Směrnice Rady 1999/32/ES
ze dne 26. dubna 1999
o snižování obsahu síry v některých kapalných palivech a o změně směrnice 93/12/EHS
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na článek 130s odst. 1 této smlouvy,
s ohledem na návrh Komise [1],
s ohledem na stanovisko Hospodářského a sociálního výboru [2],
v souladu s postupem stanoveným v článku 189c uvedené Smlouvy [3],
(1) vzhledem k tomu, že cíle a zásady environmentální politiky Společenství stanovené v environmentálních akčních programech, zejména v Pátém environmentálním akčním programu [4], na základě principů zakotvených v článku 130r Smlouvy, se zaměřují zvláště na účinnou ochranu lidstva před prokázanými riziky emisí oxidu siřičitého a na ochranu životního prostředí předcházením depozici síry překračující kritická zatížení a limity;
(2) vzhledem k tomu, že článek 129 Smlouvy stanoví, že požadavky na ochranu zdraví tvoří nedílnou součást ostatních politik Společenství; že čl. 3 písm. o) také stanoví, že aktivity Společenství by měly přispívat k dosažení vysoké úrovně ochrany zdraví;
(3) vzhledem k tomu, že emise oxidu siřičitého výrazně přispívají k problému acidifikace ve Společenství; že oxid siřičitý má také přímý vliv na lidské zdraví a životní prostředí;
(4) vzhledem k tomu, že acidifikace a atmosférický oxid siřičitý poškozují citlivé ekosystémy, omezují biologickou rozmanitost a omezují hodnotu životních podmínek stejně jako škodlivě ovlivňují produkci plodin a růst lesů; že kyselý déšť může ve městech způsobovat významné škody na budovách a architektonickém dědictví; že znečištění oxidem siřičitým může také mít významný účinek na lidské zdraví, zvláště u skupin populace trpících respiračními chorobami;
(5) vzhledem k tomu, že acidifikace je jev, který překračuje hranice, a vyžaduje řešení jak na úrovni Společenství, tak i na vnitrostátní nebo místní úrovni;
(6) vzhledem k tomu, že emise oxidu siřičitého přispívají k tvorbě částic v ovzduší;
(7) vzhledem k tomu, že Společenství a jednotlivé členské státy jsou smluvními stranami Úmluvy EHK OSN o dálkovém znečišťování ovzduší přesahujícím hranice států; že druhý protokol EHK OSN o dálkovém znečišťování emisemi oxidu siřičitého stanoví, že smluvní strany by měly omezit emise oxidu siřičitého o 30 % nebo více, jak je stanoveno v prvním protokolu; že protokol EHK OSN je založený na předpokladu, že bude pokračovat překračování kritických zatížení a limitů v některých citlivých oblastech; že budou ještě vyžadována další opatření ke snížení emisí oxidu siřičitého k zabezpečení cílů Pátého environmentálního akčního programu; že by smluvní strany měly uskutečnit další významné snížení emisí oxidu siřičitého;
(8) vzhledem k tomu, že síra přítomná v malých množstvích v ropě a uhlí se po desetiletí pokládá za převládající zdroje emisí oxidu siřičitého, které jsou jednou z hlavních příčin "kyselého deště" a jednou ze závažných příčin znečištění ovzduší v mnohých městských a průmyslových oblastech;
(9) vzhledem k tomu, že Komise nedávno zveřejnila sdělení o hospodárné strategii potlačování acidifikace ve Společenství; že omezování emisí oxidu siřičitého pocházejících ze spalování určitých druhů kapalných paliv je nedílnou součástí této hospodářské strategie; že Společenství uznává nutnost opatření týkajících se všech ostatních paliv;
(10) vzhledem k tomu, že studie prokázaly, že prospěch ze snižování emisí síry dosahovaný snížením obsahu síry v palivech bude často podstatně větší než průmyslem odhadované náklady uváděné v této směrnici a že existují úspěšně ověřené technologie pro snižování obsahu síry v kapalných palivech;
(11) vzhledem k tomu, že ve shodě s principem subsidiarity a s principem proporcionality podle článku 3b Smlouvy nelze cíle snížení emisí oxidu siřičitého vznikajících spalováním určitých druhů kapalných paliv účinně dosáhnout, budou-li členské státy jednat samostatně; že nekoordinovaný postup nedává žádnou záruku dosažení požadovaných cílů, je potenciálně kontraproduktivní a může vyústit v nejistotu na trhu; že z hlediska potřeby snížení emisí oxidu siřičitého v celém Společenství je podstatně účinnější přijmout opatření na úrovni Společenství; že tato směrnice se omezuje na minimální požadavky nezbytné k dosažení požadovaných cílů;
(12) vzhledem k tomu, že ve směrnici Rady 93/12/EHS ze dne 23. března 1999 o obsahu síry v některých kapalných palivech [5] byla Komise vyzvána, aby předložila Radě návrh předepisující nižší mezní hodnoty pro obsah síry v plynovém oleji a nové mezní hodnoty pro letecké petroleje; že by bylo účelné stanovit mezní hodnoty obsahu síry i pro další kapalná paliva, zvláště těžké topné oleje, lodní topné oleje, lodní plynové oleje a plynové oleje, a to na základě studií účinnosti vynaložených nákladů;
(13) vzhledem k tomu, že tato směrnice, v souladu s článkem 130t Smlouvy, nebrání žádnému členskému státu v udržování nebo přijímání přísnějších ochranných opatření; že taková opatření musí být slučitelná se Smlouvou a měla by být oznámena Komisi;
(14) vzhledem k tomu, že členské státy mají před zavedením nových, přísnějších ochranných opatření sdělit Komisi návrh opatření v souladu se směrnicí Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů [6];
(15) vzhledem k tomu, že s ohledem na mezní hodnoty obsahu síry v těžkých olejích je prozíravé žádat o odchylky pro členské státy a regiony, kde to environmentální podmínky dovolují;
(16) vzhledem k tomu, že s ohledem na mezní hodnoty obsahu síry v těžkém topném oleji je také prozíravé žádat odchylky pro jejich používání ve spalovacích zařízeních, která dodržují mezní hodnoty emisí stanovené směrnicí Rady 88/609/EES ze dne 24. listopadu 1988 [7] o omezení emisí některých znečišťujících látek z velkých spalovacích zařízení do ovzduší; že s pohledu nadcházejícího přezkumu směrnice 88/609/EHS může být nutné přezkoumat a v případě nutnosti revidovat některých ustanovení této směrnice;
(17) vzhledem k tomu, že pro rafinérská spalovací zařízení vyňatá z oblasti působnosti čl. 3 odst. 3 písm. i písm. c této směrnice by emise oxidu siřičitého vypočtené jako průměr pro tato zařízení neměly překročit mezní hodnoty stanovené směrnicí 88/609/EHS nebo kteroukoliv budoucí změn této směrnice; že by členské státy při uplatňování této směrnice měly mít na mysli, že nahrazení paliv jinými, než těmi, která jsou uvedena v článku 2, by nemělo způsobit přírůstek emisí škodlivin způsobujících acidifikaci;
(18) vzhledem k tomu, že mezní hodnota 0,2 % pro obsah síry v plynových olejích byla již stanovena na základě směrnice 93/12/EHS; že tato mezní hodnota má být do 1. ledna 2008 změněna na 0,1 %;
(19) vzhledem k tomu, že v souladu s aktem o přistoupení z roku 1994 mají Rakousko a Finsko odchylku na období čtyř let od data přistoupení, pokud jde o ustanovení směrnice 93/12/EHS o obsahu síry v plynovém oleji;
(20) vzhledem k tomu, že mezní hodnoty 0,2 % (od roku 2000) a 0,1 % (od roku 2008) obsahu síry v plynových olejích užívaných v námořní dopravě na oceánských plavidlech mohou působit technické a hospodářské problémy na celém území Řecka, ve Španělsku, pokud jde o Kanárské ostrovy, ve Francii, pokud jde o zámořské departementy, a v Portugalsku, pokud jde o autonomní oblasti Madeira a Azory; že by odchylka poskytnutá Řecku, Kanárským ostrovům, francouzským zámořským departementům a autonomním oblastem Madeira a Azory neměla mít negativní vliv na trh s plynovými oleji užívanými v námořní dopravě za předpokladu, že by vývozy plynového oleje užívaného v námořní dopravě z Řecka, Kanárských ostrovů, francouzských zámořských departementů a souostroví Madeira a Azory do jiných členských států měly splňovat požadavky platné v dovážejícím členském státu; že by se tedy Řecku, Kanárským ostrovům, francouzským zámořským departementům a autonomním oblastem Madeira a Azory měly povolit odchylky od mezních hodnot hmotnostního obsahu síry v plynových olejích používaných v námořní dopravě;
(21) vzhledem k tomu, že emise síry z lodní dopravy pocházející ze spalování lodních topných olejů s vysokým obsahem síry přispívají ke znečištění oxidem siřičitým a k problémům acidifikace; že Společenství se bude při nastávajících jednáních o úmluvě MARPOL v rámci Mezinárodní námořní organizace (IMO) zasazovat o účinnější ochranu oblastí citlivých k emisím SOx a o snížení obvyklých mezních hodnot pro lodní topný olej (ze současných 4,5 %); že by měly pokračovat iniciativy Společenství vyhlásit Severní moře/průliv La Manche za oblast zvláště nízkých emisí SOx;
(22) vzhledem k tomu, že je potřeba mnohem důkladnější výzkum účinků acidifikace na ekosystémy a lidský organismus; že Společenství takovému výzkumu napomáhá Pátým rámcovým výzkumným programem [8];
(23) vzhledem k tomu, že v případě přerušení dodávky ropy, ropných produktů nebo jiných uhlovodíků může Komise povolit členskému státu používat na svém území vyšší mezní hodnotu;
(24) vzhledem k tomu, že členské státy by měly zavést vhodný mechanismus sledování souladu s požadavky této směrnice; že zprávy o obsahu síry v kapalných palivech mají být předkládány Komisi;
(25) vzhledem k tomu, že z důvodů srozumitelnosti bude nezbytné pozměnit směrnici 93/12/EHS,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Účel a oblast působnosti
1. Účelem této směrnice je snížit emise oxidu siřičitého vznikající spalováním určitých typů kapalných paliv a tím snížit škodlivé účinky těchto emisí na člověka a životní prostředí.
2. Snížení emisí oxidu siřičitého vznikajících spalováním některých kapalných paliv vyráběných z ropy se dosáhne zavedením mezních hodnot obsahu síry v takových palivech jako podmínky pro jejich používání na území jednotlivých členských států.
Mezní hodnoty obsahu síry v některých kapalných palivech vyráběných z ropy, jak jsou stanoveny touto směrnicí, se však nevztahují na:
a) - kapalná paliva vyrobená z ropy používaná v námořních lodích s výjimkou těch, která jsou definována v čl. 2 odst. 3,
- lodní a plynový olej používaný v lodích překračujících hranice mezi třetí zemí a členskými státem;
b) paliva určená k přepracování před jejich konečným spálením;
c) paliva, která se budou dále zpracovávat v rafinérském průmyslu.
Článek 2
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
1. těžkým topným olejem:
- jakékoliv kapalné palivo vyrobené z ropy kódů KN 27100071 až 27100078 nebo
- jakékoliv kapalné palivo vyrobené z ropy, jiné než plynový olej definovaný v bodech 2 a 3, které v důsledku svého destilačního rozmezí náleží do kategorie těžkých olejů určených k použití jako palivo a z něhož se do teploty 250 °C vydestiluje s použitím metody ASTM D86 méně než 65 % objemových (včetně ztrát). Pokud není možno provést destilaci podle metody ASTM D86, pokládá se ropný produkt za těžký topný olej;
2. plynovým olejem:
- jakékoliv kapalné palivo vyrobené z ropy kódu KN 27100067 nebo 27100068 nebo
- jakékoliv kapalné palivo vyrobené z ropy, které v důsledku svého destilačního rozmezí náleží do kategorie středních destilátů určených k použití jako palivo a z něhož se do teploty 350 °C vydestiluje za použití metody ASTM D86 nejméně 85 % objemových (včetně ztrát).
Motorové nafty definované v čl. 2 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/70/ES ze dne 13. října 1998 o jakosti benzinu a motorové nafty a o změně směrnice Rady 93/12/EHS [9] se z této definice vylučují. Paliva používaná v pojízdných strojích určených pro používání mimo vozovku a v zemědělských traktorech se rovněž z této definice vylučují;
3. lodním plynovým olejem paliva určená k použití v námořní dopravě, která vyhovují definici v bodu 2 nebo jejichž viskozita nebo hustota je uvnitř rozsahu viskozity nebo hustoty definovaných pro lodní destiláty paliva v tabulce I normy ISO 8217 (1996);
4. metodou ASTM metoda zavedená Americkou společností pro zkoušení a materiály ve sbírce normovaných definic a specifikací pro ropné výrobky a maziva vydané roku 1976;
5. spalovacím zařízením jakékoliv technické zařízení, v němž se oxidují paliva s cílem využití vzniklého tepla;
6. kritickým zatížením kvantitativní odhad nejvyššího vystavení působení jedné nebo více škodlivin, při němž, dle současných znalostí, ještě nenastávají škodlivé účinky na citlivé prvky životního prostředí.
Článek 3
Maximální obsah síry v těžkém topném oleji
1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že se od 1. ledna 2003 nebudou na jejich územích používat těžké topné oleje, jejichž obsah síry překročí 1,00 % hmotnostní.
2. Za předpokladu, že jsou respektovány normy kvality ovzduší pro oxid siřičitý stanovené ve směrnici 80/779/EHS [10] nebo v jakémkoliv právním předpisu Společenství, kterým se zrušují a nahrazují tyto normy, a v jiných příslušných předpisech Společenství, a že emise nepřispívají k tomu, aby bylo v kterémkoliv členském státě překročeno kritické zatížení, může členský stát povolit použití těžkých topných olejů s obsahem síry v rozmezí 1,00 % až 3,00 % hmotnostních na svém území nebo jeho části. Takové povolení může být poskytnuto jen tehdy, pokud emise z členského státu nepřispívají k překračování kritického zatížení v kterémkoliv členském státě.
3. i) Za podmínky náležitého sledování emisí příslušnými orgány neplatí odstavce 1 a 2 pro těžké topné oleje používané:
a) ve spalovacích zařízeních spadajících do oblasti působnosti směrnice 88/609/EHS, která se v souladu s definicí v čl. 2 odst. 9 této směrnice pokládají za nová a která splňují mezní hodnoty emisí oxidu siřičitého stanovené pro taková zařízení v článku 4 a v příloze IV výše uvedené směrnice;
b) v jiných spalovacích zařízeních, která nespadají do oblasti působnosti podle písm. a), u nichž emise oxidu siřičitého jsou nižší nebo se rovnají 1700 mg/Nm3 při obsahu kyslíku ve spalinách 3 % objemových vztaženo na suchý plyn;
c) pro spalování v rafineriích, kde měsíční průměr emisí oxidu siřičitého vypočtený pro všechna zařízení v rafinerii (s výjimkou spalovacích zařízení spadajících do oblasti působnosti podle písm. a)), bez ohledu na typ paliva nebo kombinace používaných paliv, v rozmezí stanoveném každým členským státem, které však nepřekročí 1700 mg/Nm3.
ii) Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že žádné spalovací zařízení používající těžký topný olej s obsahem síry vyšším, než je uvedeno v odstavci 1 nebude v provozu bez povolení vydaného příslušným orgánem, který stanoví mezní hodnoty emisí.
4. Ustanovení odstavce 3 musí být přezkoumány a v případě potřeby pozměněny s ohledem na každou budoucí změnou směrnice 88/609/EHS.
5. Pokud členský stát využije možností uvedených v odstavci 2, uvědomí o tom nejméně 12 měsíců předem Komisi a veřejnost. Komisi musí být předložen dostatek informací, aby mohla posoudit, zda jsou splněna kritéria uvedená v odstavci 2. Komise uvědomí ostatní členské státy.
Komise do šesti měsíců ode dne, kdy obdržela od členského státu informace, přezkoumá zamýšlená opatření a postupem stanoveným v článku 9 přijme rozhodnutí, které sdělí členským státům. Toto rozhodnutí bude přezkoumáno každých osm let na základě informací poskytnutých Komisi dotyčným členským státem v souladu s postupem stanoveným v článku 9.
Článek 4
Maximální obsah síry v plynovém oleji
1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že se plynové oleje včetně lodních plynových olejů nebudou na jejich území používat s účinností od:
- července 2000, pokud jejich obsah síry překročí 0,20 % hmotnostních,
- 1. ledna 2008, pokud jejich obsah síry překročí 0,10 % hmotnostních.
2. Odchylně od odstavce 1 může Španělsko pro Kanárské ostrovy, Francie pro zámořské departementy, Řecko pro celé své území nebo jeho část a Portugalsko pro autonomní oblasti Madeiry a Azor povolit používání plynových olejů s obsahem síry přesahujícím mezní hodnoty stanovené v odstavci 1 v námořní dopravě.
3. Za předpokladu, že jsou respektovány normy kvality ovzduší pro oxid siřičitý stanovené ve směrnici 80/779/EHS nebo v jakémkoliv právním předpisu Společenství, kterým se zrušují a nahrazují tyto normy, a v jiných příslušných předpisech Společenství a emise nepřispívají k tomu, aby bylo v kterémkoliv členském státě překročeno kritické zatížení, může členský stát povolit používání plynového oleje s obsahem síry v rozmezí 0,10 % až 0,20 % hmotnostních na svém území nebo jeho části. Takové povolení platí jen do 1. ledna 2013 a pouze tehdy, pokud emise z členského státu nepřispívají k překračování kritického zatížení v kterémkoliv členském státě.
4. Pokud některý členský stát využije možností uvedených v odstavci 3, uvědomí o tom nejméně 12 měsíců předem Komisi a veřejnost. Komisi musí být předložen dostatek informací k posouzení, zda jsou splněna kritéria uvedená v odstavci 3. Komise uvědomí ostatní členské státy.
Komise do šesti měsíců ode dne, kdy obdržela od členského státu informace, přezkoumá zamýšlená opatření a postupem stanoveným v článku 9 přijme rozhodnutí, které sdělí členským státům.
Článek 5
Změna v dodávce paliv
Jestliže nastanou členskému státu následkem náhlé změny v dodávce ropy, ropných výroků nebo jiných uhlovodíků obtíže s dodržováním mezních hodnot maximálního obsahu síry podle článků 3 a 4, uvědomí o tom Komisi. Komise může povolit vyšší mezní hodnoty na území tohoto členského státu po dobu nepřesahující šest měsíců; své rozhodnutí sdělí Radě a členským státům. Každý členský stát může předložit toto rozhodnutí do jednoho měsíce Radě. Rada může do dvou měsíců kvalifikovanou většinou přijmout jiné rozhodnutí.
Článek 6
Odběr vzorků a analýza
1. Členské státy přijmou všechna nezbytná opatření ke kontrole odběrem vzorků za účelem zjištění toho, zda obsah síry v používaných palivech je v souladu s články 3 a 4. Odběr vzorků začne do šesti měsíců ode dne, kdy vstoupí v platnost příslušné mezní hodnoty obsahu síry v palivu. Musí se provádět dostatečně často a takovým způsobem, aby vzorky reprezentovaly zkoumané palivo.
2. Ke stanovení obsahu síry se používají tyto referenční metody:
a) metoda ISO 8754 (1992) a PrEN ISO 14596 pro těžký topný olej a lodní plynový olej;
b) metoda EN 24260 (1987), ISO 8754 (1992) a PrEN ISO 14596 pro plynový olej.
Rozhodující metodou bude PrEN ISO 14596. Statistická interpretace ověřování obsahu síry v používaných plynových olejích se bude provádět podle normy ISO 4259 (1992).
Článek 7
Zprávy a přezkum
1. Na základě výsledků odběru vzorků a analýz provedených podle článku 6 předkládají členské státy každoročně do 30. června Komisi krátkou zprávu o obsahu síry v kapalných palivech spadajících do oblasti působnosti této směrnice a používaných na jejich území během předchozího kalendářního roku. Tato zpráva zahrnuje souhrn odchylek poskytnutých na základě čl. 3 odst. 3.
2. Na základě, mimo jiné, výročních zpráv předkládaných podle odstavce 1 a pozorovaného vývoje kvality ovzduší a acidifikace předloží Komise do 31. prosince 2006 Evropskému parlamentu a Radě zprávu. Komise může předložit se svou zprávou návrhy zaměřené na změnu této směrnice, zejména mezních hodnot stanovených pro jednotlivé kategorie paliv a odchylek uvedených v čl. 3 odst. 2 a 3 a čl. 4 odst. 2 a 3.
3. Komise uváží, která opatření by mohla být přijata, aby se snížil příspěvek spalování jiných lodních paliv, než jsou vymezena v čl. 2 odst. 3, k acidifikaci a popřípadě předloží příslušný návrh do konce roku 2000.
Článek 8
Změny směrnice 93/12/EHS
1. Směrnice 93/12/EHS se mění takto:
a) v článku 1 se zrušuje odst. 1 písm. a) a odstavec 2;
b) v článku 2 se zrušuje první pododstavec v odstavci 2 a odstavec 3;
c) články 3 a 4 se zrušují.
2. Odstavec 1 nabývá účinnosti dnem 1. července 2000.
Článek 9
Poradní výbor
Komisi je nápomocen výbor s poradní funkcí složený ze zástupců členských států, kterému předsedá zástupce Komise.
Zástupce Komise předloží výboru návrh opatření, která mají být přijata. Výbor zaujme stanovisko k návrhu ve lhůtě, kterou může předseda stanovit podle naléhavosti věci, případně hlasováním.
Stanovisko je uvedeno v zápisu, kromě toho má každý členský stát právo požádat, aby byl v tomto zápisu uveden jeho postoj.
Komise přihlíží co nejvíce ke stanovisku výboru. Sdělí výboru způsob, jakým vzala toto stanovisko na vědomí.
Článek 10
Provedení
Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. července 2000. Neprodleně o tom uvědomí Komisi.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášením. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
Členské státy sdělí Komisi znění ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 11
Sankce
Členské státy stanoví sankce za porušování vnitrostátních předpisů přijatých podle této směrnice. Sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.
Článek 12
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dnem vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství.
Článek 13
Určení
Tato směrnice je určena členským státům.
V Lucemburku dne 26. dubna 1999.
DIRECTIVE 1999/32/CE DU CONSEIL
du 26 avril 1999
concernant une réduction de la teneur en soufre de certains combustibles liquides et modifiant la directive 93/12/CEE
LE CONSEIL DE L'UNION EUROPÉENNE,
vu le traité instituant la Communauté européenne, et notamment son article 130 S, paragraphe 1,
vu la proposition de la Commission(1),
vu l'avis du Comité économique et social(2),
statuant conformément à la procédure prévue à l'article 189 C du traité(3),
(1) considérant que les objectifs et les principes de la politique de la Communauté dans le domaine de l'environnement, tels qu'ils sont définis dans les programmes d'action pour l'environnement, et notamment dans le cinquième programme d'action en matière d'environnement(4) s'inspirant des principes énoncés à l'article 130 R du traité, visent en particulier à protéger efficacement les populations des risques connus que présentent les émissions de dioxyde de soufre et à protéger l'environnement en empêchant que les dépôts de soufre dépassent des charges et des niveaux critiques définis;
(2) considérant que, aux termes de l'article 129 du traité, les exigences en matière de protection de la santé sont une composante des autres politiques de la Communauté; que l'article 3, point o), du traité dispose, en outre, que l'action de la Communauté comporte une contribution à la réalisation d'un niveau élevé de protection de la santé;
(3) considérant que les émissions de dioxyde de soufre participent de manière importante au phénomène d'acidification dans la Communauté; que le dioxyde de soufre exerce également des effets directs sur la santé humaine et sur l'environnement;
(4) considérant que l'acidification et le rejet dans l'atmosphère de dioxyde de soufre causent des dommages aux écosystèmes fragiles, diminuent la biodiversité, réduisent la valeur d'agrément et nuisent aux cultures et à la croissance des forêts; que les pluies acides en milieu urbain peuvent dégrader considérablement les bâtiments et le patrimoine architectural; que la pollution par le dioxyde de soufre peut également avoir des effets importants sur la santé humaine, en particulier parmi la population souffrant d'affections respiratoires;
(5) considérant que l'acidification est un problème transfrontalier qui demande des solutions au niveau tant communautaire que national ou local;
(6) considérant que les émissions de dioxyde de soufre contribuent à la formation de particules dans l'atmosphère;
(7) considérant que la Communauté et les différents États membres sont parties contractantes à la convention CEE-ONU sur la pollution transfrontière à longue distance; que le deuxième protocole CEE-ONU sur la pollution transfrontière par le dioxyde de soufre prévoit que les parties contractantes devraient réduire les émissions de dioxyde de soufre conformément à la réduction de 30 % spécifiée dans le premier protocole ou au-delà de celle-ci; que le deuxième protocole CEE-ONU repose sur l'hypothèse que les charges et niveaux critiques continueront d'être dépassés dans certaines zones sensibles; que d'autres mesures visant à réduire les émissions de dioxyde de soufre devront encore être prises si l'on veut respecter les objectifs fixés dans le cinquième programme d'action en matière d'environnement; que les parties contractantes devraient dès lors réduire encore notablement les émissions de dioxyde de soufre;
(8) considérant que le soufre naturellement présent en faibles quantités dans le pétrole et le charbon a été reconnu depuis des décennies comme constituant la principale source des émissions de dioxyde de soufre, elles-mêmes responsables en grande partie des "pluies acides" et de la pollution de l'air qui affecte de nombreuses zones urbaines et industrielles;
(9) considérant que la Commission a récemment publié une communication sur une stratégie permettant de lutter de manière efficace et rentable contre l'acidification dans la Communauté; que la limitation des émissions de dioxyde de soufre provenant de la combustion de certains combustibles liquides a été reconnue comme un élément à part entière de cette stratégie; que la Commission reconnaît la nécessité de mesures concernant tous les autres combustibles;
(10) considérant que des études ont montré que les avantages induits par la réduction des émissions de soufre obtenue par une diminution de la teneur en soufre des combustibles l'emporteront souvent largement sur les coûts estimés pour l'industrie dans le cadre de la présente directive et que la technologie permettant de réduire la teneur en soufre des combustibles liquides existe et est bien établie;
(11) considérant que, conformément aux principes de subsidiarité et de proportionnalité visés à l'article 3 B du traité, l'action individuelle des États membres ne peut pas permettre d'atteindre efficacement l'objectif visant à réduire les émissions de soufre produites par la combustion de certains types de combustibles liquides; que des actions non concertées n'offrent aucune garantie quant à la réalisation de l'objectif visé; que de telles actions sont contreproductives et qu'elles conduiraient à déstabiliser gravement le marché des combustibles concernés; qu'il est donc plus efficace, vu la nécessité de réduire les émissions de dioxyde de soufre dans l'ensemble de la Communauté, d'entreprendre une action au niveau communautaire; que la présente directive se limite aux exigences minimales nécessaires pour atteindre l'objectif visé;
(12) considérant que, dans la directive 93/12/CEE du Conseil du 23 mars 1993 concernant la teneur en soufre de certains combustibles liquides(5), la Commission a été invitée à soumettre au Conseil une proposition prévoyant des limites plus basses pour la teneur en soufre des gas-oils et fixant de nouvelles valeurs limites pour les kérosènes d'aviation; qu'il y a lieu de fixer des limites pour la teneur en soufre d'autres combustibles liquides, en particulier les fiouls lourds, les fiouls de soute, les gas-oils à usage maritime et les gas-oils, sur la base d'études de rentabilité;
(13) considérant que, conformément à l'article 130 T du traité, la présente directive ne devrait pas empêcher les États membres de conserver ou de prendre des mesures de protection plus strictes; que ces mesures doivent être compatibles avec le traité et devraient être notifiées à la Commission;
(14) considérant que les États membres, avant de prendre de nouvelles mesures de protection plus strictes, devraient notifier à la Commission les mesures proposées, conformément à la directive 83/189/CEE du Conseil du 28 mars 1983 prévoyant une procédure d'information dans le domaine des normes et réglementations techniques(6);
(15) considérant que, en ce qui concerne la teneur maximale en soufre des fiouls lourds, il convient de prévoir des dérogations pour les États membres et les régions où l'état de l'environnement le permet;
(16) considérant que, en ce qui concerne la teneur maximale en soufre des fiouls lourds, il convient également de prévoir des dérogations pour l'emploi de ces combustibles dans les installations de combustion qui respectent les valeurs limites d'émission prévues par la directive 88/609/CEE du Conseil du 24 novembre 1998 relative à la limitation des émissions de certains polluants dans l'atmosphère en provenance des grandes installations de combustion(7); qu'il pourrait être nécessaire, à la lumière de la prochaine révision de la directive 88/609/CEE, de réexaminer et, si nécessaire, de réviser certaines dispositions de la présente directive;
(17) considérant que, pour les installations de combustion des raffineries exclues du champ d'application de l'article 3, paragraphe 3, point i) c), de la présente directive, la moyenne des émissions de dioxyde de soufre de ces installations ne devrait pas dépasser les limites fixées par la directive 88/609/CEE ou par tout acte ultérieur la modifiant; que, pour la mise en oeuvre de la présente directive, les États membres ne devraient pas perdre de vue que le remplacement par des combustibles autres que ceux visés à son article 2 ne doit pas entraîner une augmentation des émissions d'agents polluants acidifiants;
(18) considérant que la directive 93/12/CEE a déjà fixé à 0,2 % la teneur maximale en soufre des gas-oils; que cette valeur limite devrait être ramenée à 0,1 % d'ici au 1er janvier 2008;
(19) considérant que, conformément à l'acte d'adhésion de 1994, l'Autriche et la Finlande bénéficient d'une dérogation de quatre ans, à compter de la date d'adhésion, aux dispositions de la directive 93/12/CEE sur la teneur en soufre du gas-oil;
(20) considérant que les teneurs maximales en soufre de 0,2 % (à partir de l'an 2000) et de 0,1 % (à compter de 2008) fixées pour les gas-oils destinés aux navires de mer risquent de poser des problèmes techniques et économiques à la Grèce sur l'ensemble de son territoire, à l'Espagne dans les îles Canaries, à la France dans les départements français d'outre-mer, et au Portugal dans les archipels de Madère et des Açores; qu'une dérogation accordée pour la Grèce, pour les îles Canaries, pour les départements français d'outre-mer et pour les archipels de Madère et des Açores ne devrait pas nuire au marché des gas-oils à usage maritime dans la mesure où le carburant exporté à partir de la Grèce, des îles Canaries, des départements français d'outre-mer et des archipels de Madère et des Açores vers d'autres États membres devrait répondre aux critères en vigueur dans l'État membre de destination; que la Grèce, les îles Canaries, les départements français d'outre-mer et les archipels de Madère et des Açores devraient, par conséquent, se voir accorder une dérogation les autorisant à ne pas respecter les teneurs en soufre maximales de 0,2 % en poids pour le gas-oil à usage maritime;
(21) considérant que les émissions de soufre provenant des transports maritimes et dues à la combustion de fiouls de soute présentant une teneur élevée en soufre contribuent à la pollution par le dioxyde de soufre et aux problèmes d'acidification; que, lors des négociations en cours et futures sur la convention MARPOL dans le cadre de l'Organisation maritime internationale (OMI), la Communauté préconisera une protection plus efficace des régions particulièrement vulnérables aux émissions de SOx, ainsi qu'un abaissement de la valeur généralement fixée pour le fioul de soute (actuellement de 4,5 %); qu'il convient de poursuivre les initiatives communautaires visant à obtenir que la mer du Nord/la Manche soient déclarées zone spéciale de réduction des émissions de SOx;
(22) considérant qu'il faut approfondir les travaux de recherche sur les effets de l'acidification sur les écosystèmes et sur l'organisme humain; que la Communauté encourage cette recherche au titre du cinquième programme-cadre de recherche(8);
(23) considérant que, en cas de rupture d'approvisionnement en pétrole brut, en produits pétroliers ou en autres hydrocarbures, la Commission peut autoriser un État membre à appliquer sur son territoire une valeur limite plus élevée;
(24) considérant que les États membres devraient mettre en place des mécanismes adaptés permettant de vérifier le respect des dispositions de la présente directive; que des rapports sur la teneur en soufre des combustibles liquides devraient être transmis à la Commission;
(25) considérant que, pour des raisons de clarté, il y a lieu de modifier la directive 93/12/CEE,
A ARRÊTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE:
Article premier
Objectifs et champ d'application
1. La présente directive a pour objet de réduire les émissions de dioxyde de soufre résultant de la combustion de certains types de combustibles liquides et de diminuer ainsi les effets néfastes de ces émissions sur l'homme et l'environnement.
2. Pour diminuer les émissions de dioxyde de soufre résultant de la combustion de certains combustibles liquides dérivés du pétrole, l'utilisation de ces combustibles sur le territoire des États membres est subordonnée au respect d'une teneur maximale en soufre.
Toutefois, les valeurs limites fixées par la présente directive pour certains combustibles liquides dérivés du pétrole ne s'appliquent pas:
a) - aux combustibles liquides dérivés du pétrole utilisés par les navires de mer, à l'exception des combustibles couverts par la définition figurant à l'article 2, point 3;
- au gas-oil à usage maritime utilisé par des navires traversant une frontière entre un pays tiers et un État membre;
b) aux combustibles destinés à être traités avant leur combustion définitive;
c) aux combustibles destinés à être traités dans les raffineries.
Article 2
Définitions
Aux fins de la présente directive, on entend par:
1) fiouls lourds:
- tout combustible liquide dérivé du pétrole classé sous les codes NC 2710 00 71 à 2710 00 78
ou
- tout combustible liquide dérivé du pétrole (autre que le gas-oil défini aux points 2 et 3) appartenant, du fait de ses limites de distillation, à la catégorie des fiouls lourds destinés à être utilisés comme combustibles et dont moins de 65 % en volume (pertes comprises) distillent à 250 °C selon la méthode ASTM D86. Si la distillation ne peut pas être déterminée selon la méthode ASTM D86, le produit pétrolier est également classé dans la catégorie des fiouls lourds;
2) gas-oil:
- tout combustible liquide dérivé du pétrole classé sous le code NC 2710 00 67 ou 2710 00 68
ou
- tout combustible liquide dérivé du pétrole appartenant, du fait de ses limites de distillation, à la catégorie des distillats moyens destinés à être utilisés comme combustibles et dont au moins 85 % en volume (pertes comprises) distillent à 350 °C selon la méthode ASTM D86.
Les carburants diesels définis à l'article 2, paragraphe 2, de la directive 98/70/CE du Parlement européen et du Conseil du 13 octobre 1998 concernant la qualité de l'essence et du carburant diesel et modifiant la directive 93/12/CEE(9) sont exclus de la présente définition. Les combustibles utilisés pour les engins mobiles non routiers et les tracteurs agricoles sont également exclus de la présente définition;
3) gas-oil à usage maritime, les combustibles destinés à une utilisation en mer et conformes à la définition figurant au point 2, ou qui ont une viscosité ou une densité comprises dans les fourchettes de viscosité ou de densité définies pour les distillats à usage maritime dans le tableau 1 de la norme ISO 8217 (1996);
4) méthode ASTM, les méthodes arrêtées par l' "American Society for Testing and Materials" dans les définitions et spécifications standards des produits lubrifiants et dérivés du pétrole (édition de 1976);
5) installation de combustion, tout dispositif technique dans lequel les combustibles sont oxydés afin d'utiliser la chaleur produite;
6) charge critique, une estimation quantitative de l'exposition à un ou plusieurs polluants en-dessous de laquelle aucun effet néfaste sur des éléments sensibles de l'environnement ne se produit selon les connaissances actuelles.
Article 3
Teneur maximale en soufre des fiouls lourds
1. Les États membres prennent toutes les mesures nécessaires pour garantir à partir du 1er janvier 2003 que les fiouls lourds ne soient pas utilisés sur leur territoire si leur teneur en soufre dépasse 1,00 % en masse.
2. Sous réserve que soient respectées les normes de qualité de l'air fixées pour le dioxyde de soufre dans la directive 80/779/CEE(10) ou dans toute autre législation communautaire abrogeant et remplaçant ces normes, ainsi que les autres dispositions communautaires pertinentes, et que les émissions ne contribuent pas au dépassement des charges critiques dans un État membre quel qu'il soit, un État membre peut autoriser l'emploi de fiouls lourds dont la teneur en soufre est comprise entre 1,00 et 3,00 % en masse sur tout ou partie de son territoire. Une telle autorisation ne s'applique que tant que les émissions en provenance de l'État membre ne contribuent pas au dépassement des charges critiques dans un État membre quel qu'il soit.
3. i) Sous réserve que les autorités compétentes exercent une surveillance appropriée des émissions, les paragraphes 1 et 2 ne s'appliquent pas aux fiouls lourds utilisés:
a) dans les installations de combustion qui relèvent du champ d'application de la directive 88/609/CEE et qui sont considérées comme de nouvelles installations au sens de la définition figurant à l'article 2, paragraphe 9, de ladite directive et qui satisfont aux limites d'émission du dioxyde de soufre fixées pour ces installations à l'article 4 et à l'annexe IV de ladite directive;
b) dans d'autres installations de combustion qui ne relèvent pas du point a), si les émissions de dioxyde de soufre en provenance de ces installations sont inférieures ou égales à 1700 mg/Nm3 pour une teneur en oxygène des gaz de fumées de 3 % en volume à l'état sec;
c) pour la combustion dans les raffineries, si la moyenne mensuelle des émissions de dioxyde de soufre calculée pour toutes les installations de la raffinerie [à l'exclusion des installations de combustion qui relèvent du point a)], indépendamment du type ou de la combinaison de combustibles utilisés, se situe dans une limite à fixer par chaque État membre et qui ne dépasse pas 1700 mg/Nm3.
ii) Les États membres prennent les mesures nécessaires pour garantir qu'une installation de combustion utilisant du fioul lourd dont la teneur en soufre est supérieure à la valeur limite spécifiée au paragraphe 1 ne soit pas exploitée sans un permis délivré par les autorités compétentes et précisant les limites d'émission.
4. Les dispositions du paragraphe 3 sont réexaminées et, le cas échéant, révisées en fonction des modifications éventuellement apportées à la directive 88/609/CEE.
5. Si un État membre a recours aux possibilités visées au paragraphe 2, il en informe, au moins douze mois à l'avance, la Commission et le public. La Commission doit recevoir suffisamment d'informations pour pouvoir vérifier si les critères visés au paragraphe 2 sont remplis. La Commission informe les autres États membres.
Dans les six mois à compter de la date de réception des informations fournies par l'État membre, la Commission examine les mesures envisagées et, conformément à la procédure prévue à l'article 9, prend une décision, qu'elle communique aux États membres. Cette décision est réexaminée tous les huit ans, sur la base d'informations à fournir à la Commission par les États membres concernés, conformément à la procédure prévue à l'article 9.
Article 4
Teneur maximale en soufre du gas-oil
1. Les États membres prennent toutes les mesures nécessaires pour garantir que les gas-oils, y compris les gas-oils à usage maritime, ne soient pas utilisés sur leur territoire, à partir:
- du 1er juillet 2000 si leur teneur en soufre dépasse 0,20 % en masse,
- du 1er janvier 2008 si leur teneur en soufre dépasse 0,10 % en masse.
2. Par dérogation au paragraphe 1, l'Espagne, pour les îles Canaries, la France, pour les départements d'outre-mer, la Grèce, pour tout ou partie de son territoire, et le Portugal, pour les archipels de Madère et des Açores, peuvent autoriser l'utilisation de gas-oil à usage maritime dont la teneur en soufre dépasse les limites spécifiées au paragraphe 1.
3. Sous réserve que soient respectées les normes de qualité de l'air fixées pour le dioxyde de soufre dans la directive 80/779/CEE ou dans toute autre législation communautaire abrogeant et remplaçant ces normes, ainsi que les autres dispositions communautaires pertinentes, et que les émissions ne contribuent pas au dépassement des charges critiques dans un État membre quel qu'il soit, un État membre peut autoriser l'emploi de gas-oil dont la teneur en soufre est comprise entre 0,10 et 0,20 % en masse sur tout ou partie de son territoire. Une telle autorisation ne s'applique que tant que les émissions en provenance de l'État membre ne contribuent pas au dépassement des charges critiques dans un État membre quel qu'il soit et n'est valable que jusqu'au 1er janvier 2013.
4. Si un État membre a recours aux possibilités visées au paragraphe 3, il en informe, au moins douze mois à l'avance, la Commission et le public. La Commission doit recevoir suffisamment d'informations pour pouvoir vérifier si les critères visés au paragraphe 3 sont remplis. La Commission informe les autres États membres.
Dans les six mois à compter de la date de réception des informations fournies par l'État membre, la Commission examine les mesures envisagées et, conformément à la procédure prévue à l'article 9, prend une décision qu'elle communique aux États membres.
Article 5
Modification de l'approvisionnement en combustibles
Si, en raison d'une modification soudaine de l'approvisionnement en pétrole brut, en produits pétroliers ou en autres hydrocarbures, un État membre éprouve des difficultés à respecter les teneurs maximales en soufre visées aux articles 3 et 4, il en informe la Commission. La Commission peut autoriser cet État membre à appliquer des valeurs plus élevées sur son territoire pendant une période n'excédant pas six mois; elle notifie sa décision au Conseil et aux États membres. Tout État membre peut déférer cette décision au Conseil dans un délai d'un mois. Le Conseil, statuant à la majorité qualifiée, peut arrêter une décision différente dans un délai de deux mois.
Article 6
Échantillonnage et analyse
1. Les États membres prennent toutes les mesures nécessaires pour vérifier par échantillonnage que la teneur en soufre des combustibles utilisés est conforme aux articles 3 et 4. L'échantillonnage débute dans les six mois à compter de la date d'entrée en vigueur de la teneur maximale en soufre du combustible concerné. Les prélèvements sont effectués avec une régularité et selon des méthodes telles que les échantillons soient représentatifs du combustible examiné.
2. La teneur en soufre est déterminée selon les méthodes de référence suivantes:
a) méthodes ISO 8754 (1992) et PrEN ISO 14596 pour le fioul lourd et le gas-oil à usage maritime;
b) méthodes EN 24260 (1987), ISO 8754 (1992) et PrEN ISO 14596 pour le gas-oil.
En cas d'arbitrage, la méthode PrEN ISO 14596 sera utilisée. L'interprétation statistique des résultats du contrôle de la teneur en soufre des gas-oils utilisés est effectuée conformément à la norme ISO 4259 (1992).
Article 7
Rapports et réexamen
1. Sur la base des résultats de l'échantillonnage et des analyses effectuées conformément à l'article 6, les États membres remettent à la Commission, au plus tard le 30 juin de chaque année, un bref rapport sur la teneur en soufre des combustibles liquides entrant dans le champ d'application de la présente directive et utilisés sur leur territoire au cours de l'année civile précédente. Ce rapport contient un sommaire des dérogations accordées au titre de l'article 3, paragraphe 3.
2. Sur la base, entre autres, des rapports annuels présentés conformément au paragraphe 1 et de l'évolution de la qualité de l'air et de l'acidification, la Commission soumet un rapport au Parlement européen et au Conseil, au plus tard le 31 décembre 2006. Elle peut accompagner ce rapport de propositions visant à réviser la présente directive, en particulier les valeurs limites fixées pour chaque catégorie de combustible, ainsi que les dérogations prévues à l'article 3, paragraphes 2 et 3, et à l'article 4, paragraphes 2 et 3.
3. La Commission examine les mesures qui pourraient être prises pour réduire la contribution des combustibles à usage maritime autres que ceux visés à l'article 2, paragraphe 3, à l'acidification et, le cas échéant, présente une proposition d'ici la fin de l'an 2000.
Article 8
Modifications de la directive 93/12/CEE
1. La directive 93/12/CEE est modifiée comme suit:
a) à l'article 1er, le paragraphe 1, point a), et le paragraphe 2 sont supprimés;
b) à l'article 2, le premier alinéa du paragraphe 2 et le paragraphe 3 sont supprimés;
c) les articles 3 et 4 sont supprimés.
2. Le paragraphe 1 s'applique à partir du 1er juillet 2000.
Article 9
Comité consultatif
La Commission est assistée par un comité de caractère consultatif composé des représentants des États membres et présidé par le représentant de la Commission.
Le représentant de la Commission soumet au comité un projet des mesures à prendre. Le comité émet son avis sur ce projet, dans un délai que le président peut fixer en fonction de l'urgence de la question en cause, le cas échéant en procédant à un vote.
L'avis est inscrit au procès-verbal; en outre, chaque État membre a le droit de demander que sa position figure à ce procès-verbal.
La Commission tient le plus grand compte de l'avis émis par le comité. Elle informe le comité de la façon dont elle a tenu compte de cet avis.
Article 10
Transposition
Les États membres mettent en vigueur les dispositions législatives, réglementaires et administratives nécessaires pour se conformer à la présente directive avant le 1er juillet 2000. Ils en informent immédiatement la Commission.
Lorsque les États membres adoptent ces dispositions, celles-ci contiennent une référence à la présente directive ou sont accompagnées d'une telle référence lors de leur publication officielle. Les modalités de cette référence sont arrêtées par les États membres.
Les États membres communiquent à la Commission le texte des dispositions de droit interne qu'ils adoptent dans le domaine régi par la présente directive.
Article 11
Sanctions
Les États membres déterminent les sanctions applicables aux violations des dispositions nationales prises en application de la présente directive. Les sanctions ainsi prévues doivent être effectives, proportionnées et dissuasives.
Article 12
Entrée en vigueur de la directive
La présente directive entre en vigueur le jour de sa publication au Journal officiel des Communautés européennes.
Article 13
Destinataires
Les États membres sont destinataires de la présente directive.
Fait à Luxembourg, le 26 avril 1999.