvrdí, že není možné porovnávat ceny elektrické energie, které platí příjemci na Sardinii, s cenami elektrické energie, které v průměru platí obdobné podniky na italském poloostrově, neboť podniky s vysokou spotřebou energie nakupují elektřinu na základě dvoustranných smluv, které nejsou veřejně dostupné. Podle Itálie Komise chybuje, pokud porovnání zakládá na cenách zaznamenaných na energetických burzách, neboť pouze minimální část dodávek elektrické energie těchto podniků je nakupována na uvedených burzách.
(93)
Podle Itálie mohou být ceny vyjednané na základě dvoustranných smluv pro odběratele výhodné pouze v případě, že si odběratelé mohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektrickou energii vyrobenou konkurenčními technologiemi. Toto není možné na Sardinii, kde elektrárny nemohou vyrábět cenově dostupnou energii, neboť nemají přístup k zemnímu plynu. Od nových investic do moderních výrobních závodů odrazuje také omezené propojení energetických sítí, které znemožňuje vývoz elektřiny. Dalším faktorem je koncentrace trhu a úloha, kterou hrají zavedení provozovatelé.
(94)
Podle Itálie může být za těchto okolností uplatňování sazeb, které stabilizují ceny elektrické energie, až do dosažení účinnější hospodářské soutěže na trhu s elektřinou odůvodněné. Itálie znovu tvrdí, že zvýhodněné sazby podporují fungování plně konkurenčního trhu.
(95)
Pokud jde o existenci nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie, která vzbudila u Komise pochybnosti, zda jsou ceny elektřiny na Sardinii oproti italskému poloostrovu vyšší (neboť nadměrná kapacita by měla výrobce podněcovat spíše k tomu, aby velkým odběratelům prodávali za konkurenční ceny - viz 47. bod odůvodnění), Itálie tvrdí toto: nadměrná výrobní kapacita Sardinie nemůže vést ke snížení cen pro odběratele, protože v tomto konkrétním případě je nadměrná kapacita způsobena omezeným propojením, které vyžaduje vytváření významné kapacitní rezervy (32) s cílem zaručit plynulost dodávek elektřiny na ostrově. Jelikož však náklady na tuto rezervu nesou všichni koneční odběratelé, nemají dodavatelé elektrické energie zájem prodávat elektřinu vyrobenou za pomoci této nevyužité kapacity za konkurenceschopnější ceny.
(96)
Podle Itálie je podpora přiměřená, protože cena stanovená úřadem AEEG na rok 2005 (viz 34. bod odůvodnění) odpovídá průměrné ceně, kterou v Unii platí konkurenti příjemců, objektivně vypočítané regulačním orgánem. Itálie dále připomíná, že v roce 2005 platily v dalších členských státech s regulovanými sazbami velké průmyslové subjekty za své dodávky elektřiny dokonce ceny ve výši pouhých 25 EUR/MWh.
(97)
Na základě výše uvedeného Itálie popírá údaje předložené stěžovateli, které podle jejího názoru nejsou metodologicky správné, neboť nadhodnocují průměrné ceny elektřiny, které platili konkurenti příjemců v Unii.
(98)
Podle Itálie je doba trvání režimu (šest let místo pěti) odůvodněná potřebou vyčkat na dokončení energetické infrastruktury.
(99)
Itálie dále tvrdí, že bylo dodrženo kritérium postupného snižování, neboť sazby se aktualizují na základě váženého průměru rozdílů zaznamenaných na burzách v Amsterodamu a ve Frankfurtu a mohou se pouze zvyšovat, nikoli snižovat.
(100)
Sazby jsou navázané na rozdíly v cenách na energetických burzách, protože podle Itálie tyto burzy představují objektivní referenci, která odráží celosvětový vývoj cen energie. Itálie však tvrdí, že skutečné zvýšení cen pro velké odběratele energie v Unii je obvykle výrazně nižší než navýšení zaznamenané na energetických burzách (neboť tito odběratelé platí sazby vyjednané dvoustrannými smlouvami nebo, v případě regulovaných sazeb, ceny stanovené státem, tzn. sazby, které méně podléhají výkyvům).
(101)
Itálie proto dospěla k závěru, že meziroční zvyšování sazeb na Sardinii o 4 % odpovídá navyšování cen energie uplatňovanému vůči jejich přímým konkurentům v Unii.
(102)
Itálie zdůrazňuje, že v Unii existují opatření, která mají rovnocenné účinky jako sporné znevýhodněné sazby, a domnívá se, že všechna by měla být posuzována stejně, bez ohledu na jejich formu, neboť společným cílem všech těchto opatření je zajistit přežití energeticky náročných odvětví v Unii a zabránit jejich přemisťování mimo vnitrostátní území.
(103)
Itálie se domnívá, že ačkoli Sardinie není od roku 2007 pro čerpání regionálních provozních podpor způsobilá, pokyny k vnitrostátní regionální podpoře umožňují postupné opuštění stávajících režimů v okamžiku, kdy některý region přestane být způsobilý pro výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise by proto mohla opatření schválit ještě podle pokynů k regionální podpoře z roku 2007. V každém případě Itálie tvrdí, že sporné opatření nelze považovat za běžnou provozní podporu.
(104)
Itálie znovu zdůrazňuje, že sazby nemají na obchod mezi členskými státy vliv, z důvodů již uvedených v 76. bodě odůvodnění pro hliník, zinek a olovo. Stejná úvaha by platila pro chemický průmysl. Itálie zdůrazňuje, že v roce 2003 překročil dovoz chemických výrobků do Itálie vývoz a že výroba v Unii i výroba v Itálii je od roku 2001 na ústupu. Pokud jde konkrétně o výrobu PVC, která představuje největší spotřebu chlóru, vykazuje výroba v Itálii schodek (v roce 2002 bylo vyrobeno pouze 470 000 tun PVC oproti spotřebě ve výši 970 000 tun).
5. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
5.1 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
(105)
Opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jsou-li kumulativně splněny tyto podmínky: opatření a) ekonomicky zvýhodňuje příjemce; b) je poskytováno státem ze státních prostředků; c) je selektivní; d) ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušit hospodářskou soutěž v Unii.
5.1.1 Existence zvýhodnění
(106)
Na základě režimu sazeb z roku 2004 a z roku 2005 stát zasáhl s cílem dotovat cenu elektřiny vyjednanou příjemci a jejich dodavateli. Pokud by například v roce 2004 neexistovaly vyrovnávací platby, platily by společnosti Portovesme a Eurallumina na základě dvoustranných dodavatelských smluv v té době platných 63 EUR/MWh (33) resp. 65,95 EUR/MWh. Tyto údaje poskytla Itálie a samotní příjemci, a nejsou tedy napadány.
(107)
Podle údajů poskytnutých Itálií překračovala v roce 2005 cena elektřiny vyjednaná společností Syndial s jejím dodavatelem 60 EUR/MWh (zatímco zvýhodněná sazba by cenu snížila na 27 EUR/MWh). Základem obou opatření bylo, aby stát příjemcům kompenzoval dodatečné náklady vzniklé v souvislosti s nákupem elektřiny na Sardinii vzhledem k cenám, které v průměru platili jejich konkurenti v Unii.
(108)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena odpovídá ceně, která by převažovala na plně konkurenčním trhu, a proto nepřináší žádné zvýhodnění. Komise tuto argumentaci již zamítla ve věci Alcoa, v níž se jednalo o prakticky totožné sazby. Ani soudy Společenství, ani Komise nikdy při posuzování existence zvýhodnění nepřihlížely k podmínkám, které převažují na účinnějším hypotetickém trhu. Referenční rámec vždy odpovídá podmínkám převažujícím na daném reálném trhu (34).
(109)
Výše uvedená argumentace navíc předpokládá, že špatné fungování trhu je důvodem k tomu, aby členský stát stanovil ceny simulující podmínky účinné hospodářské soutěže (viz vyjádření Itálie v 72. bodě odůvodnění).
(110)
Tato logika není přijatelná, neboť je v rozporu se zásadou, která je pevně zakotvena v judikatuře Společenství, a sice že „okolnost, že se jeden členský stát snaží jednostrannými opatřeními přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém hospodářském odvětví podmínkám, které převažují v jiných členských státech, nemůže tato opatření zbavit povahy státní podpory“ (35). Komise se domnívá, že výše uvedená zásada se obdobně vztahuje i na případy, kdy členský stát usiluje o přiblížení podmínek hospodářské soutěže k podmínkám, které převažují na plně konkurenčním trhu.
(111)
Navíc, pokud bychom takovýto návrh přijali, podpory poskytnuté členskými státy za účelem překlenutí rozdílu mezi cenou volně dohodnutou mezi dvěma hospodářskými subjekty a teoretickou cenou, na které by se mohly dohodnout v plně konkurenčních podmínkách, by nepředstavovaly státní podporu, což by popřelo hlavní cíl kontroly státních podpor.
(112)
Itálie tvrdí, že tyto sazby jsou totožné se sazbou Alumix, kterou Komise nepovažovala za podporu (viz (74). bod odůvodnění), a že by tedy rovněž neměly být považovány za podporu.
(113)
Komise připomíná, že situace, ke které se vyjadřovala ve věci Alumix, byla velmi odlišná. Ve věci Alumix byla sazba poskytnuta společností ENEL, která byla v té době veřejným dodavatelem elektrické energie v monopolním postavení na dosud neliberalizovaném trhu (36). V této situaci musela Komise zjistit, zda společnost ENEL uplatňovala uměle nízké ceny nebo zda se chovala jako racionální tržní subjekt. Vzhledem k monopolnímu postavení společnosti ENEL v oblasti výroby a rozvodu elektrické energie neměla Komise k dispozici žádné tržní ceny, se kterými by mohla srovnávat a posoudit, zda se jednalo o zvýhodnění. Proto Komise vyvinula metodu pro určení nejnižší teoretické tržní ceny, za kterou by byl racionální dodavatel ochoten prodat svému „nejlepšímu zákazníkovi“.
(114)
Tuto metodu však není možné uplatňovat v situaci, kdy jsou ceny vyjednávány konečnými odběrateli s dodavateli elektrické energie na liberalizovaném trhu a jsou dotovány ex-post vyrovnávacími platbami. Proto analýza uvedená v rozhodnutí Alumix a závěry Komise týkající se uvedené věci v tomto případě zcela postrádají jakýkoli význam. Vyplývá to také z rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 25. března 2009, který potvrdil rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení ve věci Alcoa (37) (viz bod 132 rozsudku).
(115)
V tomto případě se zásada rozvážného hospodářského subjektu neuplatní. Tento případ by bylo nutné posuzovat na základě uvedené zásady, pokud by elektřinu zúčastněným společnostem prodával stát, přímo nebo prostřednictvím polostátního podniku jako ve věci Alumix. V tomto případě tomu však tak není, neboť elektřinu dodávají soukromé společnosti. Na rozdíl od věci Alumix proto není nutné zkoumat, zda se stát choval jako rozvážný hospodářský subjekt.
(116)
Závěrem je tedy nutné konstatovat, že režimy vyrovnávacích plateb z roku 2004 a z roku 2005 snižují náklady vyplývající z dodavatelských smluv uzavřených příjemci (náklady, které by měly za normálních okolností zatěžovat rozpočty společností). V souladu s ustálenou judikaturou (38) tak sporná opatření poskytují příjemcům hospodářské zvýhodnění.
5.1.2 Selektivní povaha
(117)
Zvýhodněné sazby za elektrickou energii v Itálii byly přiznány výhradně podnikům s již existujícími zařízeními, jež se nacházejí na Sardinii a jsou uvedena v uzavřeném seznamu odvětví stanovených právními a jinými předpisy, které představují právní základ takovýchto opatření, a proto je zvýhodnění, které poskytují, selektivní povahy.
5.1.3 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(118)
Podle ustálené judikatury může být zvýhodnění definováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES pouze tehdy, je-li přidělena přímo nebo nepřímo ze státních prostředků (39) a lze ji přičíst státu (40).
(119)
Jak je uvedeno v 28. bodě odůvodnění, jsou sporné vyrovnávací platby financovány z parafiskálního poplatku odpovídajícího složce A4 sazby za elektrickou energii, který dostává vyrovnávací pokladna. Tento poplatek je povinný, neboť je uložen rozhodnutími úřadu AEEG, kterými jsou prováděny vnitrostátní právní předpisy. Vyrovnávací pokladna je veřejný subjekt zřízený zákonem, který vykonává svou činnost podle přesných pokynů uvedených v rozhodnutích úřadu AEEG.
(120)
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že příjmy z poplatku, který je podle vnitrostátního práva povinný a je odváděn zákonem zřízenému subjektu, představují státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, jsou-li určeny k financování opatření, které splňuje ostatní kritéria stanovená v uvedeném článku (41).
(121)
Itálie se na podporu svého výkladu, podle nějž předmětné opatření není financováno ze státních prostředků, dovolává rozsudku Soudního dvora ve věci PreussenElektra (42). Podle něj jsou finanční prostředky potřebné k financování sazby převáděny od soukromých osob (odběratelů elektrické energie) na soukromé subjekty (příjemce), přičemž úloha státu se omezuje na přijetí zákona, který stanoví povinnost platby nezbytných částek, a stát nemá žádnou diskreční pravomoc s těmito finančními prostředky disponovat, s výjimkou provádění režimu stanoveného zákonem. Itálie a někteří příjemci zejména tvrdí, že vyrovnávací pokladna nevykonává žádnou kontrolu nad těmito finančními prostředky a plní pouze funkci účetního prostředníka.
(122)
Ve věci PreussenElektra Soudní dvůr rozhodl, že povinnost soukromých provozovatelů rozvodných sítí elektrické energie nakupovat elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší než skutečná hospodářská hodnota tohoto druhu elektrické energie, nepředstavuje státní podporu, neboť opatření nezahrnuje žádný přímý nebo nepřímý převod státních prostředků.
(123)
Komise poznamenává, že ve věci PreussenElektra byly prostředky potřebné k financování opatření poskytnuty výrobcům energie z obnovitelných zdrojů přímo provozovateli rozvodných sítí, aniž by jejich převod zprostředkovával veřejný subjekt. V rámci tohoto systému nemohly být převáděné částky orgánům členského státu skutečně nikdy k dispozici. V předmětném případě se však částky před vyplacením konečnému příjemci převáděly prostřednictvím vyrovnávací pokladny, která je veřejným subjektem. Judikatura ve věci PreussenElektra tedy spadá do jiného skutkového rámce a nemá význam ve vztahu k předmětnému případu.
(124)
Judikatura ve věci Pearle (43) nemůže Itálii ani příjemcům pomoci. Ve věci Pearle dospěl Soudní dvůr k závěru, že za určitých podmínek nejsou příjmy z poplatků, které jsou převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, státními prostředky. V věci Pearle byla opatření plně financována hospodářským odvětvím pouze z jeho podnětu. Finanční prostředky pocházely z parafiskálních poplatků, které byly převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, který s nimi nemohl v žádném okamžiku nakládat. Strany, které poplatky odváděly, byly navíc příjemci daného opatření.
(125)
Itálie tvrdí, že vyrovnávací pokladna nemá žádnou diskreční pravomoc, pokud jde o přidělování finančních prostředků, které jsou určeny k financování sazeb a nemohou v žádném okamžiku spadat „do oblasti veřejných financí“. Stát by tedy nemohl s těmito finančními prostředky volně nakládat, a proto nepředstavují státní prostředky.
(126)
Předem je třeba poznamenat, že i když lze určitým kritériím ve věci Pearle objektivně přisoudit větší význam než jiným, žádné z nich nelze považovat za „zásadní kritérium“. Podmínky uvedené v rozsudku jsou kumulativní. To je také výklad Soudu prvního stupně uvedený v rozsudku ve věci Earl Salvat (44), kdy tento soud posuzoval daňový poplatek napadený v rámci této věci z hlediska jednotlivých kritérií Pearle.
(127)
Dříve než Komise přezkoumala úlohu vyrovnávací pokladny, ověřila, zda byla splněna ostatní kritéria uvedená ve věci Pearle. Je zřejmé, že na rozdíl od toho, co bylo zjištěno ve věci Pearle, byly sporné sazby zavedeny z podnětu státu, a nikoli z podnětu hospodářského odvětví. Navíc ve věci Pearle přispívali na financování opatření pouze jeho příjemci, a cílem zásahu veřejného subjektu tedy nebylo poskytnout zvýhodnění, které by mohlo představovat dodatečnou zátěž pro stát. V předmětném případě nenesou příjemci žádnou finanční zátěž spojenou s poplatkem; tu nesou pouze odběratelé elektrické energie. Proto se judikatury ve věci Pearle nelze platně dovolávat, a to bez ohledu na případnou opodstatněnost uvedených argumentů, pokud jde o úlohu pouhého účetního zprostředkovatele, kterou měla vyrovnávací pokladna.
(128)
Pokud jde o vyrovnávací pokladnu, Komise uvádí, že podle ustálené judikatury „nelze rozlišovat mezi případy, kdy je podpora poskytnuta přímo státem a kdy je poskytnuta prostřednictvím veřejného nebo soukromého subjektu určeného nebo zřízeného státem“ (45). V důsledku toho není pro uplatňování pravidel pro státní podpory rozhodující, zda má vyrovnávací pokladna postavení veřejného nebo soukromého subjektu. Skutečnost, že je vyrovnávací pokladna veřejným subjektem, nevede automaticky k uplatnění článku 107 SFEU (46); stejně tak zásah soukromého subjektu sám o sobě uplatnění tohoto článku nevylučuje.
(129)
Analýza se nicméně nemůže omezit pouze na pravomoci, které jsou svěřeny vyrovnávací pokladně z titulu jejího postavení veřejného subjektu. Je třeba stanovit, zda obecněji stát, ať přímo nebo prostřednictvím jiného subjektu, který určí, může vykonávat kontrolu nad finančními prostředky použitými k financování sazby. Stejné ověření by bylo nutné, pokud by vyrovnávací pokladna byla soukromým subjektem.
(130)
V rozsudku, který byl nedávno vynesen ve věci Essent, (47) Soudní dvůr rozhodl v této otázce s konečnou platností. Ve věci Essent Nizozemsko zákonem zavedlo příplatek k sazbám za elektrickou energii. Tento příplatek platili odběratelé elektřiny provozovatelům elektrické sítě, kteří pak odpovídající částky poukazovali určené společnosti SEP, jež neměla žádnou diskreční pravomoc pro správu finančních prostředků a prováděla svou činnost pod přísným dohledem orgánů. Soud dospěl k závěru, že výnosy z tohoto příplatku představovaly státní prostředky, neboť příplatek k ceně elektřiny byl uložen vnitrostátním zákonem, a proto představoval zátěž; společnost SEP neměla právo používat výnos z tohoto příplatku na jiné účely, než stanovil zákon, takže prostředky zůstávaly pod veřejnou kontrolou a vnitrostátní orgány s nimi mohly nakládat. Soud rozhodl, že tyto skutečnosti jsou dostačující k tomu, aby dotčené prostředky prohlásil za státní prostředky.
(131)
Podobnosti s předmětným případem jsou zřejmé. Příplatek k sazbě sloužící k financování sporných sazeb je uložen zákonem, stejně jako ve věci Essent. Vyrovnávací pokladna má stejnou funkci jako společnost SEP v tom smyslu, že soustřeďuje a spravuje výnos z parafiskálního poplatku a podléhá stejným omezením, neboť obdržené finanční prostředky nemůže použít pro jiné než zákonem stanovené účely (financování režimů zvýhodněných sazeb). Stát je schopen kontrolovat a řídit využívání prostředků: vyrovnávací pokladna vykonává svou účetní činnost podle přesných pokynů úřadu AEEG, který jedná v rámci svých statutárních pravomocí a/nebo při provádění vnitrostátních právních předpisů. Prostředky spravované vyrovnávací pokladnou jsou tedy neustále pod veřejnou kontrolou.
(132)
Tato analýza se řídí stejnou logikou, jakou Komise rozvinula ve svém rozhodnutí ohledně italského případu (48)„uvízlých nákladů v odvětví elektroenergetiky“, ve kterém označila finanční prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
(133)
Skutečnost, že prostředky spravované vyrovnávací pokladnou představují veřejné prostředky, byla potvrzena judikaturou Soudu prvního stupně ve věci Iride. (49)
(134)
Nejvyšší kasační soud již ve svém rozsudku č. 11632/03 ze dne 3. dubna 2003 dospěl k závěru, že vyrovnávací pokladna nemá právní subjektivitu, kterou by se odlišovala od italského státu, a že za vlastníka částek poukázaných vyrovnávací pokladně, i když pocházejí od soukromých osob a jsou určeny soukromým podnikům, musí být považován právě italský stát. Ve věci Iride podaly žalobkyně Iride Spa a Iride Energia Spa k Soudu prvního stupně žalobu proti rozhodnutí Komise, které označilo prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky. Argumenty, které žalobkyně uváděly, byly velmi podobné. Obě společnosti napadly podstatu rozsudku Nejvyššího kasačního soudu, přičemž tvrdily, že vyrovnávací pokladna plní funkci pouhého účetního prostředníka mezi soukromými osobami, které mají povinnost k peněžitému plnění, a příjemci vybraných částek, což jí ani na krátkou dobu neumožňuje nakládat s vloženými částkami. Žalobkyně se rovněž dovolávaly použitelnosti judikatury ve věci PreussenElektra.
(135)
Soud zdůraznil, že mu nepřísluší zpochybňovat výklad italských právních předpisů, který podal Nejvyšší kasační soud, a následně potvrdil, že částky uložené na účtu A6 vyrovnávací pokladny musí být kvalifikovány jako státní prostředky nejen proto, že jsou ve vlastnictví státu, ale také proto, že jsou neustále pod jeho kontrolou. (50)
(136)
Tento závěr se týká účtu A6 vyrovnávací pokladny, ze kterého jsou financovány uvízlé náklady v odvětví elektroenergetiky. Může však být logicky uplatněn i na složku A4, ze které je financována sporná sazba. Rozsudek Kasačního soudu vycházel z analýzy právní subjektivity vyrovnávací pokladny, a proto se závěr, podle nějž jsou předmětné částky ve vlastnictví státu, vztahuje na všechny částky uložené u vyrovnávací pokladny. Totéž platí pro závěr Soudu prvního stupně, podle nějž může stát kontrolovat zdroje spravované vyrovnávací pokladnou. Mezi účtem A6 a složkou A4 není žádný rozdíl, s výjimkou určení prostředků (platba uvízlých nákladů z účtu A6 a zvýhodněné sazby ze složky A4). Proto musí být částky poukázané příjemcům ze Sardinie ze složky A4 rovněž kvalifikovány jako veřejné prostředky.
(137)
Kromě toho, že jsou sporné sazby financovány z veřejných prostředků, jsou také přičitatelné státu (51), neboť právním základem tohoto opatření jsou vnitrostátní právní předpisy, nařízení a rozhodnutí úřadu AEEG jakožto veřejného subjektu v rámci výkonu jeho funkce orgánu veřejné moci.
5.1.4 Vliv na obchod a narušení hospodářské soutěže
(138)
Pokud jde o vliv opatření na obchod v Unii a z něj vyplývající narušení hospodářské soutěže, není pochyb o tom, že dotčené trhy (olovo, zinek, stříbro, hliník a výroba chloru a alkalických hydroxidů) jsou plně otevřeny hospodářské soutěži. Tato úvaha by již sama o sobě byla dostačující k tomu, abychom se domnívali, že sazby mají na obchod v Unii vliv.
(139)
Komise přesto přihlédla k argumentům příjemců a Itálie, že sazby v odvětví kovů (argumentace výslovně neuváděly odvětví výroby chloru) nemají žádný vliv na obchod a nenarušují hospodářskou soutěž, protože neexistují žádné skutečné obchodní toky mezi členskými státy; je nepravděpodobné, že takovéto obchodní toky vzniknou, a vzhledem k vlastnostem předmětného odvětví sazby nepoškozují konkurenty příjemců v Unii.
(140)
Je třeba připomenout, že v rozhodovací praxi Komise a judikatuře Soudního dvora nebyla neexistence skutečných obchodních toků nikdy přijata jako důkaz toho, že opatření podpory nemá na obchody uvnitř Unie žádný vliv. Soudní dvůr vždy prohlašoval, že podpora určitému podniku může ovlivňovat obchod mezi členskými státy a narušovat hospodářskou soutěž, i když se daný podnik obchodu uvnitř Unie sám neúčastní. Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může se tím vnitrostátní výroba udržet na stejné nebo vyšší úrovni s tím, že se o to sníží možnosti podniků usazených v jiných členských státech vyvážet své výrobky na trh onoho členského státu (52).
(141)
Kromě toho situace, která se vyznačuje poklesem výroby v Unii a zvýšením dovozů ze třetích zemí, s omezenými nebo neexistujícími obchodními toky mezi členskými státy, není neobvyklá: je dokonce typická pro odvětví, která trpí strukturálními problémy a/nebo jsou vystavena silnému konkurenčnímu tlaku. Tato odvětví jsou zvláště citlivá na opatření přijatá členskými státy za účelem zlepšení konkurenceschopnosti jejich domácího průmyslu.
(142)
Skutečnost, že nízký objem italské výroby hliníku, olova a stříbra není schopen ovlivnit referenční cenu, je nepodstatná. Existence referenční ceny těchto kovů, kterou snadno neovlivní podmínky výroby v jediném členském státě, nevylučuje hospodářskou soutěž mezi podniky, které jsou usazeny v EHP a obchodují se svými výrobky na světovém trhu s kovy. Je možné, že podpora poskytnutá příjemcům na Sardinii jim neumožní snížit světovou cenu jejich výrobků a vyřadit konkurenty z trhu a že ostatní výrobci v Unii budou moci pokračovat v činnosti tak dlouho, jak dlouho budou schopni se ziskem prodávat za světovou cenu. Zisky, které lze v Itálii díky zvýhodněné sazbě za elektrickou energii vytvářet, však celkově posilují konkurenceschopnost společností. Nahromaděné kapitálové rezervy mohou být například použity k převzetí konkurenčních společností a ke zvýšení podílu na trhu. Toto odůvodnění má ještě větší význam, pokud uvážíme, že někteří příjemci jsou součástí nadnárodních společností (53).
(143)
Na rozdíl od tvrzení příjemců nelze skutečnost, že cena, která se platí v Itálii v referenčních odvětvích, je obdobná jako cena, kterou v průměru platí za elektrickou energii konkurenční výrobci v Unii, považovat za důkaz toho, že italská sazba neohrožuje zájmy ostatních výrobců v Unii. Judikatura ve věci C-372/97 Itálie v. Komise jasně stanoví, že jednostranná opatření, jejichž cílem je přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém členském státě podmínkám, které převažují v jiných členských státech, ovlivňují obchod mezi členskými státy (a nemohou tedy být zbaveny povahy státní podpory). Kromě toho mohou některé dohody o dodávkách elektrické energie, které jsou v platnosti v jiných členských státech, obsahovat státní podpory a Komise zahájila důkladná šetření ohledně různých opatření tohoto typu (54). Přestože tento obranný argument výslovně neuvedla ani Itálie, ani Alcoa, považuje Komise za vhodné připomenout zásadu, která je pevně zakotvená v judikatuře, a sice, že existence protiprávních podpor v některých členských státech neopodstatňuje přijetí obdobných opatření v jiných členských státech.
(144)
V každém případě oznámení obdržená od konkurentů příjemců ukazují, že sporné sazby skutečně vyvolávají problém z hlediska hospodářské soutěže a mají na obchod v Unii vliv.
(145)
Itálie navíc neoznámila sazby z roku 2004. Podle ustálené judikatury (55) není Komise v případě neoznámené podpory povinna prokazovat skutečný dopad opatření na hospodářskou soutěž nebo na obchod mezi členskými státy: pokud by totiž Komise musela ve svém rozhodnutí prokazovat skutečný dopad již poskytnutých podpor, vedlo by to ke zvýhodňování členských států, které vyplácejí podpory v rozporu s oznamovací povinností podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy [o ES], na úkor těch, které zamýšlené podpory oznamují.
(146)
Je tedy třeba dospět k závěru, že předmětné zvýhodněné sazby za elektrickou energii přispívají ke zvýšení konkurenceschopnosti příjemců vůči jejich konkurentům v Unii. Podle ustálené judikatury (56) je za takovýchto okolností třeba předpokládat, že podpora má vliv na obchod mezi členskými státy a narušuje hospodářskou soutěž.
5.1.5 Závěry o existenci podpory
(147)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 SFEU a mohou být povoleny, pouze pokud jsou způsobilé pro některou z výjimek stanovených v uvedené smlouvě. Tento závěr odpovídá závěru vyvozenému ve věci Alcoa, která se týkala prakticky totožných sazeb.
5.2 Nová podpora nebo existující podpora
(148)
Situace, kdy opatření představuje existující podporu, jsou v plném rozsahu uvedeny v článku 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (57).
(149)
Je nesporné, že předmětná opatření nebyla zavedena před přístupem Itálie k EU (bod i) výše uvedeného článku), nemohou být považována za schválená z důvodu nesplnění povinnosti Komise rozhodnout ve stanovené procesní lhůtě (bod iii)) a nemohou být považována za existující podpory z důvodu uplynutí promlčecí lhůty (bod iv)). Tato opatření se nestala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna (písm. b) bod v) první věta).
(150)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že předmětné sazby představují novou podporu.
5.3 Oprávněnost podpory
(151)
Podle čl. 108 odst. 3 SFEU členské státy informují Komisi o záměrech poskytnout nebo upravit podpory a zamýšlená opatření neprovedou, dokud Komise nepřijme konečné rozhodnutí.
(152)
Jelikož Itálie neoznámila článek 1 nařízení z roku 2004, představují sazby z roku 2004 protiprávní podporu.
(153)
Naproti tomu Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 a opatření neuplatnila. Splnila tedy povinnosti vyplývající z čl. 108 odst. 3 SFEU.
6. SLUČITELNOST PODPORY
(154)
Odchylně od obecného zákazu poskytovat státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU lze podporu považovat za slučitelnou tehdy, pokud se na ni vztahuje některá z výjimek uvedených ve Smlouvě.
(155)
Sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují provozní podpory. Tvrzení Itálie, podle kterého by sazby z roku 2005 neměly být považovány za provozní podpory, neboť jsou součástí strategie regionální podpory a podmínkou výrobních investic, musí být odmítnuto. Ačkoli memorandum o porozumění předpokládá, že příjemci uskuteční určité investice, prvek podpory obsažený ve zvýhodněných sazbách z roku 2005 není vypočten poměrně ke způsobilým výdajům a není stanovena maximální míra podpory. Neexistují důkazy, že by opatření splňovalo kritéria stanovená pro investiční podpory nebo že by podpora byla přiměřená. Opatření je naopak jasně navázáno na spotřebu elektřiny a jeho cílem je snížit náklady na dodávky elektřiny, které jsou provozními náklady vznikajícími zúčastněným společnostem. Nemůže být tedy považováno za investiční podporu.
(156)
Provozní podpora je v zásadě neslučitelná s vnitřním trhem. Ve věci 86/89 Itálie v. Komise Soudní dvůr uvedl, že „předmětná podpora, která je poskytnuta bez jakýchkoli zvláštních podmínek a pouze v závislosti na použitých množstvích, musí být považována za provozní podporu zúčastněných podniků a že jako taková narušuje podmínky obchodu v míře, která je v rozporu se společným zájmem“ (58).
(157)
Ve věci Siemens v. Komise Soud prvního stupně potvrdil zásadu, podle níž „provozní podpory, a sice podpory, které směřují k osvobození podniku od nákladů, které by obvykle musel vynaložit v rámci běžného řízení svých běžných činností, v zásadě nespadají do působnosti čl. 92 odst. 3 Smlouvy o ES [nyní čl. 107 odst. 3 SFEU] (…). Podle judikatury takové podpory v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže v odvětvích, ve kterých jsou poskytnuty, aniž by však mohly svou povahou dosáhnout některého z cílů stanovených výše uvedenými ustanoveními o výjimkách“.
(158)
Existují však jasně vymezené situace, ve kterých je možné provozní podpory poskytnout. Zejména provozní podpory, jejichž cílem je ochrana životního prostředí, lze poskytnout na základě pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. (59) Stejně tak provozní podpory v podporovaných regionech lze výjimečně schválit jako podpory regionální. Komise posuzovala, zda mohou být sporné sazby zařazeny do jedné z těchto kategorií.
(159)
Komise uvádí, že sazby nelze schválit jako podpory na ochranu životního prostředí, protože ochrana životního prostředí není jejich cílem.
6.1 Slučitelnost s pokyny k vnitrostátní regionální podpoře z roku 1998
(160)
Ve výjimečných případech lze provozní podpory poskytovat v podporovaných oblastech způsobilých pro podporu z titulu výjimky uvedené v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Region Sardinie byl způsobilý až do konce roku 2006. Komise proto přezkoumala, zda během tohoto období mohly být sazby z roku 2004 a z roku 2005 schváleny podle pokynů k regionální podpoře z roku 1998.
(161)
Podle bodu 4.15 pokynů k regionální podpoře lze ve výjimečných případech podporu na provoz poskytnout za předpokladu, že i) je odůvodněná ve smyslu svého přispění k regionálnímu rozvoji a svou povahou a ii) její úroveň proporcionálně odpovídá znevýhodněním, která mají být zmírněna. Je na členských státech, aby prokázaly znevýhodnění a posoudily jejich důležitost. Podle bodu 4.17 pokynů k regionální podpoře se musí provozní podpora časově omezit a postupně snížit.
(162)
Podle článku 2 pokynů „jednotlivá platba podpory ad hoc jednotlivému podniku nebo podpora omezená na jednu oblast činnosti může mít velký vliv na soutěž na daném trhu a její vliv na regionální rozvoj bude pravděpodobně příliš omezený (…) Proto budou uvedené výjimky [z obecného zákazu poskytovat podporu] běžně udělovány pouze pro víceodvětvové režimy podpory otevřené pro všechny podniky dotyčných odvětví v daném regionu“. Sazba za elektrickou energii přiznaná selektivně jednotlivým podnikům v takovýchto odvětvích zjevně není v souladu s duchem regionálních podpor, které musí být víceodvětvové. Nicméně vzhledem k tomu, že na regionální podpory ad hoc se nevztahuje absolutní zákaz, Komise přezkoumala, zda poskytnutí sazby může být odůvodněno výjimečnými okolnostmi.
(163)
Na základě dokumentace předložené Itálií a příjemci Komise přezkoumala zejména nedostatky v odvětví elektrické energie na Sardinii s cílem posoudit, zda by mohly představovat znevýhodnění na regionální úrovni.
6.1.1 Trh s elektrickou energií na Sardinii v italském kontextu
(164)
Obecně platí, že italský trh s elektrickou energií je vysoce koncentrovaný, i když na severu země méně. Dominantním provozovatelem ve všech regionech země je bývalý držitel monopolu společnost ENEL, s výjimkou Sardinie, kde má duopol se společností E.ON. Společnost ENEL má významnou tržní sílu, které podle zjištění orgánu pro ochranu hospodářské soutěže a trhu několikrát zneužila. Ceny elektrické energie jsou v Itálii obecně vyšší v důsledku kombinované výroby, která je z velké části založena na fosilních palivech (především plynu), neexistence jaderné kapacity a přetížených propojení se zbytkem Evropy.
(165)
Na Sardinii, která představuje 4,1 % instalovaného výkonu v Itálii (60), vyrábí elektřinu především tepelné elektrárny na fosilní paliva (uhlí, topný olej, mazut). Ostrov nemá infrastrukturu pro rozvod zemního plynu.
(166)
Sardinie trpí nadměrnou kapacitou výroby, a to zejména v tržním segmentu s nejvyššími náklady (elektrárny na topný olej) v důsledku neuskutečněného záměru vlády soustředit italský těžký průmysl na tento ostrov, který vedl společnost ENEL k investicím do elektráren. Tyto elektrárny, které mají vyšší strukturální náklady, také mnohem rychleji technicky zastarávají. Během daného období byl vývoz elektrické energie ze Sardinie na poloostrov omezen malou kapacitou propojovacího vedení (61), které bylo přetíženo.
(167)
Dvě energetické společnosti ENEL a E.ON společně drží tržní podíl, který odpovídá 95 % dodávek elektrické energie na Sardinii (přibližně 58 % E.ON a 42 % ENEL). Podle šetření stavu hospodářské soutěže v odvětví elektrické energie (62) lze Sardinii z hlediska hospodářské soutěže považovat za duopol ve společném dominantním postavení. Trh je zde velmi koncentrovaný, i když míra koncentrace není nejvyšší v Itálii. (63) Vzhledem k tomu, že E.ON e ENEL ovládají téměř všechny elektrárny pro výrobu energie v době střední zátěže a v době špičky, určují cenu pro téměř všechny časové intervaly. Situace se však zdá být méně kritická na Sardinii než na jihu Itálie (64), kde ENEL určuje ceny pro všechny časové intervaly.
(168)
Italské velkoobchodní ceny elektřiny patří k nejvyšším v Evropě (65) a ceny na Sardinii mezi nejvyšší v Itálii. V roce 2007 činila průměrná vnitrostátní cena (PUN) 70,99 EUR/MWh, zatímco průměrná cena na Sardinii činila 75 EUR/MWh oproti 80 EUR/MWh v roce 2006 (66). Rostoucí trend průměrné regionální ceny na Sardinii pokračoval v letech 2008 a 2009. Během první poloviny roku 2009 se ceny na Sardinii držely nepřetržitě nad celostátním průměrem (při průměrné ceně 106,60 EUR/MWh oproti průměrné vnitrostátní ceně, která činila 60,50 EUR/MWh).
(169)
Ceny, které na Sardinii platili příjemci sazeb v letech 2004 a 2005 (na základě dvoustranných smluv), se pohybovaly v rozmezí od 60 do 65 EUR/MWh. Tyto ceny není možné srovnávat s cenami platnými na italském poloostrově, neboť Komise nemá k dispozici příslušné údaje (které Itálie dle svého tvrzení nemohla poskytnout - viz 92. bod odůvodnění). Na základě analýzy obecných cenových trendů, které mohou celkově reprezentovat trendy cen sjednaných dvoustrannými smlouvami, se však lze domnívat, že v předmětném období platily podniky s vysokou spotřebou energie vyšší cenu na Sardinii než na italském poloostrově.
(170)
Závěrem lze říct, že trh s elektřinou na Sardinii vykazuje řadu problémů, včetně vysokých cen, vysoké koncentrace trhu, tržní síly dominantních provozovatelů, nadbytečných výrobních kapacit v segmentu s vysokými náklady, relativní neefektivnosti zastarávajících elektráren, chybějícího přístupu k infrastruktuře zemního plynu a nedostatečného propojení. Tyto problémy by mohly vyústit ve vyšší ceny elektřiny pro konečné odběratele, včetně odběratelů s vysokou spotřebou.
6.1.2 Existence regionálního znevýhodnění
(171)
Především je třeba určit, zda tyto problémy představují regionální znevýhodnění, tj. zda mají vážný dopad na hospodářský vývoj Sardinie. Ve věci C 34/02 (67) Komise nepřijala hypotézu, že nedostatečné propojení s energetickými zdroji představuje znevýhodnění. I když je pravda, že malé a střední podniky jsou vysokými cenami elektrické energie postiženy méně než velká energeticky náročná průmyslová odvětví, zájmy jediného odvětví nelze automaticky ztotožňovat se zájmy celého regionu. Komise má za to, že Itálie dostatečně neprokázala, že stav energetického trhu na Sardinii představuje regionální znevýhodnění.
(172)
I když tedy regionální znevýhodnění existuje, kritéria uvedená v pokynech k regionální podpoře musí být v každém případě splněna. Komise proto posuzovala, zda jsou tato kritéria splněna.
6.1.3 Příspěvek k regionálnímu rozvoji
(173)
Podpora musí trvale přispívat k regionálnímu rozvoji a musí být přiměřená znevýhodněním, která se snaží zmírnit. Provozní podpory určené podporovaným oblastem nemohou být schváleny z důvodu obtíží, se kterými se setkává jediné odvětví, ale je zapotřebí prokázat, že trvale přispívají k regionálnímu rozvoji. V daném případě je to nepravděpodobné. Takovéto účinky by nebyly trvalé ani za předpokladu, že zachování některých průmyslových zařízení na ostrově přispěje k zaměstnanosti a zachování průmyslové základny na ostrově. Pokud vysoké náklady na elektřinu představují strukturální problém Sardinie, jak tvrdí Itálie, obtíže, se kterými se setkávají energeticky náročná odvětví, by se znovu objevily ihned po skončení režimu sazeb.
(174)
Italské orgány prezentují sazby jako dočasné opatření, které má být ukončeno v roce 2010 po dokončení projektů v oblasti infrastruktury spojených s výrobou energie a propojením (plynovod GALSI a podmořský kabel SAPEI), které jsou v současné době ve výstavbě (68). Itálie předpokládá, že lepší propojení sníží ceny pro tyto společnosti. Komise se domnívá, že ačkoli nové infrastruktury mohou snížit nebo vyrovnat rozdíly v sazbách mezi Sardinií a italským poloostrovem, je velmi nepravděpodobné, že by tyto projekty mohly snížit ceny elektrické energie o polovinu až na úroveň považovanou za nezbytnou k zajištění dlouhodobé ziskovosti těchto průmyslových činností.
(175)
Komise dále uvádí, že existence státního příspěvku ke snížení nákladů na elektřinu u velkých odběratelů nepodněcuje dodavatele elektřiny k tomu, aby snížili své ceny, a předešli tak ztrátě velkých zákazníků, ani nebrání zhoršení nákladové struktury. Dotace spíše více motivuje dodavatele elektrické energie, aby využívali své tržní síly. I kdyby tedy byla pravda, že vzhledem ke stávající nadbytečné kapacitě by společnosti s vysokou spotřebou energie za normálních okolností měly možnost dosáhnout konkurenční ceny, kdyby nebylo tržní síly dodavatelů elektrické energie (kteří podle Itálie a příjemců mají zájem na udržení vysokých cen), Komise se domnívá, že zvýhodněná sazba by nebyla vhodným nástrojem ke snížení tržní síly.
6.1.4 Přiměřenost
(176)
Podpora poskytnutá příjemcům režimu sazeb není vypočtena tak, aby vyrovnávala regionální rozdíly (tj. rozdíly mezi cenami elektrické energie na italském poloostrově a cenami uplatňovanými na Sardinii pro stejnou kategorii odběratelů), ale jejím cílem je spíše vyrovnat ceny na Sardinii cenám, které platí konkurenti příjemců v Unii. Ceny stanovené pro příjemce na Sardinii jsou zvláště nízké a určitě nižší než ceny uplatňované na italském poloostrově, které patří mezi nejvyšší v Unii. Sazby proto nejsou přiměřené regionálnímu znevýhodnění, které by se snažily zmírnit.
(177)
Samotný způsob zvolený pro výpočet výše dotace ukazuje, že opatření sleduje spíše cíl průmyslové politiky než cíl regionální. Rozsah průmyslové politiky sazeb byl ve skutečnosti Itálií v jejích připomínkách opakovaně zdůrazňován.
6.1.5 Postupné snižování
(178)
Regionální podpora provozu se musí postupně snížit (viz bod 4.17 pokynů k regionální podpoře). Jelikož používaný mechanismus aktualizace sazeb se pro rok 2004 a rok 2005 liší, bylo provedeno samostatné hodnocení.
(179)
Sazby z roku 2004 se indexují na základě rozdílů v cenách paliv a mohou se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnné. Podle Itálie to zajišťuje postupné snižování podpory. Komise se domnívá, že požadavek postupného snižování může být považován za splněný, pouze je-li zaručeno, že vyrovnávací platby - které odpovídají skutečné výši podpory - se budou časem snižovat. Nestačí, že se sazba časem zvýší, neboť i vyšší sazba může odpovídat vyšší výši podpory, pokud se mezitím ceny pro konečné odběratele na referenčním trhu zvýšily rychleji než předmětná sazba. Italský způsob neposkytuje v tomto ohledu žádnou záruku. (69)
(180)
Pokud jde o sazby z roku 2005, posuzovala Komise mechanismus indexace zavedený čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005, jak jej vykládá AEEG v rozhodnutí č. 217/05 (viz 33. bod odůvodnění). Podle prováděcích předpisů stanovených úřadem AEEG se sazba každoročně zvyšuje o procentní podíl, který odráží vývoj cen elektrické energie v Unii, avšak tento nárůst nesmí překročit 4 %. Podle Itálie tento mechanismus zajišťuje postupné snižování podpory.
(181)
Podle Komise však skutečnost, že se nominální sazba ročně zvyšuje spíše omezeně, nevede k postupnému snižování čisté výše podpory, měřeno ukazatelem vyrovnávacích plateb.
(182)
Vzhledem k tomu, že cenové trendy na energetických burzách lze považovat za trendy, které obecně odpovídají změnám v cenách vyjednaných dvoustrannými smlouvami - jak tvrdila Itálie - sazby z roku 2005 by se snižovaly pouze v případě poklesu průměrných cen v Unii (neboť sazby se nemohou snižovat, ale pouze zvyšovat). Ve všech ostatních případech by sazby představovaly stále větší zvýhodnění (70). Jelikož od roku 2004 nejméně do roku 2007 vykazovaly průměrné ceny elektřiny v Unii silný rostoucí trend (narůstaly o více než 4 % ročně), prvek podpory obsažený v sazbách z roku 2005 by se časem zvyšoval.
(183)
Itálie dále tvrdí, že dvoustranné smlouvy ve skutečnosti méně podléhají zvyšování cen v porovnání s cenami stanovenými na energetických burzách, a že se tedy sazby z roku 2005 de facto snižují. Komise upozorňuje, že způsob indexace, který jí byl pro účely posouzení poskytnut, vychází z rozdílů v cenách na energetických burzách a že Itálie nepředložila údaje týkající se vývoje cen stanovených dvoustrannými smlouvami. Tvrzení Itálie tedy není podloženo dostatečnými důkazy.
(184)
Omezené informace, které má Komise k dispozici, však naznačují opak, tj. že ceny stanové dvoustrannými smlouvami se na Sardinii značně zvýšily (viz například prohlášení společnosti Eurallumina, podle kterého platila tato společnost na volném trhu v letech 2005 a 2006 cenu, která vzrostla na 80 EUR/MWh v porovnání s 65 EUR/MWh v roce 2004). Za těchto okolností, pokud by byly sazby uplatněny, vyrovnávací platby by se postupně zvyšovaly.
(185)
Ani sazby z roku 2004, ani sazby z roku 2005 tedy nesplňují požadavek postupného snižování.
6.1.6 Závěry o slučitelnosti opatření z titulu regionální podpory
(186)
Na základě výše uvedeného se Komise domnívá, že předmětné sazby nemohou být považovány za regionální podporu slučitelnou podle pokynů z roku 1998. Vzhledem k tomu, že Sardinie již od prosince 2006 nepatří mezi podporované regiony ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. a), není nutné zkoumat slučitelnost podpory na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013.
(187)
Komise zaujala totéž záporné stanovisko v roce 2005 v souvislosti s dalším opatřením, jehož cílem bylo snížit náklady na energii společnosti Eurallumina na Sardinii. Při této příležitosti se Komise domnívala, že předmětné opatření, tj. osvobození minerálních olejů od spotřební daně (71), nemůže být na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře schváleno.
6.2 Další úvahy o slučitelnosti podpory
(188)
Itálie a zúčastněné podniky tvrdily, že účelem sazeb je kompenzovat nedostatky trhů s elektrickou energií, v jejichž důsledku nejsou ceny zatím konkurenceschopné. Podle jejich názoru ohrožují vysoké ceny elektrické energie konkurenceschopnost energeticky náročných odvětví. Podpora má údajně motivační účinek v tom smyslu, že bez ní by uvedené společnosti musely uzavřít.
(189)
Podle Komise není možné přijmout hypotézu, že provozní podpora vyhrazená některému průmyslovému podniku je vhodnou reakcí na neexistenci hospodářské soutěže na místním trhu s elektrickou energií, která má vliv na všechny odběratele elektřiny.
(190)
Sporná je také vhodnost a přiměřenost podpory s ohledem na cíl zabránit přemístění zařízení mimo Unii. Ani v dřívější rozhodovací praxi Komise, ani v judikatuře soudů Unie neexistuje žádný precedens, kdy by takovýto argument byl uznán jako důvod pro poskytnutí státní podpory. Rozhodnutí týkající se přemístění výroby, zcela nebo zčásti, jsou součástí podnikové strategie jednotlivých společností a Komise nikdy netvrdila, že by to představovalo selhání trhu. Již v minulosti ve věcech Terni (72) a Alcoa (73) vyjádřila Komise pochybnosti o obdobných argumentech, které spojovaly určitá opatření podpory s cílem zabránit přemístění výroby mimo Unii.
(191)
Je třeba také poznamenat, že citovaná stanoviska odborných orgánů, jako je skupina na vysoké úrovni pro hospodářskou soutěž, energetiku a životní prostředí (74), nenavrhují poskytovat zvláštní státní podpory k řešení problémů konkurenceschopnosti, které jsou důsledkem vysokých cen elektrické energie, ale obhajují nutnost dodržovat v plném rozsahu předpisy týkající se státních podpor (75).
(192)
S ohledem na uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že na sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 se nevztahuje žádná z výjimek podle článku 107 SFEU. Výjimky podle čl. 107 odst. 2 SFEU se nepoužijí, neboť podpora není sociální povahy, není určena k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a není poskytnuta k vyrovnání hospodářských znevýhodnění způsobených rozdělením Německa. Výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. b) a d) SFEU se rovněž nepoužijí, neboť toto opatření nemá napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu, napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu, ani pomoci kultuře a zachování kulturního dědictví. Pokud jde o výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, analýza uvedená ve (160). až (187). bodě odůvodnění výše prokazuje, že sazba nemůže být schválena jako podpora, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností. Pokud jde o čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, jak je uvedeno ve 155. až 158. bodě odůvodnění, na provozní podpory se takováto výjimka v zásadě nevztahuje a Komise nezjistila žádnou zvláštní okolnost, která by mohla poskytnutí takovéto podpory v předmětném případě odůvodnit.
(193)
Komise se tedy domnívá, že jak sazba z roku 2004, tak sazba z roku 2005 je neslučitelná s vnitřním trhem.
(194)
Na základě tohoto závěru Komise nemusí zkoumat případný kumulovaný dopad nové podpory a starých neslučitelných podpor podle 31. bodu odůvodnění, a to na základě judikatury ve věci Deggendorf.
7. NAVRÁCENÍ PODPORY
(195)
V souladu s čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999, je-li v případech protiprávní podpory neslučitelné se společným trhem přijato záporné rozhodnutí, je třeba obnovit účinnou hospodářskou soutěž, ledaže je toto navrácení podpory v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
(196)
V daném případě podléhají navrácení pouze sazby týkající se roku 2004 (věc C 38b/04), neboť sazby z roku 2005 (věc C 13/06) nebyly zavedeny.
7.1 Oprávněná očekávání a další obecné zásady práva Unie, které mohou bránit navrácení podpory
(197)
Podle ustálené judikatury nemůže v případě, že byla podpora poskytnuta bez předchozího oznámení Komisi podle čl. 108 odst. 3 SFEU, příjemce podpory oprávněně očekávat, že jeho podpora je v souladu s právem (76). Subjekt postupující s řádnou péčí je obvykle schopen zjistit, zda byl dodržen oznamovací postup a zda je podpora oprávněná.
(198)
Příjemce neprávem udělené podpory se však může odvolávat na výjimečné okolnosti, na jejichž základě by mohl oprávněně očekávat, že podpora je v souladu s právem, a proto odmítnout tuto podporu vrátit (77).
(199)
Příjemci sazeb z roku 2004 neuvedli žádné úvahy v tomto ohledu, a ani Komise nezjistila žádnou výjimečnou okolnost, která by mohla v příjemcích vyvolat oprávněné očekávání. Zejména existence rozhodnutí Alumix z roku 1996 nemohla vyvolat žádné očekávání, že by sazby nepředstavovaly státní podporu. Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2004 (viz 37. bod odůvodnění), sazba, která sloužila jako vzor pro předmětné sazby z roku 2004, nebyla původní dohodou Alumix, která podle vyjádření Komise z roku 1996 nepředstavovala státní podporu, ale zcela novým opatřením, které bylo podstatně změněno (zejména pokud jde o jeho mechanismus financování (78) a italskými orgány prodlouženo. V této situaci by si příjemce postupující s řádnou péčí zjistil, zda je podpora oprávněná.
(200)
Komise se dále domnívá, že navrácení podpory neporušuje žádnou jinou obecnou zásadu práva Unie.
7.2 Vyčíslení částek k navrácení
(201)
Všechny částky neslučitelné podpory, které obdržely společnosti Portovesme, ILA a Eurallumina ve smyslu článku 1 nařízení z roku 2004, musí být navráceny společně s úroky podle kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES. (79)
(202)
Cílem navrácení podpory je obnovit konkurenční postavení příjemců, které zaujímali před poskytnutím neslučitelné podpory, a odstranit nedovolené zvýhodnění, které tato podpora poskytla. V předmětném případě toto zvýhodnění odpovídá rozdílu mezi zvýhodněnou sazbou a cenou elektrické energie, kterou by příjemci na trhu zaplatili, kdyby neexistovaly dané sazby.
(203)
V okamžiku, kdy byly sazby zavedeny, nakupovaly všechny zúčastněné společnosti elektřinu na základě dvoustranných smluv. Stát zasáhl zavedením vyrovnávacích plateb, aby dotoval smluvně sjednanou cenu. Částky, které mají být navráceny, tedy odpovídají vyrovnávacím platbám, které příjemci obdrželi v uvedeném období (viz 30. bod odůvodnění).
8. ZÁVĚR
Komise se domnívá, že sazby z roku 2004 i sazby z roku 2005 představují provozní podporu, která není způsobilá pro žádnou výjimku z obecného zákazu státních podpor stanovených Smlouvou o ES, a jsou tedy neslučitelné s vnitřním trhem.
Pokud jde o sazby z roku 2004, které byly protiprávně zavedeny v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, všechny budoucí platby budou muset být zrušeny a již vyplacená podpora bude muset být navrácena. Částka, která má být navrácena, odpovídá součtu všech vyrovnávacích složek poukázaných společnostem Portovesme, ILA a Eurallumina vyrovnávací pokladnou.
Sazby z roku 2005 řádně oznámené Itálií podle čl. 108 odst. 3 SFEU nebudou zavedeny,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1. Státní podpora, kterou hodlá Itálie poskytnout na základě čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005, ve prospěch společností Portovesme Srl, Eurallumina Spa, ILA Spa a Syndial SpA, je neslučitelná s vnitřním trhem.
2. Z tohoto důvodu nemůže být podpora poskytnuta.
Článek 2
Státní podpora protiprávně poskytnutá Itálií v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU na základě článku 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 ve výši 12 845 892,82 EUR ve prospěch společnosti Portovesme Srl, ve výši 5 208 152,05 EUR ve prospěch společnosti Eurallumina SpA a ve výši 291 120,27 EUR ve prospěch společnosti ILA Spa je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 3
1. Itálie zajistí, aby příjemci navrátili podporu uvedenou v článku 2, která jim byla vyplacena.
2. Částky, které mají být navráceny, zahrnují úroky za období ode dne, kdy byly dány příjemci k dispozici, do dne skutečného navrácení.
3. Úroky se vypočtou jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004.
4. Itálie s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí zruší všechny budoucí platby podpory uvedené v článku 2.
Článek 4
1. Navrácení podpory uvedené v článku 2 se provede s okamžitým účinkem.
2. Itálie provede toto rozhodnutí ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 5
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Itálie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky z vymáhané částky), kterou má příjemce navrátit;
b)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci již bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Itálie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 2. Na žádost Komise Itálie neprodleně předloží informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již příjemce navrátil.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 23. února 2011.
A BIZOTTSÁG HATÁROZATA
(2011. február 23.)
az Olaszország által a Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA és Syndial SpA részére nyújtott állami támogatásról (A C 38/B/04 (korábbi NN 58/04) és a C 13/06 (korábbi N 587/05) állami támogatási intézkedések)
(az értesítés a C(2011) 956. számú dokumentummal történt)
(Csak az olasz nyelvű szöveg hiteles)
(EGT-vonatkozású szöveg)
(2011/746/EU)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló Szerződésre és különösen annak 108. cikke (2) bekezdésnek első albekezdésére,
tekintettel az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásra és különösen annak 62. cikke (1) bekezdésének (a) pontjára,
miután az említett rendelkezéseknek (1) megfelelően felkérte az érdekelt feleket észrevételeik megtételére, és ezen észrevételek figyelembevételével,
mivel:
1. ELJÁRÁS
1.1. C 38/B/04 számú ügy
(1)
A 2003. december 4-én kelt levélben a panaszost képviselő ügyvédi iroda felhívta a Bizottság figyelmét az olasz sajtóban megjelent több olyan cikkre, amely az olasz kormány azon szándékáról szól, hogy kedvezményes villamosenergia-díjakat szándékozik bevezetni bizonyos szardíniai vállalkozások számára.
(2)
Ezeket a díjszabásokat a 2004. február 6-i miniszterelnöki rendelet 1. cikke állapította meg (a továbbiakban: a 2004-es rendelet). A rendeletnek két különböző hatása volt: a) új, kedvezményes villamosenergia-díjszabást hozott létre a Portovesme Srl, az ILA SpA és az Eurallumina SpA vállalatok számára; valamint b) meghosszabbította az Alcoa Trasformazioni nyersalumínium-termelő vállalat (a továbbiakban: Alcoa) számára már bevezetett kedvezményes díjat.
(3)
2004. január 22-én és 2004. március 19-én kelt leveleiben a Bizottság további információkat kért ezekkel az intézkedésekkel kapcsolatban. Az olasz hatóságok 2004. február 9-án és 2004. június 9-én kelt leveleikben adtak választ. Egy 2004. szeptember 20-án kelt levélben Olaszország további információkat közölt.
(4)
2004. november 16-i kelt levelében a Bizottság azon határozatáról tájékoztatta Olaszországot, hogy az EUMSZ 108. cikkének (2) bekezdése szerint eljárást indít az intézkedést illetően.
(5)
A Bizottságnak az eljárás megindításáról szóló határozatát az Európai Unió Hivatalos Lapjában (2) közzétették. A Bizottság felkérte az érdekelt feleket, hogy tegyék meg az intézkedésekkel kapcsolatos észrevételeiket.
(6)
Olaszország 2005. február 4-i és 2005. február 11-i leveleiben küldte el észrevételeit.
(7)
A Bizottság részére más érdekelt felek is eljuttatták észrevételeket, beleértve az intézkedésekkel érintett három kedvezményezett vállalatot és a Portovesme vállalat egyik versenytársát. 2005. március 22-én kelt levelében a Bizottság továbbította az észrevételeket Olaszország részére, és lehetőséget biztosított számára, hogy észrevételeit megtegye. Olaszország az észrevételeit a 2005. szeptember 20-án kelt levelében juttatta el a Bizottság számára.
(8)
2008. október 29-én a C 38/04 számú ügyet két részre osztották, amelyekből az A. rész az Alcoa, a B. rész a Portovesme, ILA és Eurallumina vállalatokkal volt kapcsolatos.
(9)
2009. november 19-én a Bizottság végleges elutasító határozatot hozott az Alcoa tekintetében, és elrendelte a támogatás visszatérítését (3).
1.2. C 13/06 számú ügy
(10)
A 2005. május 14-i 80/2005. számú törvénnyel a gazdasági, társadalmi és területi fejlődés cselekvési terve keretén belüli sürgős intézkedések elnevezésű törvénnyé alakított, 2005. március 14-i 35. sz. törvényerejű rendelet 11. cikkének (12) bekezdése szerint (a továbbiakban: 80/9005. sz. törvény) az olasz hatóságok 2010-ig meghosszabbították a kedvezményes villamosenergia-fogyasztási díjszabás érvényességét a Portovesme, az ILA és az Eurallumina vállalatok részére, és kiterjesztették a kedvezményes villamosenergia-díjszabást az ugyancsak szardíniai klórgyártó Syndial SpA vállalatra.
(11)
A Bizottsághoz 2005. július 22-én panaszlevél érkezett a Syndial vállalat egyik versenytársától, amelyet további beadványok követtek ugyanattól a vállalattól 2005. október 7-én és 2005. december 7-én.
(12)
Olaszország 2005. november 23-án kelt levelében hivatalosan is bejelentette a Bizottságnak az intézkedést. 2005. november 28-i levelében Olaszország további információkat közölt.
(13)
2005. december 22-én kelt levelében a Bizottság további információkat kért, amelyeket Olaszország a 2006. március 3-én kelt levelében megküldött.
(14)
Időközben 2006. január 20-én kelt levelében a Portovesme vállalatnak ugyanaz a versenytársa, amely korábban észrevételeket nyújtott be a C 38/B/04 üggyel kapcsolatban, panaszt nyújtott be az új intézkedés ellen.
(15)
2006. április 26-án kelt levelében a Bizottság arról tájékoztatta Olaszországot, hogy az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése alapján eljárást indít a 80/2005. sz. törvényben bevezetett speciális díjszabás módosítása és a kiterjesztése miatt.
(16)
2006. augusztus 22-én kelt levelében a Bizottság az ügy további tisztázását kérte, amelyre Olaszország 2006. szeptember 28-án kelt levelében válaszolt.
(17)
A Bizottságnak az eljárás megindításáról szóló határozatát az Európai Unió Hivatalos Lapjában (4) közzétették. A Bizottság felkérte az érdekelt feleket, hogy tegyék meg az intézkedésekkel kapcsolatos észrevételeiket.
(18)
A Bizottságnak az érdekelt felek benyújtották észrevételeiket, beleértve a kedvezményezetteket, a Portovesme és Syndial vállalatok versenytársait és egy megújuló energiát előállító vállalat. 2006. október 5-én kelt levelében a Bizottság továbbította az észrevételeket Olaszország részére, és lehetőséget biztosított számára, hogy észrevételeit megtegye. Olaszország az észrevételeit a 2006. december 1-jén kelt levelében juttatta el a Bizottság számára.
(19)
Olaszország további információkat közölt 2007. április 16-án, 2007. május 10-én, 2007. május 14-én és 2010. június 22-én kelt leveleiben.
1.3. A jelen határozat hatálya
(20)
A jelen határozat mind a 2004-es rendelet 1. cikkében az Alcoa vállalattól eltérő összes kedvezményezett számára bevezetett díjszabásokra (a továbbiakban: „a 2004-es díjszabások”), mind a 80/2005. számú törvény 11. cikkének (12) bekezdésében bevezetett és az Villamosenergia- és Gázhatóság (Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas - „AEEG”) későbbiekben világosan elmagyarázott határozataira (a továbbiakban: a 2005-ös díjszabások) vonatkozik.
2. AZ INTÉZKEDÉSEK RÉSZLETES LEÍRÁSA
2.1. A 2004-es vitatott díjszabások
(21)
A 2004-es rendelet 1. cikke kiterjesztette az 1995. december 19-i ipari, kereskedelmi és kézműipari miniszteri rendelet 2. cikkében elrendelt [díjszabási] kedvezményt (a továbbiakban: Alcoa-rendelet) azoknak az alumíniumot, ólmot, ezüstöt és cinket előállító és -feldolgozó vállalatoknak a számára, amelyek akkor a szigeten működtek, és amelyeknek egyáltalán nem volt vagy nem volt megfelelő az összeköttetésük a nemzeti villamosenergia- és gázhálózatokkal.
(22)
Ezt a tarifális elbánást ideiglenesnek hirdették meg: meg kellett volna szűnnie a nemzeti villamosenergia- és gázhálózathoz való csatlakozáskor vagy azok bővítésekor, de legkésőbb 2007. június 30-án.
(23)
A gyakorlatban a 2004-es rendelet kiterjesztette az Alcoa alumíniumgyártó üzemben már alkalmazott kedvezményes díjszabást a Szardínia szigetén működő három nagy energiaigényű vállalatra: A Portovesme cink-, ezüst- és ólomgyártó vállalatra (5); az ILA, alumíniumtermékeket gyártó vállalatra; és az Eurallumina timföldgyárra (6).
(24)
Szabályozási szinten a díjszabást az AEEG-rendeletekkel (delibere) vezették be.
(25)
Az AEEG 110/04. sz. határozata kikötötte, hogy a kedvezményes díjszabás csak akkor alkalmazható, ha a bejelentési eljárás pozitív eredménnyel zárult. De a Miniszterelnöki Hivatal értesítése szerint a 2004-es rendeletet nem jelentették be formálisan az állami támogatások rendszerébe, csak „benyújtották” a Bizottságnak „előzetes vizsgálatra” (indagine conoscitiva preliminare), az AEEG a 2004-es rendeletet a 148/04. sz. határozatával léptette életbe (7).
(26)
A rendszer a kedvezményezettek részére kompenzációs kifizetéseket állapított meg az Alcoa-rendeletben meghatározott feltételek szerint. A rendszerhez tartozó adott üzem esetében a kompenzáció összege a villamosenergia-szolgáltató részére kifizetett ár és az állam által meghatározott kedvezményes ár közötti különbség volt, melyet megszoroztak az üzem villamosenergia-fogyasztásával. A kedvezményes ár (vagy a „kedvezményes díjszabás”) számítási módszerét a CIP 15/1993-as számú határozatában határozták meg. Az árra olyan indexálási mechanizmust vezettek be, amely az olasz energiafejlesztési költségek változását (a továbbiakban: a „Ct komponens”) is figyelembe vette. 2004-ben a szardíniai kedvezményezettek részére 26 és 35 EUR/MWh között mozgó kedvezményes árat alkalmaztak.
(27)
A rendszer adminisztratív igazgatását a Villamosipari Kiegyenlítési Alapra bízták (Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico) (8). A gyakorlatban a díjszabási rendszer az alábbiak szerint működött. A kedvezményezettek havonta megküldték a Kiegyenlítési Alap részére a részletes villamosenergia-fogyasztási adataikat, és az áramszolgáltató részére befizetett díjakat. Ezt követően készpénzben megkapták a Kiegyenlítési Alaptól a fenti módszerrel számított összegeket (9).
(28)
A kompenzációs kifizetések finanszírozásához szükséges forrásokat megemelték az olasz villamosenergia-fogyasztóra kivetett különadóval, amelyet az általános áramdíjszabás A4-es sorába illesztettek be (10).
(29)
A rendszernek le kellett volna zárulnia 2007. június 30-án. Alkalmazását azonban megszakították az AEEG utasításaira nem sokkal azután, hogy a Bizottság 2004 novemberében megindította a hivatalos vizsgálatot (11).
(30)
Olaszország adatai szerint a Portovesme és az Eurallumina a 2004 áprilisa és októbere között fogyasztott villamosenergia-fogyasztásra kapott támogatást, az ILA pedig 2004 áprilisa és szeptembere között kapott támogatást. A Kiegyenlítési Alap a három vállalat részére az alábbi táblázatban megadott összegeket fizette ki (euróban).
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2. A 2005-ös vitatott díjszabások
(31)
A 80/9005. törvény 11. szakasz (12) bekezdése értelmében, az olasz hatóságok kiterjesztették „az 1995. december 19-i Ipari, Kereskedelmi és Kézműipari Miniszteri rendeletben elrendelt díjszabási kedvezményt … az alumínium-, ólom-, ezüst-, horgany- termelő- és feldolgozóipar, valamint a nátrium-hipoklorit ciklus energiaellátására, hivatkozással az európai piacokon alkalmazott hasonló szállítói árakra, de csak az érintett dekrétum hatálybalépésekor már létező üzemek tekintetében, ha azok Szardínia szigetén helyezkedtek el, és rá voltak kötve a magasfeszültségű hálózatra. A kedvezményes díjszabáshoz hosszú távú kötelezettségekben kellett megállapodni a kedvezményezetteknek, a szardíniai helyi hatóságoknak és a felelős minisztériumoknak.”
(32)
Ezzel a 80/2005. sz. törvény lényegében újra hatályba léptette a 2004-ben bevezetett díjszabási rendszert, és kiterjesztette az Alcoa kedvezményt a Szardínia szigetén telephellyel rendelkező más, nagy energiaigényű kedvezményezettekre is. A gyakorlatban a törvény csak a Portovesme, az ILA és az Eurallumina vállalkozásokra vonatkozott, valamint a klór-szóda gyártó Syndial-ra, amely korábban nem élvezte a kedvezményes díjszabást.
(33)
Meg kell jegyezni, hogy 2005-től kezdődően a kedvezményes díjszabást nem kapcsolták össze az 1995-ös Alcoa-rendeletben lefektetett eredeti árral, hanem az AEEG ettől függetlenül úgy állapította meg, hogy nagyságrendileg illeszkedjen a kedvezményezettek versenytársai által az európai piacon fizetett átlagos villamosenergia árhoz (12). Az árat évente frissítették: a törvény 11. cikkének (13) bekezdése szerint „a 11. és 12. cikkben hivatkozott díjszabási feltételeket (13)2005. január 1-jétőlkell alkalmazni, és az AEEG évente frissíti, azaz a megállapított ár minden évben 4 %-kal emelkedik, vagy ha ennél magasabb lenne, akkor a nagykereskedelmi árak emelkedésének az amszterdami és a frankfurti villamosenergia-tőzsdén regisztrált átlagszázalékával”. A 217/05. sz. határozatával az AEEG másképp értelmezte a frissítési mechanizmust, ami kedvezőbb volt a kedvezményezettek számára, arról rendelkezett, hogy az árak évenkénti növelése nem haladhatja meg a 4 %-ot.
(34)
Ugyanebben a határozatban az AEEG a különböző iparágakra vonatkozó 2005. évi kedvezményes díjtételeket az alábbiak szerint rögzítette:
A kedvezményes díjszabásra jogosult iparágak
Kedvezményes ár
EUR/MWh
Alumíniumfeldolgozó-ipar
50
Ólom és cink
23
Alumíniumgyártás
27
Klórgyártás
27
(35)
A 2004-es díjakhoz hasonló módon a 2005-ös tarifák finanszírozását is egy olasz villamosenergia-fogyasztókra kivetett különadóval oldották meg, amelyet az általános áramdíjszabás A4 sorába illesztettek be. A rendszer finanszírozási folyamatának irányításával ismét a Kiegyenlítési Alapot bízták meg.
(36)
A díjszabásra jogosultság feltételeként a kedvezményezetteknek kötelezettséget kellett vállalniuk, hogy produktív beruházást hajtanak végre Szardínia szigetén a regionális hatóságoknak beadott ipari tervek alapján. A Portovesme például vállalta, hogy a beruházás segítségével saját maga állít elő villamos energiát vagy pedig részt vesz új erőművek építésében.
(37)
Olaszország hivatalosan bejelentette a 80/2005. számú törvény 11. cikkének (12) bekezdését az EUMSZ 108. cikkének (3) bekezdésével összhangban. A 2005. évi díjszabás szerinti fizetést a Bizottságnak engedélyeznie kellett. A 2005-ös díjszabást következésképpen nem vezették be.
2.3. Eljárások a nemzeti bíróságok előtt
(38)
A Szardínián kívüli telephelyen és a klór-szóda ágazatban működő Solvay Chimica Italia és Solvay Chimica Bussi SpA pert indított a lombardiai regionális közigazgatási bíróságon (14) és perelte az AEEG határozatait a 80/2005. törvény 11. cikk (12) pontjának hatályba léptetése miatt, mivel jogellenes állami támogatást nyújt, valamint egyéb olasz törvényeket is megszeg (15). 2006. november 27-én a Bíróság felfüggesztette az előtte fekvő eljárást, amíg a Bizottság által a C 13/2006 ügyben indított vizsgálat az állami támogatásról le nem zárul.
2.4. Egyesítés az előzőleg összeegyeztethetetlen támogatással - Deggendorf
(39)
Az eljárás megindítása után Olaszország bejelentette, hogy az Eurallumina nem térítette vissza a C 80/01 ügyben (timföldgyártás támogatása) (16) szabálytalanul felvett támogatást, és hogy a vállalat szerint az ügyben a szardíniai regionális hatóságok beszedési utalványokat állított ki 2006. május 8-án.
3. AZ EUMSZ 108. CIKKÉNEK (2) BEKEZDÉSE SZERINTI ELJÁRÁS MEGINDÍTÁSÁRÓL SZÓLÓ HATÁROZAT
(40)
A Bizottság úgy döntött, hogy hivatalos vizsgálati eljárást indít az az alábbi indokok alapján.
3.1. C 38/B/04 számú ügy
(41)
A hivatalos vizsgálat megindításáról szóló határozatában (17), a Bizottság fontolóra vette annak lehetőségét, hogy a 2004-es a Portovesme, az ILA és az Eurallumina számára megállapított díjszabások nem minősülnek állami támogatásnak annak alapján, hogy nagyon hasonlóak voltak az Alcoa részére 1996-ban juttatott kedvezményes díjszabáshoz, amelyről a Bizottság az 1996. december 4-i határozatában megállapította, hogy nem képez állami támogatást (a továbbiakban: az Alumix-határozat) (18).
(42)
A Bizottság megállapította, hogy az új díjszabás különbözni látszik az Alumix-díjszabástól, mivel az Alumix-díjszabást közvetlenül az ENEL, az monopolhelyzetben levő olasz villamos energia-szolgáltató állapította meg, míg az új díjszabás az állam szelektív beavatkozását igényelte a kedvezményezettek és az energia-szolgáltató között létrejött megállapodás szerinti piaci ár és az 1996-ban rögzített kedvezményes ár közötti különbség kompenzálására. A Bizottság megállapította, hogy a 2004-es rendelet nem csupán új kedvezményezettekre terjesztette ki egy meglévő, állami támogatásnak nem minősülő intézkedés hatályát, hanem egy új rendszert hozott létre az érintett három vállalat kedvezményezésére, egy olyan pénzügyi mechanizmussal, amely nagyon különbözött az Alumix-díjszabástól.
(43)
Az eljárás megnyitásáról szóló határozat működési támogatásként határozta meg a 2004-es rendeletben bevezetett díjszabásokat, és úgy értékelte, hogy ezt a támogatást engedélyezni lehet a regionális állami támogatásokról szóló iránymutatás értelmében (a továbbiakban „a Regionális Támogatási Iránymutatás”) (19), mivel Szardínia a 107. cikk (3) bekezdésének (a) pontja értelmében 2006 végéig támogatott régió. A Bizottság kétségbe vonja, hogy a támogatás ezen az alapon engedélyezhető-e, mivel ez a korlátozott számú vállalkozásnak nyújtott ad hoc támogatás úgy tűnik, nem mozdítja elő a regionális fejlődést.
(44)
A Bizottság tartott attól, hogy az intézkedés hatásaként a villamos energiára kivetett adó mértéke csökkenhet. Minden ilyen csökkentés jogalapjául az energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről szóló, 2003. október 27-i 2003/96/EK tanácsi irányelv (20) szolgál.
3.2. C 13/06 számú ügy
(45)
A 2006. április 27-i vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatában a Bizottság új működési támogatásnak minősítette a 2005-ös díjszabási rendszert.
(46)
A Bizottság megfontolta, hogy a kedvezményes díjszabás engedélyezhető-e regionális működési támogatásként a Regionális Támogatási Iránymutatás alapján, mivel Szardínia 2006 végéig az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdés (a) pontja értelmében támogatott régió volt.
(47)
Annak ellenére, hogy Olaszország határozottan állította, hogy a szardíniai magas villamosenergia-árak akadályozták a sziget fejlődését, a Bizottság szerint Olaszország nem bizonyította, hogy a szardíniai árak jelentősen magasabbak lettek volna az átlagáraknál, ill. konkrétabban a nagy villamosenergia-fogyasztók számára biztosított áraknál (21). A Bizottság kihangsúlyozta, hogy a Szardínia szigetén villamosenergia-termelésben fennálló többletkapacitásnak csak az lehet az eredménye, hogy az erőművek a lehető legalacsonyabb áron igyekeznek eladni a villamos áramot mindaddig, amíg a 2010-re tervezett összekapcsolási projekt meg nem valósul, és lehetővé nem válik a számukra a villamos energia exportja Szardíniáról.
(48)
Továbbá Olaszország nem magyarázta meg, hogy a magasabb árak miért jelentettek regionális hátrányt, mint ahogy azt sem, hogy a vizsgált ár milyen módon járult hozzá a régió fejlődéséhez. A Bizottság ennek megfelelően kételkedett a támogatás szükségességében.
(49)
A Bizottság abban is kételkedett, hogy az ilyenfajta ad hoc támogatás arányos volt-e a regionális hátrányokkal, különös tekintettel a kedvezményes ár kiszámítási módszerére, amely teljesen különbözik az Olaszország többi részén alkalmazott áramdíjaktól, mivel a nagy energiaigényű felhasználók részére alkalmazott átlagos európai díjszabáson alapult.
(50)
A Bizottság megjegyezte, hogy az intézkedés időtartama meghaladta a regionális támogatásokhoz általában engedélyezett maximális öt évet, és hogy a támogatás reálértéken nem volt fokozatosan csökkenő értékű, mivel a díj emelkedése nem haladta meg a 4 %-ot.
(51)
Mivel arról az időszakról van szó, amelyre a 2007-2013-as regionális támogatásokról szóló iránymutatás (22) vonatkozik, a Bizottság megállapította, hogy Szardínia nem részesülhet többé támogatásban, különösen működési támogatásban nem, az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének (a) pontja alapján. Az iránymutatás kétéves átmeneti időszakot engedélyez a létező működési támogatási rendszerek lineáris megszüntetésére, de úgy tűnt, hogy nem lett volna helyénvaló engedélyezni, hogy néhány hónapra új támogatásokat vezessenek be és hogy ezt fokozatosan szüntessék meg, különös tekintettel a felmerült kételyekre és a támogatás versenytorzító jellegére.
(52)
Végül a Bizottság kételyeket támasztott azzal kapcsolatban, hogy engedélyezhető-e a Portovesme, az ILA, az Eurallumina és a Syndial vállalatok számára biztosított kedvezményes díj regionális támogatásként, vagy bármely egyéb olyan jogcímen, amelyet Olaszország eddig még nem közölt.
(53)
Ami az Euralluminát illeti, a bizottság megállapította, hogy a vállalat még nem térítette vissza a törvénybe ütközően és jogellenesen felvett állami támogatást (23), és következésképpen, a Deggendorf-szabály erejénél fogva (24) nem kaphat támogatást semmilyen új intézkedés alkalmával sem.
4. AZ ÉRDEKELT FELEK ÉSZREVÉTELEI
4.1. C 38/B/04 számú ügy
(54)
A Bizottság felhívására válaszul, hogy nyújtsák be észrevételeiket a 2004-es határozathoz a mélyreható vizsgálat megindítása érdekében, megjegyzések érkeztek az eredeti panaszostól, számos kedvezményezettől (Portovesme, Eurallumina és Alcoa), valamint más érdekelt felektől. Jelen esetben csak a Portovesme, az ILA és az Eurallumina vállalatok részére nyújtott kedvezményes díjszabáshoz fűzött észrevételeket foglaljuk össze. Az Alcoa által beküldött megjegyzéseket nem csatoltuk, mert átfogóan kifejezetten a céget érintő jogerős határozatra vonatkoznak (25).
4.1.1. A Portovesme észrevételei
(55)
A Portovesme érvelése szerint a kedvezményes díjszabás a piac összeomlását kívánta megakadályozni, nevezetesen a nemrég liberalizált szardíniai villamosenergia-piac bukását azzal, hogy versenyképes árakat kínált az érintett piaci szereplők nagy piaci részesedésére hivatkozással. A Portovesme azt sérelmezte, hogy a duopóliumot alkotó ENEL és Endesa (amelynek a szardíniai erőművi vagyonát a későbbiek során az E.ON felvásárolta) a szardíniai villamosenergia-díjakat mesterségesen az átlagos olaszországi árszinten tartják, miközben valójában a szardíniai áramdíjaknak sokkal alacsonyabbaknak kellene lenniük, különösen a nagyfogyasztók számára, tekintettel az ottani erőművi többletkapacitásra. Az erőműveknek versenyképes árakon kellene a villamos áramot eladni.
(56)
A Portovesme fenntartotta, hogy az általa élvezett kedvezményes díjszabás annak az áramdíjnak felelt meg, amelyet a vállalat normál piaci viszonyok mellett kaphatott volna meg, ha a villamosenergia-piac megfelelően működött volna.
(57)
A Portovesme szerint a Kiegyenlítési Alaptól felvett kompenzációs kifizetések (amelyek összege 37 EUR/MWh volt) a Portovesme által fizetett áramdíjakat a versenytársai által fizetett áramdíj szintjére hozták. A verseny pedig nem torzult, mivel az összes uniós cinktermelő vállalat ennek megfelelő áramdíjat fizetett, az intézkedés viszont kiküszöböli azt a versenyhátrányt, amely Szardínia strukturális problémái miatt sújtja a vállalatot (beleértve a földgáz hiányát is).
(58)
A cink, alumínium és ólom árát a Londoni Fémtőzsdén, egységes világpiaci ár alapján határozzák meg. A helyi termelési költségek változásai nem jelennek meg a világpiaci árakban. Portovesme cinktermelése főleg olyan alacsony (kevesebb, mint a világ össztermelésének 1 %-a), hogy az nem képes negatívan befolyásolni a világpiaci árat.
(59)
A kedvezményes díjszabás nélkül a Portovesme becsukhatta volna az üzemét, de a bezárással az a többi uniós cinktermelő nem került volna kedvezőbb helyzetbe, amely nem tudta volna növelni a termelését, és a hiányt harmadik országokból történő importtal kellett volna fedezni. A Portovesme kijelentette, hogy a kedvezményes díjszabás semmiképpen nem befolyásolta az EU kereskedelmét vagy a piaci versenyt.
(60)
Továbbá a Portovesme szerint a Kiegyenlítési Alap kompenzációs kifizetései nem állami forrásokból történtek, mivel a Kiegyenlítési Alap többnyire csak újra elosztotta azokat a magánalapokat, amelyek a villamos energia végfelhasználóitól futottak be.
(61)
A Portovesme megjegyezte, hogy a nagy energiafelhasználású iparágak energia-fogyasztása elég jelentős ahhoz, hogy Szardínia szigetén az ellátás biztonságát és folyamatosságát biztosítsák, és kiküszöböljék az erőművek hatékonyságában még meglevő hibákat, amelyek a végfelhasználók részére magasabb áramdíjakat eredményeznek.
(62)
Végül a vállalat hangsúlyozta, hogy az üzem bezárásra igen súlyos következményekkel járna Szardínia termelési bázisára, mivel 790 közvetlen és 500 közvetett munkahely szűnne meg.
4.1.2. Az Eurallumina észrevételei
(63)
Az Eurallumina érvelése szerint az európai timföldgyártás önköltsége magasabb, mint a világ más régióiban, mégpedig a villamosenergia és az üzemanyag magasabb ára, valamint a bauxit (26) szállításának magasabb költsége miatt. A magasabb költségeket nem lehetett érvényesíteni magasabb árakban, mivel a timföld árát a Londoni Fémtőzsde határozta meg, és az egyéni termelők azt nem tudták befolyásolni. Az európai timföldgyártás ezért versenyhátrányban van a világ többi részéhez képest.
(64)
Az európai timföldgyárakat sújtó általános problémákon kívül az Eurallumina egyedi szardíniai problémákat is hangsúlyozott, amelyek miatt a helyi üzemek nem élvezhetik a villamosenergia-piac liberalizációjának előnyeit, különösen az érintett villamosenergia-piaci szereplők nagy piaci erejét (lásd a Portovesme megjegyzéseit a fenti (55) preambulumbekezdésben).
(65)
Az Eurallumina azt is felhozta, hogy a földgáz hiánya külön hátrányt jelent a szardíniai timföldgyártás számára, mivel az eljáráshoz nagymennyiségű gőzre van szükség, amelyet a drágább nehézolajból kell előállítani. Az Eurallumina szerint az erőművek piaci liberalizációja után Szardínián emelkedtek az villamos energia díjai: a kedvezmény nélkül, az Eurallumina cégnek a villamosenergia-szolgáltató számára 65,95 EUR-t kellene fizetnie minden elfogyasztott MWh-ért, szemben a korábban, a liberalizáció előtt fizetett 44 EUR/MWh áramdíjjal. A 2004-es díjszabás levitte az áramdíjat 35 EUR/MWh-ra.
(66)
A Portovesméhez hasonlóan az Eurallumina is azt állította, hogy amennyiben be kellett volna csuknia az üzemét, a többi uniós timföldgyár sem tudott volna a helyébe lépni, mivel már maximális kapacitással működtek, és a hiányt harmadik országokból történő importtal kellett volna fedezni. A bezárás 400 közvetlen és 250 közvetett munkahely elvesztésével járt volna (27). Tekintettel arra, hogy ő volt az egyedüli timföldszállító az Alcoa olvasztói számára, az Eurallumina úgy nyilatkozott, hogy a timföldgyár bezárása veszélyeztetheti az Alcoa életképességét Szardínián.
(67)
Az Eurallumina arra a következtetésre jutott, hogy a 2004-es rendeletében bevezetett kedvezményes díjszabás szükséges volt, amíg azt az új infrastruktúrát ki nem fejlesztik, amely megszűnteti a szardíniai ipart sújtó versenyhátrány főbb tényezőit.
4.1.3. A többi érdekelt fél észrevételei
(68)
A Portovesme egyik versenytársa - ugyanaz a vállalat, amely eredetileg is felhívta a Bizottság figyelmét az ügyre - ismét írt a Bizottságnak a hivatalos vizsgálat megindítását követően. Elemzést küldött be a 2004-es kedvezményes díjszabásról, amelyben kimutatta, hogy a díjszabás jogellenes állami támogatásnak minősül. A vitatott díjszabási rendszer alapvetően különbözött az Alcoa részére nyújtott Alumix díjszabástól: lehetetlen volt fenntartani azt az álláspontot, hogy nem volt állami támogatás. A támogatás nem fér össze a közös piac elveivel, sem regionális működési támogatásként, sem szerkezet-átalakítási támogatásként nem lehet jóváhagyni.
(69)
A klór-szóda iparban működő Solvay Chimica Italia és a Solvay Chimica Bussi vállalatok 2005 júliusában küldték meg a 2004-es díjszabáshoz fűzött észrevételeiket, egy hónappal a hivatalos vizsgálat megindítását elrendelő határozatra beküldhető észrevételek határidejének lejárta után. A késedelem ellenére a vállalatok kérelmezték, hogy tekintsék őket érdekelt feleknek. Az általuk benyújtott észrevételeik alapján mind a 2004-es, mind a 2005-ös kedvezményes díjszabás törvénysértő és jogosulatlan állami támogatásnak minősül.
4.1.4. Olaszország észrevételei
(70)
Olaszország érvelése szerint az EU villamosenergia-piaca még nem teljesen versenyképes, amit a Bizottság maga elismert a gáz- és villamos energia belső piacának bevezetéséről szóló negyedik éves jelentésében (28). A vállalkozások, különösen azok, amelyek nagy mennyiségű villamos energiát fogyasztanak, nem tudnak a különböző tagállamokban összehasonlítható feltételek mellett villamos energiát vásárolni. Ezek a nehézségek nem a vállalatok saját vállalkozási képességeivel függenek össze, hanem az energiapiacok szerkezeti hiányosságaiból következnek. Az uniós energiapiac aktuális helyzete negatív hatással volt a nagy energiafogyasztók termékpiacának szabad versenyére.
(71)
Olaszországban az ágazat liberalizálása ellenére a piacot strukturális hiányosságok jellemezték (mint például a nemzeti hálózat egyes részei közötti összeköttetés hiánya, valamint a koncentrált piacstruktúra. Ilyen feltételek mellett a liberalizáció nem eredményezett jobb árakat a nagyfogyasztók számára. A problémák különösen súlyosak Szardínián, ahol korlátozott a hálózati összeköttetés.
(72)
Olaszország következésképpen kijelentette, hogy a kereslet jellegét figyelembe vevő díjrendszert olyan indokolt szabályozási intézkedésnek kellene tekinteni, amely azokat a mechanizmusokat szimulálja, amelyeknek egy tökéletes versenypiacon kellene működniük. Az intézkedés helyreállította a különböző tagállamokban működő nagy villamosenergia-fogyasztó vállalatok közötti egyenlő feltételeket és megszűntette a szardíniai székhelyű vállalatokat sújtó földrajzi hátrányokat. A rendszer előre jelezte a liberalizációs folyamat várható hatásait. Olaszország szerint hasonló intézkedéseket vezettek be más tagállamokban is, ahol a nagyfogyasztók kedvezményeket kaptak a szabályozott villamos energia árak eredményeként.
(73)
Olaszország szerint a 2004. évi rendelet két további célt is elért: növelte a fémiparban koncentrált foglalkoztatottságot Szardínián, és fenntartotta a többletkapacitással küszködő szardíniai erőművek által szolgáltatott energia iránti kereslet megfelelő színvonalát.
(74)
Olaszország fenntartotta, hogy az új díjszabási rendszer valóban egyenértékű volt az Alumix- díjjal, amelyről a Bizottság már megállapította, hogy nem minősül állami támogatásnak. A régi és az új rendszer közötti eltérések kizárólag az energiapiac liberalizációja miatt szükségessé vált új „tarifa-szerkezet” következményei.
(75)
Olaszország úgy vélte, hogy a díjrendszer nem minősül állami támogatásnak. Az állami források felhasználását illetően a díjszabási rendszert össze lehetett hasonlítani a PreussenElektra ügyben alkalmazott megoldással, amelyről a Bíróság azt állapította meg, hogy nem vont be állami forrásokat (29). A Kiegyenlítési Alap olyan szakmai testület, amely vezette a rendszer számláit, és nem rendelkezett szabadon az általa kezelt pénzügyi források felett. Az a tény, hogy az AEEG és a Pénzügyminisztérium ellenőrzést gyakorolt a Kiegyenlítési Alap tevékenysége felett, nem jelentette azt, hogy az állam szabadon rendelkezhetett ezekkel a forrásokkal. Olaszország úgy vélte, hogy ezért a díjszabási mechanizmus finanszírozásához szükséges források teljes egészükben magánjellegűek voltak.
(76)
Olaszország azt állította továbbá, hogy a díjszabás nem gyakorol hatást az Unió belső piaci kereskedelmére, és nem torzítja a versenyt, mivel a termékeknek, mint tőzsdei árucikkeknek, világpiaci áruk van (lásd fentebb a Portovesme cég által benyújtott észrevételeket a (55) preambulumbekezdésben). Ezen felül sem az EU, sem Olaszország termelése nem tudott lépés tartani az érintett fémek iránti egyre növekvő igényekkel. 2005-ben a hazai termelés csak az olasz alumínium-szükséglet 12 %-át fedezte, az olasz cinkszükségletnek az 55 %-át, az olasz ólomszükségletnek pedig a 80 %-át. Ezeknél a fémeknél a megtermelt mennyiség deficitje nőtt az EU-ban is és Olaszországban is, az igényeket egyre inkább harmadik országokból származó importból fedezték. Ha Olaszország fémipara eltűnik, nincs helyette új uniós jelentkező, aki pótolhatná az Olaszországban kieső kapacitást, mert az EU üzemei már most teljes kapacitással üzemelnek, és nincs kapacitásnövelésre ösztönzött létező gyár vagy új létesítmény, mivel a hosszú távon rendelkezésre álló energia kilátásai bizonytalanok. Következésképpen ezeknek a termelői kapacitásoknak a fenntartása Olaszországban nem károsítja meg a versenytársakat. Mivel a kedvezményes díjszabás nem volt alacsonyabb a versenytárs cégek által átlagosan fizetett áramdíjaknál, nem ösztönözte az exportot Szardíniáról más tagállamok felé.
(77)
Olaszország úgy érvelt, hogy, még ha a Bizottság úgy dönt is, hogy az intézkedés valóban állami támogatás volt, a díjszabást összeegyeztethetőnek kell tartani a belső piaccal azon az alapon, hogy mindössze regionális működési támogatás volt, amely elfogadható volt Szardínia esetében az EUMSZ 107. szakasz (3) bekezdés (a) pontjában foglalt kivétel alapján.
(78)
Olaszország szerint a szardíniai villamosenergia-piac hiányosságai (a piaci koncentráció, a gyenge összeköttetés, az erőművi többletkapacitás) és a nem elérhető gázinfrastruktúra regionális hátrányt eredményezett, és a díjszabás enyhíti ezt a hátrányt.
(79)
Az olaszországi nagyfogyasztók számára a villamos energia ára 38 %-kal magasabb az uniós átlagnál. Ez problémát okozott a versenyképességben, amit Szardínián még a helyi villamosenergia-piac elégtelensége és a földgázhálózat hiánya is súlyosbított.
(80)
Olaszország azt állította, hogy az intézkedése hozzájárult a regionális fejlesztéshez, mivel a fémfeldolgozó ipar jelentős mértékben járult hozzá a gazdaság teljesítményéhez és a szardíniai foglalkoztatottság növeléséhez: a fémfeldolgozó ipar foglalkoztatja az alkalmazotti munkaerő 12 %-át, és 12,2 %-kal járul hozzá a gyártóipar regionális GNP-jéhez. A díjszabás pozitívan hatott a foglalkoztatottságra és a sziget társadalmi és gazdasági felépítésének fenntartására.
(81)
Olaszország szerint a díjszabás arányos mértékben kiegyensúlyozta a kedvezményezetteket sújtó hátrányokat, mivel hozzáigazította a szardíniai termelő vállalatok által fizetett áramdíjat az EU versenytársak által fizetett átlagárakhoz.
(82)
A 2004-es és 2005-ös díjszabási rendelkezések szerint az állam beavatkozott és támogatta a kedvezményezetteknek a szállítókkal kialkudott villamos energia árait (30).
(83)
Olaszország szerint az intézkedés értéke ezen felül fokozatosan csökkent, mert a kedvezményes árat az üzemanyagárak változása alapján indexálták, tehát vagy csak növekedett, vagy változatlan maradt.
4.2. C 13/06 számú ügy
4.2.1. A Portovesme észrevételei
(84)
A Portovesme úgy értékelte, hogy a 2005-ös díjszabás nem torzította a versenyt, az érintett iparágak túléléséhez szükség volt rá, és regionális támogatásként összeférhetőnek minősítő. A vállalat érvelései hasonlóak az Olaszország által hangoztatott érvekhez, amelyekre hivatkoztunk (lásd a (84)-(98) preambulumbekezdéseket).
4.2.2. Az Eurallumina észrevételei
(85)
Az Eurallumina is úgy vélte, hogy a 2005-ös díjszabás nem torzította a versenyt, az érintett iparágak túléléséhez szükségszerű volt, és regionális támogatásként összeférhetőnek minősíthető. A vállalat érvelései hasonlóak Olaszország érveihez, amelyekre már hivatkoztunk.
4.2.3. A többi érdekelt fél észrevételei
(86)
A Portovesme és Syndial cég két versenytársa, amely korábban már észrevételeket tett a C 38/B/04 ügyre is, benyújtotta észrevételeit ebben az ügyben is. Mindketten az állították, hogy a vitatott intézkedés működéshez nyújtott támogatás volt, amely összeférhetetlen a belső piaccal.
4.2.4. Olaszország észrevételei
(87)
Olaszország állítása szerint a 2005-ös díjszabások nagyon különböznek a 2004-ben bevezetett díjszabásoktól, mivel azok már összhangban voltak a Regionális Támogatási Iránymutatás követelményeivel.
(88)
Olaszország szerint a díjak csak felületes vizsgálat után minősíthetők működési támogatásoknak, valójában a Szardínia regionális fejlesztését célzó intézkedéseknek a részét képezték. Olaszország felhívta a figyelmet arra, hogy szoros összefüggés van a díjak és az között, hogy a kedvezményezetnek hosszú távú beruházásra kellett elkötelezni magukat. Az a halasztó záradék, amely az intézkedés bevezetését a Bizottság jóváhagyásától teszi függővé, Olaszország szerint bizonyítja az intézkedés regionális támogatásának jellegét.
(89)
A régió és a kedvezményezettek által megkötött egyetértési megállapodás (protocollo d’intesa) rögzítette ezt a stratégiát. Az alábbiakat tartalmazta:
a)
a kedvezményezettek ipari terveiben benyújtott produktív beruházásokat;
b)
az energiahálózat infrastruktúrájára való csatlakozás gyors engedélyezését, amely lehetővé teszi a kedvezményezettek számára az energiaforrások versenyképes áron történő beszerzését (a GALSI gázvezeték és a SAPEI kábelvezeték);
c)
a Sulcis szénbánya integrált üzemeltetésének engedélyezését és egy új széntüzelésű erőmű építését/üzemeltetését a kedvezményezettek áramellátásának biztosítására; és
d)
a kedvezményes díjakat.
(90)
Olaszország azt az álláspontot képviselte, hogy a díjakat a magas energiaárak miatt fenyegetett szektorok megmentését célzó politikai eszköznek kell tekinteni, amely szektorok egyébként Olaszországon és Európán kívülre települnének át az alacsonyabb önköltségen szállító nem uniós vállalatok agresszív versenye miatt. A díjakat a tervezett infrastruktúra és a versenyképes belső energiapiac megvalósulásáig akarták alkalmazni. Az intézkedés összhangban volt a regionális támogatás szellemével, mert elősegítette a gazdasági növekedést és növelte a foglalkoztatottságot egy olyan szigeten, ahol a nagy energiaigényű termelés versenyhátrányban volt, nemcsak a villamosenergia-piac liberalizálásának tökéletlensége miatt, hanem a szardíniai nemzeti villamosenergia- és gázhálózatok különleges infrastrukturális hiányosságai miatt is.
(91)
Ennek az integrált megközelítésnek az alátámasztására Olaszország idézte a versenyképességgel, energiával és környezettel foglalkozó magas szintű csoport első jelentését (31), amely úgy találta, hogy a liberalizációs folyamat az energiaszektorban nem hozott kielégítő eredményeket, jobb összeköttetésre, valamint a fogyasztók és energiaszolgáltatók közötti partnerkapcsolatokra vagy a hosszú lejáratú szállítási szerződések előre meghatározható áraira lett volna szükség. Olaszország érvelése szerint a Szardínián tervezett intézkedések ebbe az irányba haladtak, de szükség volt rövidtávú intézkedésekre, például a díjszabásra is, hogy a szardíniai ipar megőrizze versenyképességét, valamint hogy a fennmaradását biztosítani lehessen, amíg a tervezett beruházások meg nem valósulnak, és a strukturális problémákat meg nem oldják.
(92)
Olaszország szerint nem lehet összehasonlítani a szardíniai kedvezményezettek által fizetett áramdíjakat az olasz anyaországban működő, összehasonlítható vállalatok által fizetett átlagos áramdíjakkal, mivel a nagyfogyasztók a villamos energiát a közszférát nem érintő kétoldalú szerződések keretében vásárolták. Olaszország szerint a Bizottság tévedett, amikor összehasonlítást tett az villamosenergia-tőzsdék áraival, mivel az érintett vállalatok az energiaellátásuknak csak egy nagyon csekély részét vásárolták a tőzsdén.
(93)
Olaszország szerint a kétoldalú szerződésekkel kialkudott árak csak akkor kedveznek a fogyasztóknak, ha ezek a fogyasztók szabadon választhatják meg szállítóikat, és a versenyképes technológiával termelő energiaforrást. Ez Szardínián nem lehetséges, mivel itt az erőművek nem képesek olcsó áramot termelni, mert nincs földgázellátásuk. Emellett a modern erőművi beruházásokat akadályozta a korlátozott elektromos hálózati kapcsolat, amely lehetetlenné tette a villamos energia exportálását. További tényező volt a piaci koncentráció és az érintett szolgáltatók szerepe.
(94)
Ilyen körülmények között Olaszország érvelése szerint igazolható egy olyan díjszabási rendszer bevezetése, amely stabilizálja a villamos energia árait, amíg hatékonyabb nem lesz a verseny a villamos energia piacán. Olaszország ismételten úgy érvelt, hogy a kedvezményes díjszabás a teljeskörűen versenyképes piaci mechanizmust szimulálja.
(95)
Ami az erőművi többletkapacitást illeti, ami miatt a Bizottság kételkedett abban, hogy Szardínián a villamos energia árai magasabbak, mint az olasz félszigeten (tekintve, hogy a többletkapacitás inkább arra ösztönözné az erőműveket, hogy versenyképes árakon értékesítsenek a nagyfogyasztók számára - lásd a (47) preambulumbekezdését), Olaszország az alábbiak szerint érvelt. A szardíniai erőművi többletkapacitás nem vezet a fogyasztói árak csökkenéséhez, mert ebben a specifikus esetben a többletkapacitás oka a hálózati kapcsolatok hiánya, amely miatt igen nagy erőművi tartalékokat kellett létesíteni, hogy fenn lehessen tartani a sziget folyamatos villamos energia-ellátását (32). Mivel ezt a tartalékot mindenképpen megfizettették a villamos energia végfelhasználóira terhelt díjakban, az energiaszolgáltatók nem voltak érdekeltek abban, hogy a kihasználatlan kapacitással termelt villamos energiát versenyképesebb áron adják.
(96)
Olaszország szerint, az intézkedés arányos volt, mert az AEEG által 2005-re rögzített ár (lásd a fenti (34) preambulumbekezdést) megfelel a kedvezményezettek EU versenytársai által fizetett átlagáraknak, amelyeket a szabályozó hatóság objektíve kalkulált ki. Olaszország azt is hangsúlyozta, hogy a szabályozott díjakat alkalmazó tagállamokban a nagy ipari fogyasztók akár 25 EUR/MWh szintű alacsony árakat is fizettek a 2005. évi villamos energia szállításokért.
(97)
Olaszország ezért vitatta a panaszosok által beterjesztett adatokat, amelyek véleménye szerint metodológiailag tévedtek abban, hogy túlértékelték a kedvezményezettek uniós versenytársai által fizetett villamos energia átlagárakat.
(98)
Olaszország inkább hat, mint öt évig tartja indokoltnak a rendszer fenntartását, mivel meg kell várni az energetikai infrastruktúra befejezését.
(99)
Olaszország fenntartotta, hogy a folyamatos csökkentési követelmény teljesült: A díjszabás degresszív volt, mert az amsterdami és frankfurti energiatőzsdei ár ingadozásainak súlyozott átlagához igazították, és csak emelkedhetett, de nem csökkenhetett.
(100)
A díjszabást az energiatőzsdei ár ingadozásaihoz igazították, mert, Olaszország szerint, ez objektív mérőszám volt, és széles körűen reprezentatív volt az energiaárak trendjét illetően. Olaszország azonban fenntartotta azt az állítását, hogy az Unió nagy energiaigényű fogyasztói részére bevezetett aktuális áremelések általában lényegesen kisebbek voltak, mint a tőzsdei áremelkedések, mivel ezek a fogyasztók kétoldalú szerződésekben megállapodott árakat fizettek, vagy rögzített állami díjat fizettek, és ezek az árak kevésbé voltak érzékenyek a változásokra.
(101)
Olaszország véleménye szerint a szardíniai díjak évi 4 %-os emelése összhangban volt a közvetlen uniós versenytársak részére alkalmazott energiaár-emelésekkel.
(102)
Olaszország felhívta a figyelmet arra, hogy az EU-ban léteztek olyan intézkedések, amelyek hatása egyenértékű a vitatott kedvezményes díjszabásokéval, és azt állította, hogy mindegyiket azonos módon kell értékelni, formájuktól függetlenül, mivel közös volt a céljuk, vagyis hogy biztosítsák az EU energiaigényes iparágainak a túlélést és megakadályozzák, hogy a nemzeti határokon kívülre kerüljenek.
(103)
Bár 2007 után Szardínia regionális működési támogatásra jogosultsága megszűnt, Olaszország azt állította, hogy a Regionális Támogatási Iránymutatás fokozatos kivezetési rendelkezést tartalmaz azon rendszerek esetében, amelyek hatályban voltak akkor, amikor egy régió mentessége megszűnt az EUMSZ 107. szakasz (3) bekezdésének (a) pontja alapján. Így a Bizottság még engedélyezhette az intézkedést a 2007. évi Regionális Támogatási Iránymutatás alapján. Mindenesetre Olaszország fenntartotta, hogy a vitatott intézkedést nem lehet közönséges működési támogatásnak tekinteni.
(104)
Olaszország ismételten hangoztatta, hogy a díjszabás nem érintette hátrányosan a tagállamok közötti kereskedelmet, a már korábban, (76) preambulumbekezdésben az alumínium, cink és ólom vonatkozásában előadott érveire tekintettel. Olaszország ugyanezt a magyarázatot adta a vegyiparra is. 2004-ben például az érvényes kétoldalú szállítási szerződések alapján, ha nem lett volna kompenzációs kifizetés, a Portovesmének 63 EUR/MWhfn33 és az Euralluminának 65,95 EUR/MWh áramdíjat kellett volna fizetnie. 2002-ben csupán 470 000 tonna PVC-t termeltek Olaszországban, miközben a fogyasztás 970 000 tonna volt.
5. AZ INTÉZKEDÉSEK ÉRTÉKELÉSE
5.1. Állami támogatás létezése az EK-Szerződés 107. Cikkének (1) bekezdése értelmében
(105)
Egy intézkedés akkor jelent állami támogatást az EK-Szerződés 107. szakaszának (1) bekezdése értelmében, ha az alábbi feltételek teljesülnek: az intézkedés (a) gazdasági előnyben részesíti a kedvezményezettet; (b) az állam nyújtja vagy állami forrásokon keresztül nyújtja; (c) szelektív; és (d) hátrányosan hat a tagállamok közti kereskedelemre, és torzítja a versenyt az EU-n belül.
5.1.1. Az előny megléte
(106)
A 2004-es és 2005-ös díjalkalmazások keretén belül az állami beavatkozással támogatták azt az áramdíjat, amelyben a kedvezményezettek a szállítókkal megállapodtak. 2004-ben például az érvényes kétoldalú szállítási szerződések alapján, ha nem lett volna kompenzációs kifizetés, a Portovesmének 63 EUR/MWh (33) és az Euralluminának 65,95 EUR/MWh áramdíjat kellett volna fizetnie. A számadatokat Olaszország és maguk a kedvezményezettek szolgáltatták, és ezért vitán felül állnak.
(107)
2005-ben az Olaszország által szolgáltatott adatok szerint a Syndial szállítóval kialkudott áramdíja meghaladta a 60 EUR/MWh-t, melyet a kedvezményes díjszabás levitt 27 EUR/MWh-ra. A két intézkedés magyarázata abban volt, hogy az államnak vissza kell térítenie a kedvezményezettek részére azokat a többletköltségeket, amelyek a Szardínián történő villamos energia vásárlása miatt keletkeztek az uniós versenytársak által kifizetett átlagos áramdíjakhoz viszonyítva.
(108)
A Portovesme előadása szerint a kedvezményes díjszabás annak az áramdíjnak felel meg, amely a valódi versenyorientált piaci viszonyok mellett érvényesülne, ezért nem jelent előnyt. A Bizottság már elutasította ezt az érvelést az Alcoa ügyben, amely tulajdonképpen azonos díjszabásra vonatkozott. Az előny meglétének értékelésekor sem az Unió bíróságai, sem a Bizottság nem vette soha figyelembe azokat a feltételeket, amelyek érvényesülhettek volna egy feltételezett, jobban működő piacon. Hivatkozási alapul mindig azok a feltételek szolgáltak, amelyek az érintett tényleges piacokon érvényesültek (34).
(109)
Ez az érvelés azt is feltételezi, hogy ahol egy piac nem működik megfelelően, a tagállam jogosult lenne olyan árak bevezetésére, amelyek a hatékony versenyfeltételeket szimulálják (lásd Olaszország észrevételét a fenti (72) preambulumbekezdésben).
(110)
Ezt az érvelést nem lehet elfogadni, mert ellentétes az EU esetjogban lefektetett alapelvvel, amely szerint „az a tény, hogy egy tagállam egyoldalú intézkedésekkel igyekszik közelíteni egy meghatározott gazdasági szektor versenyfeltételeit a többi tagállamban alkalmazottakhoz, nem fosztja meg az érintett intézkedéseket a támogatás jellegüktől” (35). A Bizottság úgy értékelte, hogy ugyanezt az elvet kell alkalmazni azokra az esetekre is, amikor egy tagállam közelíteni próbálja a versenyfeltételeket azokhoz, amelyeket a teljesen versenyorientált piacon érvényesítenének.
(111)
Továbbá, ha ezt az előterjesztést elfogadnák, nem lenne állami támogatás az, ha egy tagállam támogatja a két piaci szereplő között szabadon kialakított ár és a teljes versenyszféra feltételei között kialakítható elméleti ár közötti különbséget. Ez lerombolná az állami támogatások ellenőrzésének alapvető célját.
(112)
Olaszország fenntartja, hogy ez a díjszabási rendszer azonos az Alumix-díjakkal, amelyről a Bizottság megállapította, hogy nem képez állami támogatást (lásd a fenti (74) preambulumbekezdést), és ennek megfelelően kell elbírálni.
(113)
A Bizottság hangsúlyozza, hogy az a helyzet, amelyben a Bizottság állást foglalt az Alumix ügyben, nagyon különbözött ettől. Az Alumix ügyben a díjszabást az ENEL állapította meg, amely abban az időben monopolhelyzetben levő állami áramszolgáltató volt egy olyan áramszolgáltatói piacon, amelyet azóta liberalizálni kellett (36). Ebben a helyzetben, a Bizottságnak meg kellett volna győződnie arról, hogy az ENEL nem mesterségesen alacsonyan tartott árakon adott-e el, vagy hogy úgy viselkedett-e, mint egy racionális piacgazdasági szereplő. Tekintettel az ENEL erőművi monopóliumára és egyedüli szállítói helyzetére, nem volt olyan versenyképes piaci ár, amelyhez viszonyítva a Bizottság az értékelésében valamilyen kedvezményezés meglétét állapíthatta volna meg. Ezért a Bizottság kialakított egy módszert a legalacsonyabb elméleti piaci ár meghatározására, amely mellett egy racionális szállító hajlandó lenne kiszolgálni „legjobb vevőjét”.
(114)
Mindazonáltal, ezt a módszert nem lehet alkalmazni abban az esetben, amikor az árakat a végfelhasználók az energiaszállítókkal a liberalizált piacon alkudják ki, és utólagosan kompenzációs kifizetésekkel támogatják őket. Ezzel az Alumix határozat elemzése és a Bizottságnak erre az esetre alkalmazott megállapításai most már nyilvánvalóan elvesztették relevanciájukat. Ezt támasztotta alá az elsőfokú bírsági ítélet is, amely érvényben tartotta a határozatot az Alcoa (37) ügyben a hivatalos vizsgálat megindításáról (az ítélet 132. bekezdése).
(115)
A jelen esetben a piaci szereplő elv nem alkalmazható. A helyzetet a piaci szereplő tesztre figyelemmel kellett volna megvizsgálni, hogy az állam adta-e el a villamos energiát az érintett vállalatok részére, akár közvetlenül, akár egy állami tulajdonú vállalaton keresztül, ahogy az az Alumix részére történt. De itt a villamos energiát magántársaságok szállították. Ezért nincs arra szükség, mint az Alumix ügyben, hogy megvizsgálják, hogy az állam magatartása összehasonlítható volt-e egy ésszerű piaci szereplőével.
(116)
Arról kellett határozatot hozni, hogy a 2004-es és 2005-ös kompenzációs kifizetési rendszerek csökkentették a kedvezményezetteket a szállítási szerződések értelmében terhelő költségeket, amelyeknek normális esetben a társaságok költségvetését kellett volna terhelni. A jól megalapozott esetjoggal összhangban ezért a vitatott intézkedések gazdasági előnyhöz juttatták azokat, akiket érintettek (38).
5.1.2. Szelektivitás
(117)
Mivel az olaszországi kedvezményes áramdíjszabást kizárólag a Szardíniába telepített, meglevő létesítményeket használó, és iparvállalatok zárt körébe tartozó vállalkozások számára biztosították, amelyek tekintetében törvényhozó és szabályozó eszközökkel határozták meg az intézkedések jogalapját, az általuk nyújtott előnyt szelektívnek kell minősíteni.
5.1.3. Állami források és az állam felelőssége
(118)
Az esetjog alapján az EUMSZ 17. cikk (1) pontja alapján csak akkor minősül állami támogatásnak minősül egy előny, ha azt közvetve vagy közvetlenül állami forrásokból (39) biztosítják és az államnak tulajdonítható (40).
(119)
Amint a (28) preambulumbekezdés mutatja, a vitatott kompenzációs kifizetéseket a Kiegyenlítési Alap által beszedett adójellegű járulékkal finanszírozták az áramszámla A4 során keresztül. Ez a teher kötelező, és a nemzeti jogszabályokat végrehajtó AEEG határozatok segítségével vetik ki. A Kiegyenlítési Alap törvényesen létesített köztestület, amely a tevékenységét az AEEG határozatokban lefektetett pontos utasítások alapján látja el.
(120)
Azt is törvény szabályozza, hogy az adóbevétel, amelyet a nemzeti törvény értelmében kötelező befizetni, és egy, a törvény erejével létesített testület részére fizetendő be, állami forrást képez az Alapszerződés 87. cikkének (1) bekezdése értelmében, ha azt egy olyan intézkedés finanszírozására különítik el, amely teljesíti ennek a cikknek a többi kritériumait (41).
(121)
Olaszország hivatkozott a Bíróságnak a PreussenElektra perben hozott ítéletére (42) annak a tételnek a bizonyítására, hogy a tárgyalt intézkedést nem állami forrásokból finanszírozták. Olaszország úgy érvelt, hogy a díjszabás finanszírozására szükséges alapokat magánszemélyek (a villamosenergia-fogyasztók) utalták át magánszemélyek (a kedvezményezettek) részére; az állam szerepe csupán arra korlátozódott, hogy meghozza azt a törvényt, amellyel előírta a szükséges összegek befizetését, és döntött arról, hogy az összegeket egyetlen célra kell felhasználni, nevezetesen a törvényen alapuló, kötelező rendszer bevezetésére. Olaszország és a több kedvezményezett szerint a Kiegyenlítési Alap nem gyakorolhat ellenőrzést az alapok felett, a csupán a pénzügyi közvetítő szerepe van.
(122)
A PreussenElektra esetben a Bíróság arra az álláspontra helyezkedett, hogy a magántulajdonú villamosenergia-szolgáltató vállalatok azon kötelezettség, hogy a megújuló energiaforrásokból termelt villamos energiát az energiatípus valós gazdasági értékénél magasabb minimáláron kell megvásárolniuk, nem képez állami támogatást, mert az intézkedés nem tartalmazza állami források átutalását sem közvetlenül, sem közvetve.
(123)
A Bizottság hangsúlyozza, hogy a PreussenElektra ügyben az intézkedés finanszírozásához szükséges forrásokat az energiaszolgáltatók közvetlenül bocsátották a megújuló energia termelői részére anélkül, hogy ezek a források állami testületeken keresztül mentek volna. Ebben a rendszerben az átutalt összegek felett a tagállam hatóságai egyáltalán nem rendelkezhettek. A jelen esetben azonban a pénzösszegek egy állami szerven áramlanak át, a Kiegyenlítési Alapon, mielőtt a végső kedvezményezetthez eljutnának. Ennélfogva a PreussenElektra tényállása más, és ezért nem releváns a jelen esetben.
(124)
A Pearle ügyben hozott ítélet (43) nem segít sem Olaszországnak, sem a kedvezményezetteknek. A Pearle ügyben a Bíróság azt állapította meg, hogy bizonyos specifikus feltételek mellett az az adóbevétel, amely egy állami szerven keresztül ment, nem állami forrás. A Pearle esetben az intézkedéseket teljes összegükben egy bizonyos iparág finanszírozta, melyet maga az iparág kezdeményezett. A pénzösszegeket egy adójellegű járulék segítségével hajtották be egy állami szerven keresztül, amely sohasem rendelkezhetett szabadon ezekkel az alapokkal. Ezen túlmenően összefüggés volt az adókat befizető, és az intézkedéssel kedvezményben részesülő egységek között.
(125)
Olaszország előadása szerint a Kiegyenlítési Alapnak nincs ráhatása a pénzösszegek kiutalására, amelyeket célzottan használnak fel az áramdíjak finanszírozására, és sohasem kerülnek bele a „közpénzek körébe”. Így az állam nem rendelkezhet szabadon a pénzek felett, következésképpen ezek nem képeznek állami forrásokat.
(126)
Ugyanígy értelmezte az első fokú Bíróság az Earl Salvat ügyben, ahol megvizsgálta a vitatott adójellegű járulékot külön-külön minden egyes Pearle kritériumra figyelve. Az ítéletben felsorolt tesztek összesítettek. Ugyanígy értelmezte az első fokú Bíróság az Earl Salvat ügyben, ahol megvizsgálta a vitatott adójellegű járulékot külön-külön minden egyes Pearle kritériumra figyelve (44).
(127)
Mielőtt megvizsgálta volna a Kiegyenlítési Alap által játszott szerepet, a Bizottság meggyőződött arról, hogy teljesül-e a Pearle ügyben felsorolt valamelyik másik teszt. Világos, hogy itt, szemben a Pearle üggyel, a vitatott díjszabásokat az állam kezdeményezésére vezették be, és nem egy gazdasági szektor kezdeményezésére. A Pearle ügyben az intézkedés kedvezményezettjei maguk voltak a felhasznált források befizetői, így az állami szerv beavatkozása nem irányult olyan előnyhöz juttatásra, amely az állam számára pótlólagos terhet jelentett volna. A jelen esetben, a kedvezményezettek nem viselték az adójellegű járulék pénzügyi terhét, az kizárólag a villamos energia fogyasztóira hárult. Ezért a Pearle ítéletre nem lehet támaszkodni, függetlenül attól, hogy érdemben elfogadják-e azt az érvelést, vagy sem, hogy a Kiegyenlítési Alap csupán egy közvetítő pénzügyi elszámolási szervezet.
(128)
Ami magát a Kiegyenlítési Alapot illeti, a Bizottság kihangsúlyozza, hogy az esetjogi állásfoglalás szerint nem lehet különbséget tenni azok között az esetek között, amikor a támogatást az állam közvetlenül nyújtja, illetve amikor egy, az állam által kijelölt vagy alapított szerv vagy magántestület nyújtja (45). Ezért nem döntő tényező az állami támogatásra vonatkozó szabályok alkalmazása szempontjából, hogy a Kiegyenlítési Alap állami- vagy magánszektorba tartozik. Az a tény, hogy a Kiegyenlítési Alap állami szerv, nem jelenti automatikusan az EUMSZ 107. cikkének alkalmazhatóságát (46); továbbá önmagában egy magántestület beavatkozása sem zárja ki eleve ennek a cikknek az alkalmazását.
(129)
Az elemzést azonban nem lehet a Kiegyenlítési Alap, mint állami szerv hatáskörére korlátozni. Arról az általánosabb kérdésről kellett ugyanis meggyőződni, hogy az állam közvetlenül vagy bármely általa kijelölt testület közvetítésével gyakorolhat-e ellenőrzést a díjszabás finanszírozására szolgáló alapok felett. Ugyanezt a vizsgálatot kellett volna végrehajtani akkor is, ha a Kiegyenlítési Alap magántestület lett volna.
(130)
A Bíróságnak az Essent (47) ügyben nemrég hozott ítélete végérvényes eligazítást tartalmaz ebben a kérdésben. Az Essent ügyben Hollandia törvénnyel iktatott be egy pótlékot az áramdíjakra. A díjpótlékot a villamos energia-fogyasztók fizették meg a hálózati szolgáltató részére, akik a maguk részéről átutalták a pénzeket a kijelölt társaság, a SEP részére. A SEP nem volt jogosult az alapok kezelésére, és szigorú hatósági ellenőrzés alatt működött. A Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a díjpótlék bevételei állami forrásokat képeznek, mivel az áramdíjra kivetett pótlékot nemzeti törvény írta elő, és ezért adótehernek minősülnek, és a SEP nem volt jogosult az adóbevételből befolyó összegnek a törvényben meghatározottól eltérő célra történő felhasználására, ezért a pénzek állami ellenőrzés alatt maradtak, és az állami hatóság rendelkezésére álltak. A Bíróság megállapítása szerint ez elégséges alap volt arra, hogy a pénzeket állami forrásoknak minősítsék.
(131)
Az eset szembetűnően hasonló az előttünk álló esethez. A díjszabások finanszírozására az áramdíjra kivetett, vitatott pótlékot ugyanúgy, mint az Essent ügyben, törvény erejénél fogva vetették ki. A Kiegyenlítési Alap ugyanazt a szerepet játssza, mint a SEP, mivel központosítja és kezeli a parafiskális adóbevételeket, és ugyanazoknak a kényszerítő intézkedéseknek is van alávetve, mivel az adóbevételből befolyt összegeket csak a törvény által előírt célokra (a kedvezményes díjszabások finanszírozására) használhatja fel. Az állam pozíciója a források ellenőrzése és irányítása: A Kiegyenlítési Alap az AEEG pontos utasításai alapján látja el a pénzügyi funkciókat, amely a törvényben kapott szabályozási felhatalmazásának és/vagy a nemzeti törvények végrehajtásának keretei között tevékenykedik. Így a Kiegyenlítési Alap által kezelt források mindenkor állami ellenőrzés alatt maradnak.
(132)
Ez az elemzés összhangban van a Bizottságnak az olasz átállási költségek esetével, amelyben állami forrásnak minősítették a Kiegyenlítési Alap által az A6 számlán kezelt pénzösszegeket (48).
(133)
A Kiegyenlítési Alap által kezelt pénzek állami forrásnak történő minősítését alátámasztja az első fokú Bíróság által az Iride esetben hozott ítélete is (49).
(134)
Olaszország Legfelsőbb Semmítőszéke már kimondta, hogy a Kiegyenlítési Alap jogi személyisége nem különül el az olasz államétól, és hogy a Kiegyenlítési Alaphoz átutalt összegeket állami tulajdonnak kell tekinteni még akkor is, ha azok magánszemélyektől származnak és magánvállalkozások számára szólnak (2003. április 3-i 11632/03. sz. ítélet). Az Iride esetben a felperesek, az Iride SpA és Iride Energia SpA keresetet nyújtottak be az első fokú Bírósághoz az ellen a határozat ellen, amelyben a Bizottság állami forrásoknak minősítette a Kiegyenlítési Alap által az A6 számlán kezelt összegeket. A felperesek érvei igen hasonlóak voltak. Vitatták a Semmítőszék határozatának alapját, azt állították, hogy a Kiegyenlítési Alap szerepe elsősorban elszámolási közvetítés volt a pénzügyi teljesítésre kötelezett magánszemélyek és az érintett összegek kedvezményezettjei között, és ez a szerep nem tette lehetővé a Kiegyenlítési Alap számára azt sem, hogy akár a legrövidebb ideig is használja a letétbe helyezett pénzeket. A felperesek azt is kérelmezték, hogy a PreussenElektra esetben alkalmazott precedensjogot alkalmazzák.
(135)
Az Elsőfokú Bíróság, miután hangsúlyozta, hogy nem jogosult felülbírálni az olasz jogalkotásnak a Semmítőszék szerinti értelmezését, megerősítette, hogy a Kiegyenlítési Alap A6 számláján tartott összegeket állami forrásnak kell minősíteni, mert azon túlmenően, hogy állami tulajdont képeztek, állandó állami ellenőrzés alatt voltak (50).
(136)
Ez a következtetés a Kiegyenlítési Alap A6 számlájára vonatkozott, amelyet Olaszország energetikai szektorában az átállási költségek finanszírozására használtak. Ezt logikusan ki lehet terjeszteni az A4 komponensre is, amelyből a vitatott díjszabásokat finanszírozták. A Semmítőszék ítéletét a Kiegyenlítési Alap jogi személyiségének elemzésére alapította, és az állami tulajdonra vonatkozó megállapítását ezért alkalmazni kell a Kiegyenlítési Alapnál letétbe helyezett valamennyi pénzösszegre nézve. Ugyanez igaz az Elsőfokú Bíróságnak arra a megállapítására is, hogy az állam ellenőrizni tudja a Kiegyenlítési Alap által kezelt forrásokat. Az A6 számla és az A4 komponens között csak a források felhasználásának a célja a különbség (az átállási költségek fedezése az A6 számla esetében, és a kedvezményezett díjszabások finanszírozása az A4 komponens esetében). Az A4 komponensből az szardíniai kedvezményezettek részére átutalt összegeket ezért állami forrásoknak kell minősíteni.
(137)
Azon felül, hogy állami forrásokból lettek finanszírozva, a vitatott díjszabás az államnak tulajdonítható, mivel az intézkedések jogalapját a nemzeti törvényhozás és rendeletek, valamint az állami szervezeti és hatósági funkciókat ellátó AEEG határozatai képezték (51).
5.1.4. Hatás a kereskedelemre és a verseny eltorzítására
(138)
Ami az intézkedések hatását illeti a tagállamok közötti kereskedelemre és a verseny ebből következő eltorzítására, nem vitás, hogy az érintett piacok (ólom, cink, ezüst, alumínium és klór/szóda) teljes mértékben nyitottak a versenyre. Ez önmagában is elég annak megállapítására, hogy a díjszabások kihatnak az Unión belüli kereskedelemre.
(139)
A Bizottság azonban úgy ítélte meg, hogy a kedvezményezettek és Olaszország által felhozott érvek, hogy t.i. a fémiparban (az érvelés kifejezetten nem említi a klórtermékeket) a díjszabásoknak nincs kihatása a kereskedelemre és nem torzítják el a versenyt, mert jelenleg nincs kereskedelmi forgalom a tagállamok között. Valószínűleg nem is lesz ilyen kereskedelmi forgalom, és az ipar különleges sajátosságai miatt a díjszabások nem károsítják meg a kedvezményezettek uniós versenytársait sem.
(140)
Sem a Bizottság a határozataiban, sem a Bíróság az ítéleteiben nem fogadta el soha, hogy a tényleges kereskedelmi forgalom hiánya azt jelentené, hogy egy támogatási intézkedésnek nincs kihatása az Unió belső kereskedelmére. A Bíróság ítéleteiben következetesen arra az álláspontra helyezkedett, hogy egy vállalkozás szubvencionálása akkor is hátrányosan hat ki az Unió belső kereskedelmére és torzítja a versenyt, ha a kedvezményezett vállalat maga nem is vesz részt az Unió belső kereskedelmében. Ha egy tagállam támogatást nyújt egy vállalkozásnak, ennek következtében fennmaradhat vagy növekedhet a hazai termelés, ami azt eredményezi, hogy a többi tagállamban letelepedett vállalkozások esélye kisebb arra, hogy termékeiket az adott tagállam piacára tudják exportálni (52).
(141)
Ezen felül nem szokatlan a sablonos hivatkozás a csökkenő EU-termelésre, a nem Uniós országokból a növekvő importra és a tagállamok közötti korlátozott vagy nem létező kereskedelmi forgalomra: tipikusan így érvelnek azok a vállalatok, amelyek szerkezeti nehézségekkel küzdenek vagy nagy versenyhelyzeti nyomás nehezedik rájuk. Ezek a vállalatok különösen érzékenyek a tagállamoknak azokra az intézkedéseire, amelyekkel hazai iparuk versenyképességének helyzetén igyekeznek javítani.
(142)
Az a tény, hogy Olaszország cink-, ólom- és ezüsttermelése túl szerény ahhoz, hogy a referenciaárra hátrányos hatást tudjon gyakorolni, e tekintetben irreleváns. Az a tény, hogy ezeknek a fémeknek olyan a referenciaára, amelyet nem egykönnyen befolyásolnak egyetlen tagállam termelési feltételei sem, nem jelenti azt, hogy nem jöhet létre verseny az EGT-ben letelepedett, és a fémek világpiacán értékesítő vállalkozások között. Elképzelhető, hogy a szardíniai kedvezményezettek részére nyújtott támogatás nem teszi lehetővé a számukra, hogy termékeik világpiaci árát csökkentsék, és kiszorítsák konkurenseiket a piacról, és hogy a többi európai termelő mindaddig bent marad az üzleti életben, amíg a világpiaci áron gazdaságosan tud eladni. Azonban az Olaszországban a támogatott villamos energia árak következtében elért profitok erősítik a társaságok általános értelemben vett versenyhelyzetét. Például a megnövekedett tőketartalékok felhasználhatók a versenytársak felvásárlására és a piaci részesedés növelésére. Ez az érvelés annál is inkább releváns, ha figyelembe vesszük, hogy egyes kedvezményezettek multinacionális társaságokhoz tartoznak (53).
(143)
A kedvezményezettek állításával szemben, az a tény, hogy az Olaszországban az érintett szektorokban fizetett áramdíj összehasonlítható az európai versenytársak által fizetett átlagos villamos energia árával, nem bizonyítja azt, hogy más európai termelői érdekeket nem fenyeget az olaszországi díjszabás. Világosan kimondták a C-372/97 Olaszország felperesnek a Bizottság alperes ellen indított perében, hogy azok az egyoldalú intézkedések, amelyek egy tagállam versenyhelyzeti feltételeit közelíteni próbálják a többi tagállamban uralkodó körülményekhez, igenis befolyásolják a kereskedelmet (és ezért nem mentesülhetnek a szubvencióminősítés alól). Ezen felül, más tagállamokban érvényes villamos energia szolgáltatási szerződések vonatkozásában is felmerült az állami támogatás gyanúja, ezért a Bizottság mélyebb vizsgálatot indított el számos ilyen intézkedés vonatkozásában (54). Bár ezt a védekezést nem terjesztette elő Olaszország vagy az Alcoa, a Bizottság megítélése szerint célszerű felhívni a figyelmet arra a régi alapelvre, hogy az egyes tagállamokban alkalmazott törvénysértő támogatás nem jogosít fel más tagállamokat hasonló intézkedések elfogadására.
(144)
Mindenesetre, a kedvezményezettek versenytársai által benyújtott panaszok jól jelzik, hogy a vitatott díjszabások igenis felvetnek versenyhelyzeti problémákat, és hátrányosan hatnak ki az Unió belső piaci folyamataira.
(145)
Ezen felül Olaszország a 2004-es díjszabásokat nem jelentette be. A hatályos esetjog szerint, ha a támogatást nem jelentették be, a Bizottság nem köteles kimutatni az intézkedés kihatásait a versenyhelyzetre és a tagállamok egymás közti kereskedelmére: „Ha a Bizottságnak határozataiban be kellene mutatnia a már nyújtott támogatások tényleges hatását, akkor ez - azon tagállamok hátrányára, amelyek a támogatásokat a tervezeti szakaszban bejelentik - azokat a tagállamokat részesítené előnyben, amelyek úgy nyújtanak támogatásokat, hogy megsértik az [EK] Alapszerződés 93. cikkének (3) bekezdésében lefektetett bejelentési kötelezettséget” (55).
(146)
Le kell vonni azt a következtetést, hogy a vitatott kedvezményes áramdíj a kedvezményezettek piaci versenypozícióját javítja az uniós versenytársakkal szemben. Az esetjog szerint ilyen körülmények között azt kell megállapítani, hogy a Tagállamok közti kereskedelmet hátrányosan érinti és a versenyt torzítja (56).
5.1.5. Következtetések a támogatás meglétére
(147)
A Bizottság megállapította, hogy a vitatott 2004-es és 2005-ös díjszabások állami támogatást valósítanak meg az EUMSZ 87. cikkének (1) bekezdése értelmében, és csak akkor engedélyezhetők, ha az Alapszerződésben foglalt kivételek egyikére jogosultak lesznek. Ez a döntés konzisztens az Alcoa esetben hozott ítélettel, amely tulajdonképpen azonos díjszabásra vonatkozott.
5.2. Új támogatás vagy meglevő támogatás
(148)
Az EK-Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK tanácsi rendelet 1. cikke tételesen felsorolja az összes szituációt, amelyben egy intézkedés meglevő támogatásnak minősül (57).
(149)
Nem vitás, hogy az eljárás tárgyát képező vitatott intézkedések nem léptek hatályba, mielőtt Olaszország belépett volna az Unióba (a rendelet 1. cikke (b) pontjának i. alpontja), nem vélelmezték jóváhagyásukat arra tekintettel, hogy a Bizottság az előírt eljárási határidőn belül nem hozott határozatot (1. cikk (b) pontjának iii. alpontja), és nem vélelmezhető a támogatás megléte az elévülés lejárta miatt sem (1. cikk (b) pontjának iv. alpontja). Nem váltak támogatássá annak következtében sem, hogy a tagállam nem módosította a rendelkezéseit a közös piac fejlődése közben (az 1. cikk (b)pontja v. alpontjának első mondata).
(150)
A fentiek értelmében a Bizottság a határozatában a vitatott díjszabásokat új támogatásnak minősítette.
5.3. A támogatás jogszerűsége
(151)
Az EUMSZ 108. cikkének (3) bekezdése értelmében, a tagállamok támogatás nyújtására vagy módosítására irányuló minden tervüket kötelesek bejelenteni, és tilos a javasolt intézkedéseket hatályba léptetni, amíg a bejelentési eljárás jogerős döntéssel le nem zárult.
(152)
Mivel Olaszország elmulasztotta a 2004-es rendelet 1. cikkét bejelenteni, a 2004-es díjszabások törvénybe ütköző támogatást valósítanak meg.
(153)
Azonban Olaszország hivatalosan bejelentette a 80/2005. törvény 11. cikkének (12) bekezdését, és nem léptette hatályba az intézkedést. Ezzel betartotta a szerződés 108. cikke (3) bekezdésében foglalt kötelezettségeit.
6. A TÁMOGATÁS ÖSSZEEGYEZTETHETŐSÉGE
(154)
Az állami támogatás általános tilalmáról szóló EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése alóli kivételként a támogatás csak akkor nyilvánítható összeegyeztethetőnek, ha az Alapszerződésben foglalt kivételek egyikére jogosult lesz.
(155)
A 2004-es és 2005-ös díjszabások működési támogatást valósítanak meg. El kell utasítani Olaszországnak azt az igényét, hogy a 2005-ös díjszabásokat ne tekintsék működési támogatásnak, mert részét képezik a regionális támogatási stratégiának, és függvényei egy termelő beruházásnak. Még ha egy egyetértési jegyzőkönyv úgy rendelkezik is, hogy a kedvezményezetteknek bizonyos beruházásokat végre kell hajtaniuk, a 2005-ös kedvezményes díjszabásokban a támogatási komponens nem arányos része a rá jogosító kiadásnak, és nem függ a támogatás egy maximalizált mértékétől. Nincs arra utaló információ, hogy az intézkedés kielégíti a beruházási támogatás kritériumait, sem arra, hogy a támogatás ezzel arányos. Ehelyett, az intézkedést világosan a villamos energia fogyasztásához kapcsolták, és célja a villamos energia beszerzési költségeinek, vagyis az érintett vállalatoknál felmerülő működési költségeknek az enyhítése volt. Ezért ezt nem lehet beruházási támogatásnak magyarázni.
(156)
A működési támogatás elvben is összeférhetetlen a belső piaccal. A C-86/89. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben a Bíróság azt állapította meg, hogy „az érintett támogatás, amelyet különös feltételekhez kötés nélkül nyújtottak, kizárólag a felhasznált mennyiség alapján, az érintett vállalkozások számára nyújtott működési támogatásnak tekintendő, és, mint ilyen, hátrányosan, és a közérdeket sértően hatott ki a kereskedelmi feltételekre” (58).
(157)
A T-459/93 sz. Siemens kontra Bizottság ügyben az Elsőfokú Bíróság felidézte azt az elvet, hogy „a működési támogatás, más szóval, a vállalkozás által egyébként normális esetben viselendő mindennapos vállalatvezetési, vagy a szokásos tevékenységhez kapcsolódó költségeket csökkentő támogatás, elvben nem tartozik a fenti 92. cikk (3) bekezdésének hatálya alá [ez a jelenleg hatályos EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése] … Az ide vonatkozó esetjog szerint az ilyen támogatás hatása elvben a verseny eltorzítása azokban a szektorokban, amelyek részére nyújtották, miközben nem kevésbé képtelen, a valódi természeténél fogva, akárcsak egyik fent felsorolt célját is elérni”.
(158)
Ugyanakkor világosan meghatározták azokat a szituációkat, amelyek fennállása esetén nyújthatók működési támogatások. Működési támogatás nyújtható környezetvédelmi célokra a környezetvédelem céljaira nyújtható állami támogatásról szóló Közösségi iránymutatások alapján (59). A támogatott térségekben szintén engedélyezhető kivételes alapon a működési támogatás, mint regionális támogatás. A Bizottság megvizsgálta, hogy a vitatott díjszabások besorolhatók-e az egyik ilyen fenti kategóriába.
(159)
A Bizottság megállapítja, hogy a díjszabások semmilyen környezetvédelmi célt sem szolgálnak, következésképpen nem engedélyezhetők környezetvédelmi támogatás jogcímen sem.
6.1. Összeegyeztethetőség az 1998. Évi Regionális Támogatási Iránymutatásokkal
(160)
Kivételes esetben működési támogatás nyújtható a támogatásra jogosult támogatandó térségeknek az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének a) pontjában foglalt kivétel alapján. A szardíniai régió jogosult volt erre a támogatásra 2006 végéig. A Bizottság ezért megvizsgálta, hogy erre az időszakra engedélyezhetők-e a 2004-es és 2005-ös díjszabások a regionális támogatásokról szóló 1998. évi iránymutatás alapján.
(161)
Az iránymutatás 4.15. pontja szerint működési támogatást kivételes esetben lehet nyújtani, amennyiben i. bizonyíthatóan hozzájárul a regionális fejlesztéshez, és a természete és ii. szintje arányos ahhoz a hátrányos helyzethez képest, amelyen enyhíteni kívánnak. A tagállamnak kell kimutatni a hátrányos helyzetét, és meg kell becsülnie a nagyságrendjét. Az iránymutatás 4.17. pontja szerint a működési támogatást korlátozott ideig és progresszíven csökkenő mértékben kell nyújtani.
(162)
Az iránymutatás 2. pontja szerint „az egyetlen vállalkozásnak adott egyedi ad hoc támogatás folyósítása, vagy egyetlen tevékenységi területre korlátozott támogatás nagyban befolyásolhatja az érintett piacon zajló versenyt, a regionális fejlesztésre gyakorolt hatása pedig valószínűleg túl korlátozott. (…) Ebből kifolyólag a szóban forgó [a támogatás általános tilalmához képesti] eltéréseket általában csak olyan multiszektorális támogatási programok tekintetében lehet megállapítani, amelyek egy adott régióban az érintett ágazatokban tevékenykedő minden vállalkozás előtt nyitva állnak.” Természetszerűleg nincs összhangban a regionális támogatás szellemével az olyan áramdíjszabás, amelyet szelektíven nyújtanak egyes szektorok néhány egyedi vállalkozása számára, mert annak multiszektorálisnak kell lennie. Mivel azonban az ad hoc regionális támogatás nyújtása nincs abszolút értelemben tiltva, a Bizottság megvizsgálta, hogy léteznek-e olyan kivételes körülmények, amelyek mellett garantálni lehet a díjszabás odaítélését.
(163)
A Bizottság különös alapossággal vizsgálta meg a szardíniai villamosenergia-piac hiányosságait az Olaszország és a kedvezményezettek által benyújtott dokumentáció alapján, hogy megállapítsa, minősülhet-e hátrányos helyzetűnek a régió.
6.1.1. A szardíniai villamosenergia-piac az olaszországi kontextusban
(164)
Az olasz villamosenergia-piac általában véve jelentős mértékben koncentrált, bár Észak-Olaszországban kisebb mértékben. Az ENEL az ország összes régiójában erőfölénnyel rendelkező szolgáltató, amely korábban monopolhelyzetben volt, kivéve Szardínián, ahol duopóliumot alkotott az E.ON-nal. Az ENEL jelentős piaci erővel rendelkezett, amelyről az olasz versenyhatóság megállapította, hogy számos esetben visszaélt a vele. Olaszországban a villamosenergia-árak általában magasak, mivel a termelés nagyrészt fosszilis üzemanyagokra (elsősorban földgázra) támaszkodik, az ország nem rendelkezik nukleáris kapacitással, és az Európa többi részével való hálózati összeköttetések telítettek.
(165)
Szardínián, ahol az olaszországi energiakapacitás 4,1 %-a található (60), a villamos energiát elsősorban fosszilis üzemanyagokkal (szén, tüzelőolaj és finomítóból származó bitumen) működő hőerőművekben állítják elő. A sziget nem rendelkezik földgáz szállítására alkalmas infrastruktúrával.
(166)
Szardínia nagy problémája a termelési túlkapacitás, ami elsősorban a rendszer magas költségű szegmensét (fűtőolajjal működő erőművek) jellemzi, és ami annak a meg nem valósult kormányprojektnek az eredménye, amelynek célja az volt, hogy Olaszország nehéziparát a szigeten koncentrálja, aminek következtében az ENEL túl sokat fektetett be a villamosenergia-erőművekbe. Eltekintve attól, hogy strukturálisan drágábbak, ezek az erőművek műszakilag gyorsan elavulnak. A megfigyelt időszakban a félsziget felé irányuló villamosenergia-kivitel a csekély összekapcsolódási kapacitás miatt szintén korlátozott volt, és telített is. (61).
(167)
Két villamosenergia-vállalat, az ENEL és az E.ON birtokolja a szardíniai villamosenergia-szolgáltatás piacának 95 %-át (az E.ON mintegy 58 %-ot és az ENEL 42 %-ot). A villamosenergia-ágazatban jellemző versenyről végzett felmérés szerint (62) Szardínia a verseny szempontjából közösen erőfölénnyel rendelkező duopóliumnak tekinthető. A piaci koncentráció magas, bár nem itt a legmagasabb Olaszországban (63). Mivel az E.ON és az ENEL gyakorlatilag minden közepes és csúcsteljesítményű erőművet ellenőriz, minden idősávra vonatkozólag ez a két vállalat határozza meg az alkalmazandó árat. Mindazonáltal a szardíniai helyzet kevésbé súlyos a dél-olaszországinál, ahol minden idősávban az ENEL határozza meg az áramdíjakat (64).
(168)
Olaszországban a villamos energia nagykereskedelmi ára Európában az egyik legmagasabb (65), és a Szardínián alkalmazott ár Olaszországban a legmagasabbak közé tartozik. 2007-ben, a nemzeti átlagár (PUN) 70,99 EUR/MWh volt, míg a szardíniai átlagár 75 EUR/MWh volt, amely csökkenést jelent a 2006-os 80 EUR/MWh árhoz képest (66). 2008-ban és 2009-ben tovább folytatódott a szardíniai regionális átlagárak emelkedésének trendje. 2009 első felében Szardínián az árak folyamatosan a nemzeti átlag felett voltak (106,60 EUR/MWh átlagár a 60,50 EUR/MWh árhoz viszonyítva).
(169)
A kétoldalú egyezmények szerint a kedvezményes díjszabás kedvezményezettjei Szardínián 2004/2005-ben 60-65 EUR/MWh közötti nagyságrendű díjakat fizettek. Ezeket az árakat nem lehetett összehasonlítani az olasz kontinensen feljegyzett árakkal, mivel a Bizottságnak nem álltak rendelkezésére a vonatkozó adatok (Olaszország állítása szerint nem volt képes ezeket szolgáltatni - lásd a fenti (92) preambulumbekezdést). A kétoldalú szerződések keretében vásárolt energia ártrendjeire nézve a fenti, messzemenően reprezentatív ártrendek elemzése alapján feltételezhető, hogy a vizsgált időszakban a nagy energiafogyasztó vállalatok Szardínia szigetén a villamos energiát magasabb áron vásárolták, mint amelyet az olaszországi kontinensen fizettek érte.
(170)
Összegzésül elmondható, hogy a szardíniai villamosenergia-piac számos problémával küzd, ezek a következők: magas árak, erős piac koncentráció, nagy erőfölénnyel rendelkező szolgáltatók, a piac magas költségű szegmensében termelési túlkapacitás, nem hatékony és elavult erőművek, a földgázhoz való hozzáférés és a hálózati összeköttetés hiánya. Valószínűleg ezeknek a problémáknak köszönhető, hogy a végfelhasználók, köztük a legtöbb energiát felhasználók is magasabb áramdíjat fizetnek.
6.1.2. A regionális hátrány fennállása
(171)
Először is meg kell állapítani, hogy ezek a problémák regionális hátrányt eredményeznek-e, azaz hogy Szardínia gazdasági fejlődését súlyosan érintik-e. A C 34/02 esetben a Bizottság nem ismerte el, hogy az energiahálózati összeköttetés hiánya hátrányt okozott (67). Az a tény, hogy a kkv-ket kevésbé sújtják a magas villamosenergia-árak, mint a nagy energiafogyasztó vállalatokat, azt jelenti, hogy egyetlen ágazat érdekei nem azonosíthatók az egész régió érdekeivel. A Bizottság úgy véli, hogy Olaszország nem bizonyította elégségesen, hogy a szardíniai villamosenergia-piac állapota regionális hátrány.
(172)
Ezért még akkor is, ha létezik regionális hátrány, a regionális állami támogatásokról szóló iránymutatásokban megfogalmazott kritériumoknak is meg kell felelni. A Bizottság ennek megfelelően értékelte, hogy ezek a feltételek teljesültek-e.
6.1.3. A regionális fejlődéshez való hozzájárulás
(173)
A támogatásnak fenntartható módon kell hozzájárulnia a régió fejlődéséhez, és arányosnak kell lennie azokkal a hátrányokkal, amelyeket enyhíteni kíván. Egy támogatott régió számára nyújtott működési támogatásokat nem lehet azért engedélyezni, egyetlen ágazat nehézségekkel küzd. Be kell bizonyítani, hogy azok tartósan hozzájárulnak a régió fejlődéséhez. A jelenlegi esetben ez valószínűtlen. Még akkor is, ha feltételezzük, hogy a szigeten bizonyos ipari termelőüzemek fenntartása hozzájárul a munkahelyek és egy ipari telep megtartásához, ezek a hatások nem lennének tartósak. Ha a magas villamosenergia-költségek képeznék Szardínia strukturális problémáját, ahogyan ezt Olaszország állítja, akkor a sok energiát igénylő iparágakban tapasztalt nehézségek ismét a felszínre kerülnének, amint a kedvezményeket megszűntetnék.
(174)
Az olasz hatóságok a kedvezményeket ideiglenes intézkedésként jellemzik, amely a villamosenergia-termeléssel és a hálózati összeköttetéssel kapcsolatos aktuális projektek (a GALSI gázvezeték és a SAPEI tengerfenékkábel-rendszer) (68) megvalósulásával 2010-ben jár le. Olaszország azt állította, hogy a jobb hálózati összeköttetés az ezekre a társaságokra terhelt áramdíjakat le fogja vinni. A Bizottság úgy véli, hogy bár az új infrastruktúra csökkentheti vagy kiegyenlítheti az árkülönbségeket Szardínia és az anyaország között, azonban nem valószínű, hogy ezek a projektek felezni fogják a villamos energia árait, vagyis hogy arra a szintre hozzák, amellyel állítólagosan hosszú távon gazdaságos ipari tevékenységet lehet folytatni.
(175)
A Bizottság továbbá megjegyzi, hogy a nagy fogyasztók villamosenergia-költségeinek csökkentésére irányuló állami támogatás nem ösztönzi a villamosenergia-szolgáltatókat arra, hogy a megrendelőik megtartása érdekében áraikat csökkentsék, és nem akadályozza meg a költségstruktúra romlását sem. Ehelyett a támogatás a villamosenergia-szolgáltatókat arra ösztönzi, hogy kihasználják piaci erejüket. Következésképpen még akkor is, ha a létező túlkapacitásra való tekintettel a nagyfogyasztó vállalatok versenyképes árra tudnának szert tenni, leszámítva a villamosenergia-szállítók piaci erejét (amelyeknek, Olaszország és a kedvezményezettek szerint, érdekükben állhat a magas árak fenntartása), a Bizottság úgy véli, hogy nem a kedvezményes díj tűnik a legalkalmasabb eszköznek e piaci erőfölény csökkentésére.
6.1.4. Arányosság
(176)
A kedvezményezettek számára fizetett áramdíj-támogatást nem az alapján számították ki, hogy ellensúlyozzák a regionális aránytalanságot (azaz az Itáliai-félszigeten és Szardínián azonos vevőkategória esetén alkalmazott árak közötti különbséget), hanem a szardíniai árakat a kedvezményezettek uniós versenytársai által fizetett áramdíjakhoz igazították. A szardíniai kedvezményezettek számára megállapított árak rendkívül alacsonyak, feltétlenül alacsonyabbak az olasz félszigeten fizetett áraknál, amelyek az EU legmagasabb áramdíjai közé tartoznak. Ezért a díj nem arányos azokkal a regionális hátrányokkal, amelyeket állítólag enyhíteni szeretne.
(177)
Ha ezzel a módszerrel számolják ki a támogatás összegét, akkor az intézkedés regionális célok helyett inkább iparpolitikai célokat szolgál. A kedvezmények iparpolitikai dimenzióit Olaszország valóban többször is hangsúlyozta beadványaiban.
6.1.5. Fokozatos csökkentés
(178)
A regionális működési támogatásoknak fokozatosan csökkenő jellegűnek kell lenniük (lásd a Regionális Támogatási Iránymutatás 4.17. pontját). Mivel a frissítési mechanizmusok eltérnek a 2004-es és a 2005-ös kedvezményes díjszabások esetében, ezeket külön kellett értékelni.
(179)
A 2004-es díjakat a tüzelőanyag-árak változásai alapján indexálták, és csak emelkedhettek vagy változatlanok maradtak. Olaszország szerint ez biztosította, hogy a támogatás fokozatosan csökkenthető volt. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a fokozatos csökkentés követelménye csak akkor teljesül, ha a kompenzációs kifizetések - amelyek megegyeznek a támogatás tényleges összegével - az idő előrehaladásával garantáltan csökkennek. Nem elegendő, hogy a díj az idővel növekszik, mert a magasabb díjszabás természetesen magasabb összegű támogatást is jelent, ha időközben az érintett piac végfelhasználóira terhelt árak gyorsabban emelkedtek, mint a díjszabás. Az olasz módszer e tekintetben semmilyen garanciát sem tartalmaz (69).
(180)
Ami a 2005-ös díjszabásokat illeti, a Bizottság megvizsgálta a 80/2005. sz. törvény 11. cikk (13) bekezdésével bevezetett indexálási mechanizmust az AEEG által a 217/05 határozatban kifejtett értelmezés szerint (lásd a (33) preambulumbekezdést). Az AEEG alkalmazandó szabályai szerint az áramdíjakat évente oly módon emelni kell, hogy tükrözze az uniós árak trendjét, de az emelés nem haladhatja meg a 4 %-ot. Olaszország szerint ez a mechanizmus biztosítja a folyamatos csökkentést.
(181)
A Bizottság azonban úgy véli, hogy bár a névleges díjak meglehetősen korlátozott mértékben növekednek évente, ez nem jelenti azt, hogy a támogatás nettó összege - a kompenzációs kifizetésekben mérve - az idővel csökkenni fog.
(182)
Ha elfogadjuk, hogy az energiatőzsdék árfolyamtrendjeit megfelelően reprezentálják a bilaterális szerződéses árak változásait, ahogy ezt Olaszország javasolta, a 2005-ös kedvezményes díjak csak akkor lennének fokozatosan csökkenőek, amikor az átlagos uniós árak leesnek (mivel a kedvezményes díjak nem csökkenhetnek, csak emelkedhetnek). Minden más esetben a kedvezményes díjak növekvő előnyöket közvetítenek (70). Mivel 2004-től legalább 2007-ig az EU átlagos áramdíjai erősen emelkedő tendenciát mutattak (évi 4 %-nál gyorsabban emelkedtek), a 2005-ös díjakban lévő támogatási összegnek is folyamatosan emelkednie kellett.
(183)
Olaszország továbbá azt állítja, hogy a valóságban a bilaterális szerződésekben kevésbé emelkednek az árak, mint az energiatőzsdén, ezért a 2005-ös kedvezményes árak ténylegesen csökkenő tendenciájúak. A Bizottság hangsúlyozza, hogy az értékelésre benyújtott indexálási módszer az energiatőzsdék árfolyam-változásain alapszik, és Olaszország nem szolgáltatott adatokat a kétoldalú szerződéses árak alakulását illetően. Ezért Olaszország nyilatkozata nem kellőképpen alátámasztott.
(184)
A valóságban a Bizottság rendelkezésére álló korlátozott információ éppen az ellenkezőjét sugallja, vagyis, hogy a bilaterális szerződéses árak meredeken emelkedtek Szardínián (lásd pl. az Eurallumina nyilatkozatát, hogy 2005/2006-ban 80 EUR/MWh áramdíjat fizetett a szabadpiacon, szemben a 2004-es 65 EUR/MWh árral). Ha ilyen körülmények között alkalmazták volna a kedvezményes díjszabásokat, a kompenzációs kifizetések ebben az időszakban emelkedtek volna.
(185)
Ezért sem a 2004-es díjszabás, sem a 2005-ös díjszabás nem teljesíti a fokozatos csökkentés követelményét.
6.1.6. Következtetések a regionális támogatás összeegyeztethetőségével kapcsolatban
(186)
A Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az eljárás tárgyát képező kedvezményes díjszabások nem összeegyeztethetők a regionális támogatással az 1998-as Regionális Támogatás Iránymutatása értelmében. Mivel Szardínia 2006. december végétől nem jogosult támogatásra a 107. cikk (3) bekezdésének (a) pontja értelmében, a támogatás összeegyeztethetőségét nem szükséges megvizsgálni a 2007-2013-as időszakra a Regionális Támogatási Iránymutatók alapján.
(187)
A Bizottság hasonlóan negatívan foglalt állást 2005-ben az Eurallumina szardíniai energiaköltségeinek csökkentését célzó intézkedés tárgyában. A Bizottság megállapította, hogy a Regionális Támogatási Iránymutatás alapján nem volt engedélyezhető az a vitatott intézkedés, amely a nehézolajokra kivetett adó alól adott mentességet (71).
6.2. Az összeegyeztethetőséget illető további megfontolások
(188)
Olaszország és az érintett vállalkozások terjesztették be, hogy a rendszerek a villamosenergia-piac hiányosságait szándékozott orvosolni, amelyen még nem voltak versenyképesek az árak. Úgy érveltek, hogy az energiaárak veszélyeztetik a nagy energiafogyasztású iparágak versenyképességét. Állításuk szerint a támogatásnak ösztönző hatása van, mivel ez nélkül a vállalatok bezárnának.
(189)
A Bizottság nem fogadja el, hogy a pár iparvállalat részére nyújtott működési támogatás megfelelő intézkedés lenne a minden áramfogyasztót hátrányosan érintő helyi villamosenergia-piaci verseny hiányára.
(190)
Az is megkérdőjelezhető, hogy a támogatás megfelelő és arányos eszköz-e annak a megakadályozására, hogy termelést az unión kívülre helyezzék. Nincs precedens sem a Bizottság határozatai, sem az Unió bírósági ítéletei között arra, hogy elfogadták volna ezt az érvet az állami támogatás nyújtásának megindokolására. A termelés részben vagy teljesen történő kiszervezése a társaságok üzleti stratégiájának részét képezi, és a Bizottság sohasem fogadta el, hogy ez a piac összeomlását jelentette volna. A Terni (72) és Alcoa (73) ügyekben a Bizottság kételkedését fejezte ki a hasonló érvekkel szemben, amikor a támogatási intézkedéseket össze kívánták kapcsolni az ipari termelésnek az EU-n kívülre történő kiszervezése megakadályozásának céljával.
(191)
Arra is rá kell mutatni, hogy az olyan szakmai szervezetek, mint például a versenyképességgel, energiával és környezettel foglalkozó magas szintű csoport (74) eljárás során idézett következtetései nem azt vetik fel, hogy a magas energiaárak versenyképessége érdekében speciális állami támogatást kell nyújtani, hanem inkább, hogy az alkalmazott állami támogatások során teljes mértékben be kell tartani azok szabályait (75).
(192)
A fentiek értelmében a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a vitatott 2004-es és 2005-ös díjszabások nem jogosultak az EUMSZ. 107. cikkében meghatározott kivételekre. Az EUMSZ 107. cikkének (2) bekezdésében felsorolt kivételek sem alkalmazhatók, mert a támogatás nem szociális jellegű, nem természeti csapások vagy más rendkívüli események által okozott károk helyreállítása szolgál, és nem a Németország felosztásából eredő gazdasági hátrányok ellensúlyozására vonatkozik. Az EUMSZ. 107. cikke (3) bekezdésének b) és d) pontjában említett kivételeket sem lehet alkalmazni, mert az intézkedés nem egy közös európai érdeket szolgáló fontos projekt megvalósításához vagy tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetéséhez, vagy a kultúrát és a kulturális örökség megőrzésének előmozdításához nyújt támogatást. Az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének a) pontjában felsorolt eltérésre vonatkozóan a fenti (160)-(187) preambulumbekezdésben ismertetett elemzés bemutatta, hogy a támogatást nem lehet a rendkívül alacsony életszínvonalú vagy jelentős alulfoglalkoztatással küzdő térségek gazdasági fejlődését előmozdító támogatásként engedélyezni. Az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontjára tekintettel a működési támogatás elvben sem jogosít erre a kivételre, ahogy ezt a (155)-(158) preambulumbekezdések kimutatták, és a Bizottság sem tudott megállapítani egyetlen olyan különleges körülményt sem, amely indokolhatná ebben az esetben az ilyen támogatás nyújtását.
(193)
A Bizottság ezért úgy ítéli meg, hogy mind a 2004-es, mind a 2005-ös kedvezményes díjszabások összeegyeztethetetlenek a belső piaccal.
(194)
Ennek a következtetésnek a levonása után a Bizottság nem vizsgálta a (31) preambulumbekezdésekben hivatkozott új támogatás, sem a régi összeegyeztethetetlen támogatás esetleges halmozódó hatását a Deggendorf ítéletre tekintettel.
7. VISSZAFIZETTETÉS
(195)
A 659/1999/EK rendelet 14. cikkének (1) bekezdése értelmében a belső piaccal összeegyeztethetetlen, jogellenes támogatás esetén a hatékony versenyt helyre kell állítani, kivéve, ha a visszafizetés ellentétes a közösségi jog valamely általános alapelvével.
(196)
A jelen esetben csak a 2004-es díjszabásokra (C 38/A/04 ügy) vonatkozik a visszafizetés, mivel a 2005-ös díjszabásokat (C 13/06 ügy) nem vezették be.
7.1. A jogos elvárások és a közösségi jog egyéb olyan általános alapelvei, amelyek alkalmasak a támogatás visszafizetésének megakadályozására
(197)
A hatályos esetjog szerint, amikor egy támogatást úgy vezetnek be, hogy arról a Bizottságot ezt megelőzően az EUMSZ 108. cikkének (3) bekezdése szerint nem tájékoztatják, a támogatás kedvezményezettje nem hivatkozhat e támogatás szabályszerűségébe vetett jogos elvárásra (76). Egy gondos vállalkozás tudnia kell, hogy a bejelentési eljárás megtörtént-e, és hogy a támogatás törvényes-e.
(198)
Mindazonáltal a jogszerűtlen támogatás kedvezményezettje számára nem lehet kizárni azt a lehetőséget, hogy olyan kivételes körülményekre hivatkozzon, amelyek jogszerű módon megalapozhatták elvárásait e támogatás szabályosságával kapcsolatban, és megtagadja annak visszafizetését (77).
(199)
A 2004-es díjszabás kedvezményezettjei nem terjesztettek be ilyen irányú beadványt, sem a Bizottság nem állapított meg egyetlen kivételes körülményt sem, amely a kedvezményezetteket arra jogosította volna fel, hogy ilyen jogos elvárásra hivatkozzanak. Az 1996-os Alumix-határozat értelmében nem lehetett arra hivatkozni, hogy a kedvezményes díjszabások nem képezték állami támogatás tárgyát. A 2004-es nyitó határozat (lásd a (37) preambulumbekezdést) szerint a 2004-es vitatott díjszabásokhoz mintát szolgáltató kedvezményes díjszabászabás nem az eredeti Alumix-megállapodás volt, amelyről a Bizottság 1996-ban azt állapította meg, hogy nem minősült támogatásnak, hanem egy teljesen új intézkedés, amelyet az olasz hatóságok jelentősen módosítottak (különösen a finanszírozási mechanizmusában) (78) és időben kiterjesztettek. Ebben a helyzetben, egy gondos kedvezményezettnek ellenőriznie kellett volna az új intézkedés törvényességét.
(200)
A Bizottság a továbbiak során megállapította, hogy a támogatás visszakövetelése nem ütközik a közösségi jog egyetlen általános alapelvébe sem.
7.2. A visszatérítendő összeg meghatározása
(201)
A 2004-es rendelet 1. cikke alapján a Portovesme, az ILA és az Eurallumina vállalatok számára nyújtott jogellenes támogatás teljes összegét vissza kell fizetni kamatokkal együtt az EK-Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 659/1999/EK rendelet végrehajtásáról szóló, 2004. április 21-i 794/2004/EK bizottsági rendelet V. fejezetének megfelelően (79).
(202)
A visszatérítés célja, hogy a kedvezményezettek a jogellenes támogatás nyújtását megelőző versenyhelyzetét visszaállítsa. Ebben az ügyben a nyújtott előny mértéke a kedvezményes díjszabás és azon villamosenergia-díj közötti különbözet, amelyet a kedvezményezetteknek akkor kellett volna fizetniük a piacon, ha a vitatott kedvezményes díjszabások nem léteztek volna.
(203)
Amikor a kedvezményes díjszabásokat bevezették, az összes érintett társaság kétoldalú szerződések alapján vásárolta a villamos energiát. Az állam beavatkozott, és a szerződésben megállapodott árakat a kompenzációs kifizetésekkel támogatta. A visszatérítendő összegek ezért az érintett időszak alatt a kedvezményezettek részére juttatott kompenzációs kifizetések összegével egyeznek meg (lásd a (29) preambulumbekezdést).
8. KÖVETKEZTETÉS
A Bizottság úgy véli, hogy mind a 2004-es, mind a 2005-ös díjszabások működési támogatásnak minősülnek, így az állami támogatások EK-Szerződés által előírt általános tilalmától való eltérések egyike sem alkalmazható, ezért összeegyeztethetetlenek a belső piaccal.
Az EUMSZ 108. cikkének (3) bekezdésében foglaltak szerint jogtalanul bevezetett 2004-es díjak esetében minden további kifizetést meg kell szüntetni, a már folyósított támogatást pedig vissza kell fizetni. A visszatérítendő összeg a Kiegyenlítési Alap által a Portovesme, az ILA és az Eurallumina részére kifizetett kompenzáció teljes összege.
Az EUMSZ 108. cikkének (3) bekezdésével összhang hivatalosan bejelentett 2005-ös díjak alkalmazása tilos,
ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:
1. cikk
(1) Az Olaszország által a 2005. május 14-i 80/2005. sz. törvénnyel törvényerőre emelt 2005. március 14-i 35. sz. törvényerejű rendelet 11. cikk (12) bekezdése értelmében a Portovesme Srl, az Eurallumina SpA, az ILA SpA, és a Syndial SpA részére nyújtani tervezett állami támogatás összeegyeztethetetlen a közös piaccal.
(2) Ennek megfelelően a támogatás nem fizethető ki.
2. cikk
Az Olaszország által a 2004. február 6-i miniszterelnöki rendelet 1. cikke alapján, az EUMSZ. 108. cikk (3) bekezdése megszegésével jogtalanul a Portovesme Srl részére juttatott 12 845 892,82 EUR, az Eurallumina SpA részére juttatott 5 208 152,05 EUR, és az ILA SpA részére juttatott 291 120,27 EUR állami támogatás összeegyeztethetetlen a belső piaccal.
3. cikk
(1) Olaszország visszafizetteti a 2. cikkben említett, a kedvezményezettek számára kifizetett támogatást.
(2) A visszatérítendő összegeknek tartalmazniuk kell a kamatokat, attól az időponttól kezdődően, amikor az összegeket a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották, tényleges visszafizetésük időpontjáig.
(3) A kamatot a 794/2004/EK rendelet V. fejezetével összhangban kamatos kamattal kell kiszámítani.
(4) Olaszország e határozat elfogadásának időpontjától megszünteti az 1. cikkben említett támogatás még ki nem fizetett összegeinek nyújtását.
4. cikk
(1) A 2. cikkben említett támogatás visszafizettetésének haladéktalanul és hatékonyan kell megtörténnie.
(2) Olaszországnak biztosítania kell, hogy e határozatot a határozatról szóló hivatalos értesítés napjától számított négy hónapon belül végrehajtja.
5. cikk
(1) Az e határozatról szóló értesítést követő két hónapon belül Olaszország a következő információkat nyújtja be a Bizottságnak:
a)
a kedvezményezett által visszatérítendő teljes összeg (tőke és visszafizettetési kamatok);
b)
a jelen határozatnak való megfelelés érdekében már meghozott vagy tervezett intézkedések részletes ismertetése;
c)
azt igazoló dokumentumok, hogy a kedvezményezett számára előírták a támogatás visszafizetését.
(2) Olaszország folyamatosan tájékoztatja a Bizottságot a jelen határozat végrehajtása érdekében hozott nemzeti intézkedések alakulásáról, amíg az 1. cikkben hivatkozott támogatás visszatérítése teljes mértékben be nem fejeződött. A Bizottság kérésére haladéktalanul tájékoztatást nyújt be az e határozat végrehajtása érdekében már meghozott és tervezett intézkedésekről. Ezenkívül részletes tájékoztatást nyújt a kedvezményezett által már visszafizetett összegekről és a kamatokról.
6. cikk
Ennek a határozatnak az Olasz Köztársaság a címzettje.
Kelt Brüsszelben, 2011. február 23-án.