Směrnice Rady 96/93/ES
ze dne 17. prosince 1996
o osvědčeních pro zvířata a živočišné produkty
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na článek 43 této smlouvy,
s ohledem na návrh Komise [1],
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu [2],
vzhledem k tomu, že směrnice Rady 89/662/EHS ze dne 11. prosince 1989 o veterinárních kontrolách v obchodu uvnitř Společenství s cílem dotvoření vnitřního trhu [3] a směrnice Rady 90/425/EHS ze dne 26. června 1990 o veterinárních a zootechnických kontrolách v obchodu s některými živými zvířaty a produkty s cílem dotvoření vnitřního trhu [4] stanoví, že členský stát produkce nebo členský stát odeslání mají zajistit, že veterinární kontroly a případně vydávání osvědčení jsou prováděny přiměřeným způsobem;
vzhledem k tomu, že pro zajištění bezproblémového fungování vnitřního trhu se živými zvířaty a živočišnými produkty je nutné, aby se členské státy mohly zcela spolehnout na správnost osvědčení vystavených na místě produkce a odeslání;
vzhledem k tomu, že tohoto cíle nemůže být dosaženo členskými státy jednotlivě; že s přihlédnutím k tomu musí být přijata společná pravidla o povinnostech příslušných orgánů a osvědčení vydávajících úředníků ohledně osvědčování zvířat a živočišných produktů v souladu s právními předpisy Společenství;
vzhledem k tomu, že je třeba zajistit, aby předpisy a zásady používané osvědčujícími úředníky třetí země poskytovaly záruky alespoň rovnocenné zárukám stanoveným v této směrnici;
vzhledem k tomu, že musejí být přijata efektivní opatření, aby se zabránilo vydávání osvědčení se zavádějícími a podvodnými údaji,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Tato směrnice stanoví pravidla, která musejí být dodržena při vydávání osvědčení požadovaných veterinárními právními předpisy.
Článek 2
1. Pro účely této směrnice se rozumí:
"veterinárními právními předpisy" právní předpisy uvedené v příloze A směrnice 89/662/EHS a v přílohách A a B směrnice 90/425/EHS;
"osvědčujícím úředníkem" úřední veterinární lékař nebo - v případech stanovených veterinárními právními předpisy - jakákoli jiná osoba zplnomocněná příslušným orgánem k podepisování osvědčení požadovaných veterinárními právními předpisy.
2. Kromě definic uvedených v odstavci 1 se přiměřeně použijí definice obsažené v článku 2 směrnic 89/662/EHS a 90/425/EHS.
Článek 3
1. Příslušný orgán musí zajistit, aby osvědčující úředníci měli dostatečné znalosti veterinárních právních předpisů týkajících se zvířat nebo produktů, které mají být osvědčovány, a byli obecně informováni o pravidlech, která musejí být dodržována pro vystavování a udělování osvědčení, a v případě potřeby o všech testech nebo vyšetřeních, které je třeba provést před vystavením osvědčení.
2. Osvědčující úředníci nesmějí osvědčovat údaje, o kterých osobně nic nevědí nebo které si nemohou sami ověřit.
3. Osvědčující úředníci nesmějí podepsat nevyplněná nebo neúplná osvědčení ani osvědčení týkající se zvířat nebo produktů, které neprohlédli nebo které neprošly jejich kontrolou. Pokud je osvědčení podepsáno na základě jiného osvědčení nebo potvrzení, osvědčující úředník musí mít v držení tento doklad dříve, než ho podepíše.
4. Nic v tomto článku nebrání úřednímu veterinárnímu lékaři, aby podepsal osvědčení na základě údajů, které byly
a) potvrzeny na základě odstavců 1 až 3 tohoto článku jinou osobou k tomu zmocněnou příslušným orgánem a jednající pod kontrolou úředního veterinárního lékaře, s podmínkou, že tento veterinární lékař může ověřit správnost údajů, nebo
b) získány v rámci programů monitorování prostřednictvím úředně uznaných systémů zajišťování jakosti nebo pomocí systému epizootologického dozoru,
pokud je to povoleno podle veterinárních právních předpisů.
5. Případná prováděcí pravidla k tomuto článku mohou být stanovena postupem podle článku 7.
Článek 4
1. Příslušné orgány musejí podniknout veškeré nutné kroky pro zajištění spolehlivosti osvědčování. Zejména musejí zaručit, aby osvědčující úředníci jimi ustanovení
a) měli status, který zaručuje jejich nestrannost, a neměli žádný přímý obchodní zájem na zvířatech nebo produktech jimi osvědčovaných nebo na hospodářstvích nebo zařízeních, ze kterých zvířata nebo produkty pocházejí;
b) si byli plně vědomi obsahu každého osvědčení, které podepisují.
2. Osvědčení musejí být vypracována alespoň v jazyku srozumitelném osvědčujícímu úředníku a alespoň v jednom z úředních jazyků země místa určení, jak je stanoveno v právních předpisech Společenství.
3. Každý příslušný orgán musí být schopen zjistit, který úředník osvědčení vydal, a zajistit, aby kopie všech vydaných osvědčení byla k dispozici po dobu, kterou určí tento příslušný orgán.
Článek 5
1. Členské státy musejí zavést takové kontroly a musí mít přijata taková kontrolní opatření, aby se zabránilo vydávání falešných nebo zavádějících osvědčení, jakož i podvodnému předložení nebo podvodnému použití osvědčení, která mají být vydána na základě veterinárních právních předpisů.
2. Aniž jsou dotčeny případná trestní řízení a trestněprávní sankce, musejí příslušné orgány provádět vyšetřování nebo kontroly a ve všech případech falešného nebo zavádějícího osvědčení, které odhalí, přijímat náležitá opatření pro postih. Taková opatření mohou zahrnovat pozastavení výkonu funkce ověřujícího úředníka po dobu šetření.
Zejména, jestliže je v průběhu kontrol zjištěno, že
a) osvědčující úředník vědomě vydal podvodné osvědčení, podnikne příslušný orgán všechny nezbytné kroky, aby bylo pokud možno zajištěno, že dotyčná osoba nemůže toto jednání opakovat;
b) nějaký jednotlivec nebo podnik použil s podvodným úmyslem nebo pozměnil úřední osvědčení, přijme příslušný orgán všechna nezbytná opatření, aby bylo pokud možno zajištěno, že dotyčný jednotlivec nebo podnik nemůže toto jednání opakovat. Tato opatření mohou zahrnovat odmítnutí v budoucnu vydat úřední osvědčení příslušné osobě nebo příslušnému podniku.
Článek 6
V souvislosti s inspekcemi stanovenými veterinárními právními předpisy Společenství a audity, které mají být provedeny podle dohod o rovném postavení uzavřených mezi Společenstvím a třetími zeměmi, se Komise ujistí, že předpisy a zásady používané osvědčujícími úředníky třetí země poskytují záruky alespoň rovnocenné těm, které jsou stanoveny v této směrnici.
Jestliže vyjde najevo z těchto inspekcí a/nebo auditů nebo z kontrol stanovených ve směrnicích 90/675/EHS a 91/496/EHS, že osvědčující úředníci třetí země nepracovali v souladu s těmito zásadami, může být rozhodnuto o doplňkových zárukách nebo zvláštních požadavcích postupem podle článku 7 této směrnice.
Článek 7
Má-li být zahájen postup podle tohoto článku, Stálý veterinární výbor zřízený rozhodnutím Rady 68/361/EHS [5] se usnese podle pravidel stanovených v článku 18 směrnice 89/662/EHS.
Článek 8
Do 31. prosince 1998 předloží Komise Radě zprávu doprovázenou návrhy o možném použití bezpečných metod elektronického přenosu a osvědčování.
O těchto návrzích se Rada usnese kvalifikovanou většinou.
Článek 9
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. ledna 1998. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
Tato opatření přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 10
Tato směrnice je určena členským státům.
V Bruselu dne 17. prosince 1996.
DIRECTIVE 96/93/CE DU CONSEIL
du 17 décembre 1996
concernant la certification des animaux et des produits animaux
LE CONSEIL DE L'UNION EUROPÉENNE,
vu le traité instituant la Communauté européenne, et notamment son article 43,
vu la proposition de la Commisison (1),
vu l'avis du Parlement européen (2),
considérant que la directive 89/662/CEE du Conseil, du 11 décembre 1989, relative aux contrôles vétérinaires applicables dans les échanges intracommunautaires dans la perspective de la réalisation du marché intérieur (3), et la directive 90/425/CEE du Conseil, du 26 juin 1990, relative aux contrôles vétérinaires et zootechniques applicables dans les échanges intracommunautaires de certains animaux vivants et produits dans la perspective de la réalisation du marché intérieur (4), déclare qu'il appartient à l'État membre de production ou de destination de veiller à ce que les contrôles et, le cas échéant, la certification soient effectués de manière appropriée;
considérant que, pour garantir un fonctionnement harmonieux du marché intérieur des animaux vivants et des produits animaux, les États membres doivent pouvoir faire entièrement confiance à la certification établie au lieu de production et au lieu de départ;
considérant que cet objectif ne peut être réalisé par les États membres pris individuellement; que des règles communes doivent donc être adoptées concernant les obligations des autorités compétentes et des certificateurs en matière de certification des animaux et des produits animaux conformément à la législation communautaire;
considérant qu'il convient de s'assurer que les règles et principes appliqués par les certificateurs des pays tiers offrent des garanties au moins équivalentes à celles prévues par la présente directive;
considérant que des mesures efficaces doivent être prises pour empêcher toute certification trompeuse ou frauduleuse,
A ARRÊTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE:
Article premier
La présente directive établit les règles à respecter pour la délivrance de la certification exigée par la législation vétérinaire.
Article 2
1. Aux fins de la présente directive, on entend par:
«législation vétérinaire»: la législation figurant à l'annexe A de la directive 89/662/CEE, ainsi qu'aux annexes A et B de la directive 90/425/CEE;
«certificateur»: le vétérinaire officiel ou - dans les cas prévus par la législation vétérinaire - toute autre personne autorisée par l'autorité compétente à signer les certificats prescrits par ladite législation.
2. Outre les définitions visées au paragraphe 1, celles figurant à l'article 2 des directives 89/662/CEE et 90/425/CEE sont applicables mutatis mutandis.
Article 3
1. L'autorité veille à assurer que les certificateurs ont une connaissance satisfaisante de la législation vétérinaire pour les animaux ou produits à certifier et soient informés de manière générale des règles à suivre pour l'établissement et la délivrance des certificats et - si nécessaire - sur la nature et l'ampleur des enquêtes, tests ou examens qu'il y a lieu d'y effectuer avant certification.
2. Les certificateurs ne doivent pas certifier des faits dont ils n'ont pas connaissance personnellement ou qu'ils ne peuvent vérifier.
3. Les certificateurs ne doivent pas signer des certificats en blanc ou incomplets, ni signer des certificats concernant des animaux ou des produits qu'ils n'ont pas inspectés ou qui ne sont plus sous leur contrôle. Lorsqu'un certificat est signé sur la base d'un autre certificat ou d'une autre attestation, le certificateur doit être en possession du document en question avant de signer.
4. Les présentes dispositions ne font pas obstacle à la possibilité pour un vétérinaire officiel de signer un certificat sur la base des données qui ont été:
a)
attestées conformément aux paragraphes 1 à 3 par une autre personne habilitée par l'autorité compétente et agissant sous le contrôle dudit vétérinaire, pour autant qu'il puisse vérifier l'exactitude de ces données
ou
b)
obtenues dans le cadre des programmes de surveillance, par référence à des schémas d'assurance qualitative officiellement reconnus ou à travers un système d'épidémiosurveillance,
dans les cas où cela est autorisé conformément à la législation vétérinaire.
5. Les éventuelles modalités d'application à cet article peuvent être arrêtées selon la procédure prévue à l'article 7.
Article 4
1. Les autorités compétentes prennent toutes les mesures nécessaires pour assurer la fiabilité de la certification. En particulier, elles doivent veiller à ce que les certificateurs qu'elles désignent:
a)
aient un statut qui garantisse leur impartialité et ne possèdent aucun intérêt commercial direct dans les animaux ou produits à certifier ou avec les exploitations ou établissements dont ils sont originaires;
b)
soient conscients de la teneur de chaque certificat qu'ils signent.
2. Les certificats doivent être établis au minimum dans une langue comprise par le certificateur et au moins dans l'une des langues officielles du pays de destination tel que prévu par la législation communautaire.
3. Chaque autorité compétente doit être en mesure d'établir le lien entre les certificats et leurs certificateurs et veiller à ce qu'une copie de tous les certificats délivrés soit disponible pendant une période à déterminer par ladite autorité.
Article 5
1. Les États membres doivent mettre en place et faire effectuer les contrôles nécessaires pour prévenir la délivrance de faux certificats ou de certifications pouvant induire en erreur ainsi que la production frauduleuse ou l'utilisation de certificats censés être délivrés pour les besoins de la législation vétérinaire.
2. Sans préjudice d'éventuelles poursuites et sanctions pénales, les autorités compétentes effectuent des enquêtes ou contrôles et prennent des mesures appropriées pour sanctionner tout cas de certification fausse ou trompeuse porté à leur attention. Ces mesures peuvent comprendre la suspension temporaire du mandat du certificateur pour la durée de l'enquête.
En particulier, s'il apparaît à l'occasion des contrôles:
a)
qu'un certificateur a sciemment délivré un certificat frauduleux, l'autorité compétente prend toutes les mesures nécessaires, pour autant que faire se peut, pour que la personne concernée ne puisse répéter son acte;
b)
qu'un particulier ou une entreprise a utilisé de manière frauduleuse ou altéré un certificat officiel, l'autorité compétente prend toutes les mesures nécessaires pour autant que faire se peut pour que le particulier ou l'entreprise ne puisse répéter son acte. De telles mesures peuvent inclure un refus de délivrer ultérieurement un certificat officiel à la personne ou l'entreprise concernée.
Article 6
La Commission, dans le cadre des inspections prévues par la législation vétérinaire communautaire et des audits à effectuer conformément aux accords d'équivalence conclus entre la Communauté et un pays tiers, s'assure que les règles et les principes appliqués par les certificateurs du pays tiers offrent des garanties au moins équivalentes à celles prévues par la présente directive.
Dans le cas où ces inspections et/ou ces audits ou les contrôles prévus par les directives 90/675/CEE et 91/496/CEE font apparaître que ces principes ne sont pas respectés par les certificateurs des pays tiers, des garanties supplémentaires ou des exigences spécifiques peuvent être décidées selon la procédure prévue à l'article 7 de la présente directive.
Article 7
Dans les cas où il est fait référence à la procédure prévue au présent article, le comité vétérinaire permanent, institué par la décision 68/361/CEE (5), statue conformément aux règles établies à l'article 18 de la directive 89/662/CEE.
Article 8
Avant le 31 décembre 1998, la Commission soumet au Conseil un rapport, assorti de propositions concernant le recours éventuel à des méthodes de transmission et de certification électroniques sûres.
Le Conseil statue à la majorité qualifiée sur ces propositions.
Article 9
1. Les États membres mettent en vigueur les dispositions législatives, réglementaires et administratives nécessaires pour se conformer à la présente directive avant le 1er janvier 1998. Ils en informent immédiatement la Commission.
Lorsque les États membres adoptent ces dispositions, celles-ci contiennent une référence à la présente directive ou sont accompagnées d'une telle référence lors de leur publication officielle. Les modalités de cette référence sont arrêtées par les États membres.
2. Les États membres communiquent à la Commission le texte des dispositions essentielles de droit interne qu'ils adoptent dans le domaine régi par la présente directive.
Article 10
Les États membres sont destinataires de la présente directive.
Fait à Bruxelles, le 17 décembre 1996.