ДИРЕКТИВА 2014/54/ЕС НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 16 април 2014 година
относно мерки за улесняване на упражняването на правата, предоставени на работниците в контекста на свободното движение на работници
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 46 от него,
като взеха предвид предложението на Европейската комисия,
след предаване на проекта на законодателния акт на националните парламенти,
като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (1),
след консултация с Комитета на регионите,
в съответствие с обикновената законодателна процедура (2),
като имат предвид, че:
(1)
Свободното движение на работници, установено в член 45 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС), е основна свобода на гражданите на Съюза и един от стълбовете на вътрешния пазар на Съюза. Неговото прилагане е доразвито от правото на Съюза, чиято цел е да се гарантира, че правата, предоставени на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства, се упражняват в пълна степен. Понятието „членове на техните семейства“ следва да има същото значение като понятието, определено в член 2, точка 2 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (3), и се прилага и за членовете на семействата на погранични работници.
(2)
Свободното движение на работници е и ключов елемент за развитието на истински пазар на труда в Съюза, който позволява на работниците да се местят към райони, в които има недостиг на работна ръка или повече възможности за работа, като по този начин се помага на повече хора да намерят работа, която съответства по-точно на техните умения, и се преодоляват проблемите на пазара на труда.
(3)
Свободното движение на работници дава на всеки гражданин на Съюза, независимо от неговото място на пребиваване, правото да се придвижва свободно в друга държава членка, за да работи и/или да пребивава в нея с цел работа. То ги защитава срещу дискриминация въз основа на гражданство по отношение на достъпа до заетост, условията на заетост и труд, и по-конкретно по отношение на трудовото възнаграждение, прекратяването на трудовите правоотношения, както и социалните придобивки и данъчните облекчения, като им гарантира равно третиране, съгласно националното право, практика и колективни трудови договори, с гражданите на тази държава членка. Тези права следва да се ползват без дискриминация от всички граждани на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, включително постоянните, сезонните и пограничните работници. Необходимо е да се прави разграничение между свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги, което включва правото на предприятията да предоставят услуги в друга държава членка, за което могат да командироват временно свои собствени работници в друга държава членка с цел командированите работници да извършат работата, необходима за предоставянето на услугите в тази държава членка.
(4)
С член 45 от ДФЕС се предоставят значими права по отношение на работниците на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства, които са по-детайлно определени в Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета (4).
(5)
Реалното упражняване на свободата на движение на работници обаче продължава да бъде съществено предизвикателство и много работници от Съюза в голяма част от случаите не са запознати със своето право на свободно движение. Поради факта, inter alia, че се намират в потенциално по-уязвимо положение, при придвижването си в друга държава членка работниците от Съюза могат да продължат да бъдат обект на необосновани ограничения или пречки пред упражняване на правото им на свободно движение, като непризнаване на квалификациите, дискриминация, основаваща се на гражданство, и експлоатация. Следователно между правото и неговото прилагане на практика съществува разминаване, което трябва да бъде отстранено.
(6)
През юли 2010 г. в съобщението си, озаглавено „За свободното движение на работници: права и основни аспекти на развитието“, Комисията посочи, че ще проучи възможности за намирането на решения предвид новите нужди и предизвикателства, по-специално от гледна точка на новите тенденции в сферата на мобилността, пред които са изправени работниците на Съюза и членовете на техните семейства. Комисията заяви също, че в контекста на новата стратегия за вътрешния пазар ще разгледа възможностите за развитие и усъвършенстване на механизмите за ефективно прилагане на принципа на равно третиране за работниците на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства. Освен това Комисията обобщи и тенденциите в развитието на законодателството и съдебната практика, по-конкретно по отношение на определянето на лицата, които са в обхвата на правото на Съюза за свободното движение на работници, и същността на правата, от които се ползват работниците на Съюза и членовете на техните семейства.
(7)
В доклада за гражданството на ЕС за 2010 г., озаглавен „Премахване на пречките за упражняване на правата на гражданите на ЕС“, от 27 октомври 2010 г. Комисията установи, че нееднаквото и неправилното прилагане на правото на Съюза по отношение на правото на свободно движение е една от основните пречки, с които гражданите на Съюза се сблъскват при реалното упражняване на правата си съгласно правото на Съюза. Съответно Комисията обяви намерението си да предприеме действия, за да „улесни свободното движение на граждани на ЕС и членовете на техните семейства от трети държави, като следи за стриктното прилагане на правилата на ЕС, включително по отношение на недискриминацията, като насърчава добрите практики и повишаването на осведомеността в държавите членки за правилата на ЕС и като увеличи разпространението на информация сред гражданите на ЕС относно правата им за свободно придвижване“ (действие 15 от Доклада за гражданството на ЕС за 2010 г.). Освен това в доклада за гражданството на ЕС за 2013 г., озаглавен „Граждани на ЕС: вашите права, вашето бъдеще“, Комисията разгледа необходимостта от премахване на административните пречки и опростяване на процедурите за гражданите на Съюза, които живеят, работят или пътуват в други държави членки.
(8)
В съобщение на Комисията, озаглавено „Към възстановяване и създаване на работни места“, от 18 април 2012 г. (Пакет „Заетост“) Комисията обяви намерението си да „представи законодателно предложение, за да окаже подкрепа на мобилните работници (предоставяне на информация и консултации) при упражняването на правата, произтичащи от ДФЕС и от Регламент (ЕС) № 492/2011“, и настойчиво призова държавите членки: „да повишават осведомеността и достъпа до правата, предоставени от правото на Съюза в областта на борбата с дискриминацията, равенството между половете и свободното движение на работниците, както и да предоставят по-лесен достъп на гражданите на Съюза до длъжности в своя публичен сектор в съответствие с правото на Съюза, така както се тълкува от Съда на Европейския съюз“. В този контекст Съдът последователно застъпва позицията, че ограничаването на достъпа до някои длъжности в държавната служба само до собствените граждани на държава членка следва да се тълкува стеснително и че се отнася само до длъжности, които предполагат пряко или непряко участие в упражняването на правомощия, възложени по силата на публичното право, и в изпълнението на задължения, предназначени да опазват общите интереси на държавата или на други публични органи.
(9)
Адекватното и ефективно прилагане на член 45 от ДФЕС и на Регламент (ЕС) № 492/2011, както и осведомеността за правата играят ключова роля за защитата на правата и равното третиране на работниците на Съюза и членовете на техните семейства, докато лошото прилагане подкопава ефективността на правилата на Съюза, приложими в тази област, и застрашава правата и защитата на работниците на Съюза и членовете на техните семейства.
(10)
По-ефективно и единно прилагане на правата, предоставени с правилата на Съюза в областта на свободното движение на работници, е необходимо и за правилното функциониране на вътрешния пазар.
(11)
Прилагането и мониторингът на правилата на Съюза относно свободното движение на работници следва да бъдат подобрени, за да се гарантира, че работниците на Съюза и членовете на техните семейства, както и работодателите, публичните органи и други заинтересовани лица са по-добре осведомени за правата и отговорностите, свързани със свободното движение, за да се предоставя на работниците на Съюза и членовете на техните семейства съдействие и защита при упражняването на тези права и да се противодейства на заобикалянето на тези правила от публичните органи и работодателите в държавния или частния сектор. В този контекст държавите членки могат да вземат под внимание и последиците от повишената мобилност, като например „изтичането на мозъци“ и отлива на млади хора.
(12)
За да се гарантира правилното прилагане и да се следи за спазването на материалноправните норми на Съюза относно свободното движение на работници, държавите членки следва да предприемат необходимите мерки за защита на работниците на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства както срещу дискриминация, основаваща се на гражданство, така и срещу всяко необосновано ограничение или пречка пред упражняването на това право.
(13)
За тази цел е целесъобразно да се предвидят конкретни правила за ефективно прилагане и да се улесни по-доброто и единно прилагане на материалноправните норми, уреждащи свободното движение на работници, в съответствие с член 45 от ДФЕС и с Регламент (ЕС) № 492/2011. При прилагането на тази основна свобода следва да се взема под внимание принципът за равенство между жените и мъжете и забраната за дискриминация на работниците на Съюза и членовете на техните семейства на което и да е от основанията, посочени в член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз („Хартата“).
(14)
В този контекст на работниците на Съюза и членовете на техните семейства, които са били обект на дискриминация, основаваща се на гражданство, или на необосновани ограничения или пречки при упражняването на правото им на свободно движение, следва да се гарантира реална и ефективна съдебна защита. Когато държавите членки са предвидили административни процедури като средство за правна защита, те следва да гарантират, че всяко административно решение може да бъде обжалвано пред съд по смисъла на член 47 от Хартата. Като се отчита правото на ефективна правна защита, работниците на Съюза следва да бъдат защитени срещу неблагоприятно третиране или последици, възникнали в резултат на жалба или на производство, целящо осигуряване изпълнението на защитените с настоящата директива права.
(15)
За да се осигурят по-ефективни равнища на защита, на сдруженията и правните субекти, включително социалните партньори, следва също да се предостави правото да участват в производства по начин, определен от държавите членки, от името на или в подкрепа на предполагаемите жертви на дискриминация, с тяхно съгласие. Това не следва да засяга националните процесуални правила по отношение на представителството и защитата пред съдилищата, нито други правомощия и колективни права на социалните партньори, представителите на служителите и работодателите, като например свързаните с прилагането на колективните трудови договори, когато това е приложимо, включително искове от името на колективен интерес, съгласно националното право или практика. С цел да се гарантира ефективна правна защита и без да се засягат съществуващите механизми за колективна защита, предоставени на социалните партньори, и националното право или практика, държавите членки се приканват да разгледат въвеждането на общи принципи на механизмите за колективни искове за преустановяване на нарушения и колективни искове за обезщетение.
(16)
В съответствие със съдебната практика на Съда националните правила относно сроковете за осигуряване на изпълнението на правата по настоящата директива следва да бъдат такива, че да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на тези права.
(17)
На свой ред защитата срещу дискриминация, основаваща се на гражданство, би била подобрена чрез наличието на ефективни органи с подходящ експертен опит във всяка държава членка, в чийто обхват на компетентност се включва насърчаване на равното третиране, анализ на проблемите, пред които са изправени работниците на Съюза и членовете на техните семейства, проучване на възможните решения и предоставянето им на конкретна помощ. В обхвата на компетентност на тези органи inter alia следва да се включва и предоставянето на работниците на Съюза и членовете на техните семейства на независима правна и/или друга помощ, като например правен съвет относно прилагането спрямо тях на съответните правила на Съюза и национални правила относно свободното движение на работници, информация относно процедурите за обжалване и предоставянето на помощ за защита на правата на работниците и членовете на техните семейства. Тя може да включва и помощ в съдебните производства.
(18)
Всяка държава членка следва да преценява дали задачите, които трябва да се изпълняват по настоящата директива от посочените по-горе органи, да бъдат възложени на вече съществуващи органи, които имат сходни цели на национално равнище, като например насърчаване на свободното движение на хора, прилагане на принципа на равно третиране или закрила на личните права. В случай че държава членка реши да разшири мандата на съществуващ орган, тя следва да осигури достатъчно средства на съществуващия орган за ефективното и адекватно изпълнение на съществуващите и допълнителните му задачи. Когато задачите са възложени на повече от един орган, държавите членки следва да вземат мерки за адекватната координация на тези задачи.
(19)
Държавите членки следва да направят необходимото, за да се гарантира, че един или повече от тези органи действат като точка за контакт и че си сътрудничат и споделят информация, като например данните за контакт на всички органи, средствата за защита и данните за контакт на сдруженията, организациите или други правни субекти, които предоставят информация и услуги на работници на Съюза и членове на техните семейства, с равностойни точки за контакт в други държави членки. Списъкът на точките за контакт следва да бъде обществено достъпен.
(20)
Държавите членки следва да насърчават сътрудничеството между органите, определени от тях по настоящата директива, и съществуващите услуги за информация и помощ, предоставяни от социалните партньори, сдружения, организации или други имащи отношение правни субекти, като организации с отговорности по отношение на договореностите за координация съгласно Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета (5), и където е уместно - инспекциите по труда.
(21)
Държавите членки следва да направят възможното да насърчават взаимодействието със съществуващите на равнището на Съюза инструменти за информация и подкрепа, като за тази цел следва да гарантират, че съществуващите или новосъздадените органи работят в тясно сътрудничество със съществуващите структури за информация и съдействие, като например Your Europe, SOLVIT, Enterprise Europe Network, единичните звена за контакт и EURES, включително трансграничните партньорства в рамките на EURES, ако е уместно.
(22)
Държавите членки следва да насърчават диалога със социалните партньори и с подходящи неправителствени организации с цел преодоляване и противодействие на необоснованите ограничения и пречки пред правото на свободно движение или различните форми на дискриминация, основаваща се на гражданство.
(23)
Държавите членки следва да установят по какъв начин граждани на Съюза, като например работници, студенти, наскоро дипломирали се, както и работодатели, социални партньори и други заинтересовани страни могат да получават съответната леснодостъпна информация относно разпоредбите на настоящата директива и на Регламент (ЕС) № 492/2011, включително информация за органите, определени съгласно настоящата директива, и наличните средства за защита и обезщетение. Държавите членки следва да вземат мерки за предоставянето на тази информация на повече от един от официалните езици на Съюза, като отчитат търсенето на пазара на труда. Това следва да бъде съобразено със законодателството на държавите членки относно възприетите за използване езици. Тази информация може да се предоставя посредством индивидуални консултации и следва също да бъде леснодостъпна чрез Your Europe и EURES.
(24)
С цел да се улесни упражняването на практика на правата, предоставени от правото на Съюза, следва да се осигури съгласуваното изпълнение и наблюдение на Директива 91/533/ЕИО (6) на Съвета.
(25)
С настоящата директива се определят минимални изисквания, като по този начин се предоставя възможност на държавите членки да въведат или да запазят по-благоприятни разпоредби. Държавите членки имат и възможността да разширят обхвата на компетентност на организациите, на които са възложени задачи, свързани със закрилата на работниците на Съюза срещу дискриминация, основаваща се на гражданство, така че да обхванат и правото на равно третиране без дискриминация, основаваща се на гражданство, на всички граждани на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства, както е установено в член 21 от ДФЕС и Директива 2004/38/ЕО. Прилагането на настоящата директива не следва да служи като основание за влошаване на условията в сравнение със съществуващата ситуация във всяка държава членка.
(26)
Ефективното прилагане на настоящата директива предполага, че когато държавите членки приемат съответните мерки в изпълнение на задълженията си по настоящата директива, те следва да се позовават на нея или да включват такова позоваване при официалното публикуване на мерките за изпълнение.
(27)
В съответствие със Съвместната политическа декларация на държавите членки и на Комисията от 28 септември 2011 г. относно обяснителните документи държавите членки се задължават в обосновани случаи да прилагат към съобщението за своите мерки за транспониране един или повече документи, обясняващи връзката между компонентите на дадена директива и съответните елементи от националните инструменти за транспониране. Законодателят смята, че предоставянето на тези документи е обосновано по отношение на настоящата директива.
(28)
След изтичане на достатъчно време от въвеждането на настоящата директива Комисията следва да изготви доклад за прилагането ѝ, като по-специално направи оценка на възможността да се внесе евентуално необходимо предложение, чиято цел е да гарантира по-добро прилагане на правото на Съюза в областта на свободното движение. В посочения доклад Комисията следва да разгледа възможните трудности, пред които са изправени дипломираните млади хора, търсещи работа в рамките на Съюза, и съпрузите на работници на Съюза, когато тези съпрузи са граждани на трети държави.
(29)
В настоящата директива се зачитат основните права и се съблюдават принципите, признати в Хартата, и по-конкретно свободата при избор на професия и правото на труд, правото на недискриминация, по-специално основана на гражданството, правото на колективни преговори и действия, правото на справедливи и равни условия на труд, правото на свободно движение и пребиваване и правото на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес. Директивата трябва да се изпълнява в съответствие с тези права и принципи.
(30)
Настоящата директива съблюдава различните модели на трудови пазари на държавите членки, включително моделите на трудови пазари, които се регулират от колективни трудови договори.
(31)
Доколкото целта на настоящата директива, а именно установяването на основна обща рамка от целесъобразни разпоредби, мерки и механизми, необходими за по-добро и единно прилагане и изпълнение на практика на правата за свободно движение на работници, предоставени с ДФЕС и с Регламент (ЕС) № 492/2011, не може да бъде постигната в достатъчна степен от държавите членки и следователно поради обхвата и последиците от действието може да бъде постигната по-добре на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тази цел,
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Предмет
В настоящата директива се предвиждат разпоредби, които улесняват единното прилагане и изпълнение на практика на правата, предоставени от член 45 от ДФЕС и членове 1 - 10 от Регламент (ЕС) № 492/2011. Настоящата директива се прилага за гражданите на Съюза, упражняващи тези права, и членовете на техните семейства („работниците на Съюза и членовете на техните семейства“).
Член 2
Обхват
1. Настоящата директива се прилага по отношение на следните въпроси, както са посочени в членове 1 - 10 от Регламент (ЕС) № 492/2011, в областта на свободното движение на работници:
а)
достъп до заетост;
б)
условия на заетост и труд, по-специално по отношение на трудовото възнаграждение, прекратяването на трудовите правоотношения, здравето и безопасността на работното място и в случай на безработица - на възстановяването на работа или новото наемане на работа;
в)
достъп до социални придобивки и данъчни облекчения;
г)
членство в синдикални организации и право на избиране в представителни органи на работниците;
д)
достъп до обучение;
е)
достъп до жилищно настаняване;
ж)
достъп до образование, курсове за производствено и професионално обучение за децата на работниците на Съюза;
з)
съдействие, предоставяно от бюрата по труда.
2. Обхватът на настоящата директива е идентичен с обхвата на Регламент (ЕС) № 492/2011.
Член 3
Защита на правата
1. Държавите членки гарантират, че след евентуално сезиране на други компетентни органи, включително когато те сметнат това за уместно, помирителни производства, съдебни процедури за привеждане в изпълнение на задълженията по член 45 от ДФЕС и членове 1 - 10 от Регламент (ЕС) № 492/2011 са достъпни за всички работници на Съюза и членовете на техните семейства, които смятат, че са били или са ощетени в резултат на необосновани ограничения и пречки пред правото им на свободно движение, или които смятат, че са засегнати от неспазването на принципа на равно третиране спрямо тях, дори след като отношението, при което се твърди, че са възникнали ограничение и пречка или дискриминация, е прекратено.
2. Държавите членки гарантират, че сдруженията, организациите, включително социалните партньори, или други правни субекти, които съгласно критериите, установени в националното им право, практика или колективни договори, имат законен интерес да следят за спазването на настоящата директива, могат да участват, от името или в подкрепа на работници на Съюза и членовете на техните семейства и с тяхно одобрение, във всички съдебни и/или административни процедури, предвидени с оглед осигуряване на изпълнението на правата, посочени в член 1.
3. Параграф 2 се прилага, без да се засягат другите компетенции и колективни права на социалните партньори, представителите на служителите и на работодателите, където е приложимо, включително правото на колективен иск, съгласно националното право или практика.
4. Параграф 2 се прилага, без да се засягат националните процесуални правила за представителство и защита в съдебното производство.
5. Параграфи 1 и 2 от настоящия член се прилагат, без да се засягат националните правила относно сроковете за осигуряване на изпълнението на правата, посочени в член 1. Тези национални срокове обаче са такива, че не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на посочените права.
6. Държавите членки въвеждат в националните си правни системи такива мерки, каквито са необходими за защита на работниците на Съюза от неблагоприятно третиране или неблагоприятни последици в резултат на подадена от тях жалба или на започнато от тях производство, целящи осигуряване на изпълнението на правата, посочени в член 1.
Член 4
Органи за насърчаване на равното третиране и за подкрепа на работниците на Съюза и членовете на техните семейства
1. Всяка държава членка определя една или повече структури или органи („органи“) за насърчаване, анализ, наблюдение и подкрепа на равното третиране на работниците на Съюза и членовете на техните семейства без дискриминация, основаваща се на гражданство, необосновани ограничения или пречки пред правото им на свободно движение, и осигурява необходимите условия за доброто функциониране на тези органи. Тези органи могат да бъдат част от съществуващи органи на национално равнище, които имат сходни цели.
2. Държавите членки гарантират, че тези органи имат компетентност:
а)
да предоставят или осигуряват предоставянето на независима правна и/или друга помощ на работниците на Съюза и членовете на техните семейства, без да се засягат техните права и правата на сдруженията, организациите и другите правни субекти, посочени в член 3.
б)
да действат като точка за контакт по отношение на равностойни точки за контакт в други държави членки с цел сътрудничество и споделяне на съответната информация;
в)
да извършват или възлагат извършването на независими проучвания и анализи, свързани с необосновани ограничения и пречки пред правото на свободно движение или с дискриминация, основаваща се на гражданство, по отношение на работници на Съюза и членовете на техните семейства;
г)
да правят необходимото за публикуването на независими доклади и отправянето на препоръки по въпроси, свързани с такива ограничения и пречки или дискриминация;
д)
да публикуват съответната информация относно прилагането на национално равнище на правилата на Съюза в областта на свободното движение на работници.
Във връзка с първа алинея, буква а), когато органите предоставят помощ в рамките на съдебно производство, тази помощ е безплатна за лицата, които не разполагат с достатъчно средства, в съответствие с националното право или практика.
3. Държавите членки съобщават на Комисията имената и данните за връзка на точките за контакт, както и всякаква актуализирана информация или промени в нея. Комисията поддържа списък на точките за контакт и го предоставя на държавите членки.
4. Държавите членки гарантират, че съществуващите или новосъздадените органи са запознати и са в състояние да използват и да си сътрудничат със съществуващите структури на равнището на Съюза за информация и съдействие, като например Your Europe, SOLVIT, EURES, Enterprise Europe Network и единичните звена за контакт.
5. Когато задачите, посочени в параграф 2, са възложени на повече от един орган, държавите членки вземат мерки за адекватната координация на тези задачи.
Член 5
Диалог
Държавите членки утвърждават диалога със социалните партньори и със съответните неправителствени организации, които в съответствие с тяхното национално право или практика имат законен интерес да допринасят за борбата срещу необоснованите ограничения и пречки пред правото на свободно движение и дискриминацията, основаваща се на гражданство, по отношение на работници на Съюза и членовете на техните семейства, с цел насърчаване на принципа за равно третиране.
Член 6
Достъп до и разпространяване на информация
1. Държавите членки гарантират, че разпоредбите, приети съгласно настоящата директива и съгласно членове 1 - 10 от Регламент (ЕС) № 492/2011, се свеждат до знанието на заинтересованите лица на цялата им територия, и по-конкретно работниците и работодателите на Съюза, чрез всички подходящи средства.
2. Държавите членки предоставят на повече от един от официалните езици на институциите на Съюза ясна, безплатна, леснодостъпна, подробна и актуална информация относно правата, предоставени от правото на Съюза във връзка със свободното движение на работници. Тази информация следва също да бъде леснодостъпна чрез структурите Your Europe и EURES.
Член 7
Минимални изисквания
1. Държавите членки могат да въвеждат или да запазят разпоредби, които по отношение на защитата на принципа на равното третиране са по-благоприятни от предвидените в настоящата директива.
2. Държавите членки могат да предвидят, че компетенциите на органите, посочени в член 4 от настоящата директива, за насърчаване, анализ, наблюдение и подкрепа на равното третиране на работниците на Съюза и членовете на техните семейства без дискриминация, основаваща се на гражданство, обхващат и правото на равно третиране без дискриминация, основаваща се на гражданство, за всички граждани на Съюза, упражняващи правото си на свободно движение, и членовете на техните семейства в съответствие с член 21 от ДФЕС и с Директива 2004/38/ЕО.
3. Прилагането на настоящата директива при никакви обстоятелства не представлява достатъчно основание за намаляване равнището на защита на работниците на Съюза и членовете на техните семейства в областите, попадащи в нейния обхват, без да се засяга правото на държавите членки да реагират на изменения в положението, като въведат законови, подзаконови и административни разпоредби, които се различават от тези, които са в действие към 20 май 2014 г., при условие че настоящата директива е спазена.
Член 8
Транспониране
1. Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за спазването на настоящата директива до 21 май 2016 г. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези мерки.
Когато държавите членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното право, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 9
Докладване
До 21 ноември 2018 г. Комисията представя доклад на Европейския парламент, Съвета и Европейския икономически и социален комитет за прилагането на настоящата директива с оглед на предлагането, когато е уместно, на необходими изменения.
Член 10
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 11
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Страсбург на 16 април 2014 година.
EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV 2014/54/EL,
16. aprill 2014,
meetmete kohta, mis lihtsustavad töötajate vaba liikumise raames töötajatele antud õiguste kasutamist
(EMPs kohaldatav tekst)
EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 46,
võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut,
olles edastanud seadusandliku akti eelnõu liikmesriikide parlamentidele,
võttes arvesse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamust (1),
pärast konsulteerimist Regioonide Komiteega,
toimides seadusandliku tavamenetluse kohaselt (2)
ning arvestades järgmist:
(1)
Töötajate vaba liikumine on liidu kodanike põhiõigus ja üks liidu siseturu alustala, mis on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELi toimimise leping) artiklis 45. Selle õiguse rakendamist on täiendavalt käsitletud liidu õiguses, mille eesmärk on tagada liidu kodanikele ja nende pereliikmetele antud õiguste täielik kasutamine. Mõistet „pereliige” tuleks käsitada Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2004/38/EÜ (3) artikli 2 punktis 2 määratletud mõiste tähenduses ning seda kohaldatakse ka piirialatöötajate pereliikmete suhtes.
(2)
Töötajate vaba liikumine on keskne element liidu tõelise tööturu väljaarendamisel, mis võimaldab töötajatel liikuda sinna, kus on tööjõupuudus või rohkem töövõimalusi, aitab suuremal hulgal inimestel leida töökoht, mis vastab paremini nende oskustele ning ületab tööturu kitsaskohti.
(3)
Töötajate vaba liikumine annab igale liidu kodanikule, sõltumata tema elukohast, õiguse liikuda vabalt teise liikmesriiki, et seal töötada ja/või töötamise eesmärgil elada. See kaitseb liidu kodanikke kodakondsuse alusel diskrimineerimise eest tööturule juurdepääsu, töölepingu- ja töötingimuste, eelkõige töötasu, töölepingu ülesütlemise ning sotsiaal- ja maksusoodustuste puhul, tagades siseriikliku õiguse, tava ja kollektiivlepingute kohaselt kõnealuse liikmesriigi kodanikega võrdse kohtlemise. Selliseid õigusi peaksid saama kasutada ilma diskrimineerimiseta kõik oma vaba liikumise õigust kasutavad liidu kodanikud, sealhulgas alalised, hooaja- ja piirialatöötajad. Töötajate vaba liikumist tuleb eristada teenuste osutamise vabadusest, mis hõlmab ettevõtjate õigust pakkuda teenuseid mõnes teises liikmesriigis, misjuhul nad võivad lähetada oma töötajaid ajutiselt teise liikmesriiki selleks, et nad teeksid tööd, mis on vajalik teenuste osutamiseks kõnealuses liikmesriigis.
(4)
ELi toimimise lepingu artiklist 45 tulenevad vaba liikumise õigust kasutavatele liidu töötajatele ja nende pereliikmetele märkimisväärsed õigused, mida on täpsustatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 492/2011 (4).
(5)
Töötajate vaba liikumise õiguse tegeliku kasutamisega on siiski endiselt suuri probleeme ning palju liidu töötajaid ei ole väga sageli oma vaba liikumise õigusest teadlikud. Kuna nad on potentsiaalselt muu hulgas haavatavamas olukorras, võivad liidu töötajad liikumisel teise liikmesriiki endiselt kogeda põhjendamatuid piiranguid või takistusi vaba liikumise õiguse kasutamisel, nt kvalifikatsioonide mittetunnustamist, kodakondsuse alusel diskrimineerimist ning ärakasutamist. Seetõttu esineb õiguse ja selle tegelikkuses kohaldamise vahel erinevus, mis tuleks kõrvaldada.
(6)
Oma 2010. aasta juuli teatises „Töötajate vaba liikumine - õiguste tagamine ja olulisemad muutused” märkis komisjon, et ta uurib võimalusi uute vajaduste ja probleemide lahendamiseks, võttes eelkõige arvesse liikuvuse uusi mudeleid, millega liidu töötajad ja nende pereliikmed kokku puutuvad. Teatises märgiti ka, et lähtudes siseturu uue strateegia kontekstist, otsustab komisjon, kuidas edendada ja muuta paremini toimivaks mehhanisme, mis aitavad tõhusalt tagada vaba liikumise õigust kasutavate liidu töötajate ja nende pereliikmete võrdse kohtlemise põhimõtte järgimist. Komisjon tegi ka kokkuvõtte õigusaktide ja kohtupraktika arengust, eelkõige seoses töötajate vaba liikumist käsitleva liidu õiguse reguleerimisalasse kuuluvate isikute ning liidu töötajate ja nende pereliikmete õiguste olemusega.
(7)
Komisjon märkis 27. oktoobri 2010. aasta aruandes ELi kodakondsuse kohta „ELi kodanike õigusi piiravate takistuste kõrvaldamine”, et vaba liikumist käsitleva liidu õiguse erinev ja väär kohaldamine on üks peamine takistus, millega liidu kodanikud oma liidu õigusest tulenevate õiguste tõhusal kasutamisel silmitsi seisavad. Sellest tulenevalt teatas komisjon oma kavatsusest võtta meetmeid, et lihtsustada ELi kodanike ja nende kolmandate riikide kodanikest pereliikmete vaba liikumist, jõustades rangemalt ELi eeskirju, sealhulgas mittediskrimineerimise kohta, edendades head tava ja suurendades teadlikkust ELi asjaomastest eeskirjadest ning tõhustades ELi kodanike teavitamist nende vaba liikumise õiguse kohta (2010. aasta ELi kodakondsuse aruande meede 15). Peale selle käsitles komisjon 2013. aasta aruandes ELi kodakondsuse kohta „ELi kodanikud: sinu õigused, sinu tulevik” vajadust kõrvaldada haldustakistused ja lihtsustada liidu kodanike jaoks teistes liikmesriikides elamise, töötamise ja reisimise korda.
(8)
Oma 18. aprilli 2012. aasta teatises „Töövõimalusterohke majanduse taastumine” („tööhõivepakett”) teatas komisjon oma kavatsusest esitada seadusandlik ettepanek (teave ja nõuanded), et toetada liikumisvabadust kasutavaid töötajaid ELi toimimise lepingust ja määrusest (EL) nr 492/2011 tulenevate õiguste teostamisel, ning nõudis tungivalt, et liikmesriigid suurendaksid teadlikkust liidu õigusega antud õigustest seoses mittediskrimineerimise, soolise võrdõiguslikkuse ja töötajate vaba liikumisega, ning võimaldaksid ja hõlbustaksid liidu kodanikele juurdepääsu oma avaliku sektori töökohtadele kooskõlas liidu õigusega, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Liidu Kohus. Sellega seoses on Euroopa Liidu Kohtu järjekindel praktika olnud, et teatavatele avaliku teenistuse töökohtadele juurdepääsu piiramist selliselt, et neile pääsevad juurde ainult liikmesriigi enda kodanikud, tuleb tõlgendada piiravalt ning et see hõlmab ainult selliseid töökohti, mis eeldavad otsest või kaudset osalemist avaliku võimu teostamises ja sisaldavad ametikohustusi, mille eesmärk on kaitsta riigi või muude avalik-õiguslike asutuste üldisi huve.
(9)
ELi toimimise lepingu artikli 45 ja määruse (EL) nr 492/2011 nõuetekohane ja tõhus kohaldamine ning täitmise tagamine, aga ka õiguste tundmine, on liidu töötajate ja nende pereliikmete õiguste kaitsmise ja võrdse kohtlemise peamised elemendid, samal ajal kui puudulikult tagatud täitmine nõrgendab selles valdkonnas kehtivate liidu eeskirjade tõhusust ning ohustab liidu töötajate ning nende pereliikmete õigusi ja kaitset.
(10)
Töötajate vaba liikumist käsitlevate liidu eeskirjade tõhusam ja ühetaolisem kohaldamine on oluline ka siseturu laitmatu toimimise seisukohast.
(11)
Töötajate vaba liikumist käsitlevate liidu eeskirjade kohaldamist ja seiret tuleks parandada, et tagada liidu töötajate ja nende pereliikmete, tööandjate, avalik-õiguslike asutuste ning muude asjaomaste isikute parem informeeritus vaba liikumise õigustest ja vastutusest, aidata ja kaitsta liidu töötajaid ja nende pereliikmeid kõnealuste õiguste kasutamisel ning võidelda kõnealuste eeskirjade rikkumise vastu avalik-õiguslike asutuste ja avaliku sektori või eraõiguslike tööandjate poolt. Seoses sellega võivad liikmesriigid võtta arvesse ka suurenenud liikuvuse mõju nagu „ajude äravoolu” ja „noorte äravoolu”.
(12)
Selleks et tagada töötajate vaba liikumist käsitlevate sisuliste liidu eeskirjade nõuetekohane kohaldamine ning nende täitmise järelevalve, peaksid liikmesriigid võtma asjakohaseid meetmeid, et kaitsta liidu töötajaid ja nende pereliikmeid nende vaba liikumise õiguse kasutamisel nii kodakondsuse alusel diskrimineerimise eest kui ka põhjendamatute piirangute või takistuste eest nimetatud õiguse kasutamisel.
(13)
Seetõttu on asjakohane sätestada konkreetsed eeskirjad ELi toimimise lepingu artiklist 45 ning määrusest (EL) nr 492/2011 tulenevate töötajate vaba liikumist reguleerivate sisuliste eeskirjade tõhusaks jõustamiseks ning nende parema ja ühetaolisema kohaldamise hõlbustamiseks. Kõnealuse põhivabaduse järgimise tagamisel tuleks võtta arvesse naiste ja meeste võrdõiguslikkuse põhimõtet ning liidu töötajate ja nende pereliikmete diskrimineerimise keeldu mis tahes alusel, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta („harta”) artiklis 21.
(14)
Kõnealuses kontekstis peaks liidu töötajatele ja nende pereliikmetele, keda on kodakondsuse alusel diskrimineeritud või kes on kogenud põhjendamatuid piiranguid või takistusi oma vaba liikumise õiguse kasutamisel, olema tagatud tegelik ja tõhus õiguskaitse. Kui liikmesriik näeb õiguskaitsevahendina ette haldusmenetluse, siis peaks ta tagama, et iga haldusotsuse võib vaidlustada kohtus harta artikli 47 tähenduses. Võttes arvesse õigust tõhusale õiguskaitsele, tuleks liidu töötajaid kaitsta pahatahtliku kohtlemise ja negatiivsete tagajärgede eest seoses kaebuse või menetlusega, mille eesmärk on käesoleva direktiiviga tagatud õiguste maksmapanek.
(15)
Tõhusama kaitse pakkumiseks tuleks ühingutele ja juriidilistele isikutele, sealhulgas sotsiaalpartneritele anda samuti õigus, kui liikmesriik nii otsustab, esineda väidetava kannatanu nõusolekul menetluses tema nimel või tema toetuseks. See ei tohiks piirata siseriiklikke kohtus esindamise ja kohtuliku kaitse menetlusnorme ning siseriikliku õiguse või tava kohaseid sotsiaalpartnerite, töötajate ja tööandjate esindajate muid pädevusi ja kollektiivseid õigusi, näiteks seoses kollektiivlepingute täitmise tagamisega, kui see on asjakohane, sealhulgas kollektiivsete huvide kaitseks esitatavate nõuetega. Tõhusa õiguskaitse tagamiseks ja piiramata sotsiaalpartneritele kättesaadavaid olemasolevaid kollektiivseid kaitsemehhanisme ning siseriiklikku õigust või tavasid, kutsutakse liikmesriike üles vaatama läbi keelava iseloomuga ja kahju hüvitamisele suunatud kollektiivsete õiguskaitsevahendite suhtes kohaldatavate ühiste põhimõtete rakendamine.
(16)
Kooskõlas Euroopa Liidu Kohtu praktikaga peaksid käesoleva direktiivi kohaste õiguste maksmapaneku tähtaegu käsitlevad siseriiklikud eeskirjad olema sellised, et need ei muuda kõnealuste õiguste kasutamist võimatuks või üleliia keeruliseks.
(17)
Kaitse kodakondsuse alusel diskrimineerimise eest tugevneks iseenesest, kui liikmesriikides oleks asjakohaste eksperditeadmistega tõhusad asutused, mille pädevuses on edendada võrdset kohtlemist, analüüsida liidu töötajate ja nende pereliikmete probleeme, otsida võimalikke lahendusi ja pakkuda neile konkreetset abi. Kõnealuste asutuste pädevuses peaks muu hulgas olema sõltumatu õigusabi või muu abi andmine liidu töötajatele ning nende pereliikmetele, nagu neile õigusnõu andmine töötajate vaba liikumist käsitlevate asjakohaste liidu ja siseriiklike eeskirjade kohaldamise kohta ning teabe andmine kaebuste esitamise menetluste kohta ning abi andmine töötajate ja nende pereliikmete õiguste kaitsmisel. See võiks hõlmata ka abi andmist kohtumenetluses.
(18)
Iga liikmesriik peaks saama otsustada, kas anda käesoleva direktiivi kohaselt täidetavad ülesanded eespool nimetatud asutustele või olemasolevatele asutustele, kel on liikmesriigi tasandil sarnased eesmärgid, näiteks isikute vaba liikumise edendamine, võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamine või üksikisikute õiguste kaitsmine. Kui liikmesriik otsustab olemasoleva asutuse pädevust laiendada, peaks ta tagama olemasolevale asutusele piisavate vahendite eraldamise tema olemasolevate ja täiendavate ülesannete tõhusaks ja nõuetekohaseks täitmiseks. Kui ülesanded määratakse rohkem kui ühele asutusele, peaks liikmesriik tagama nende nõuetekohase koordineerimise.
(19)
Liikmesriigid peaksid tagama, et vähemalt üks kõnealustest asutustest toimiks kontaktpunktina ning et ta teeks koostööd ja vahetaks teavet teistes liikmesriikides asuvate võrdväärsete kontaktpunktidega, jagades näiteks kõigi asutuste kontaktandmeid, teavet õiguskaitsevahendite kohta ning liidu töötajatele ja nende pereliikmetele teavet andvate ja teenuseid pakkuvate ühenduste, organisatsioonide või muude juriidiliste isikute kontaktandmeid. Kontaktpunktide nimekiri tuleks teha üldsusele kättesaadavaks.
(20)
Liikmesriigid peaksid edendama koostööd nende poolt käesoleva direktiivi alusel määratud asutuste vahel ning selliste olemasolevate teabe- ja tugiteenuste vahel, mida osutavad sotsiaalpartnerid, ühendused, organisatsioonid või muud asjakohased juriidilised isikud, nagu organisatsioonid, kes vastutavad Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 883/2004 (5) kohaselt koordineerimise korraldamise eest, ning tööinspektsioonid, kui see on asjakohane.
(21)
Liikmesriigid peaksid tagama sünergia edendamise liidu tasandil olemasolevate teabe- ja tugivahenditega ning peaksid selleks tagama olemasolevate või loodavate asutuste tiheda koostöö olemasolevate teabe- ja tugiteenustega, nagu „Teie Euroopa”, SOLVIT, Euroopa ettevõtlusvõrgustik, ühtsed kontaktpunktid ning EURES, sealhulgas vajaduse korral EURESe piiriülesed partnerlused.
(22)
Liikmesriigid peaksid edendama sotsiaalpartnerite ja asjakohaste valitsusväliste organisatsioonide vahelist dialoogi, et tegeleda põhjendamatute piirangute ja takistustega vaba liikumise õiguse kasutamisel või kodakondsuse alusel diskrimineerimise eri vormidega ja võidelda nende vastu.
(23)
Liikmesriigid peaksid sätestama, kuidas liidu kodanikud, nagu töötajad, üliõpilased ja äsja ülikooli lõpetanud ning tööandjad, sotsiaalpartnerid ja muud huvitatud isikud saavad lihtsasti kättesaadavat ja asjakohast teavet käesoleva direktiivi ja määruse (EL) nr 492/2011 sätete kohta, sealhulgas teavet käesoleva direktiivi alusel määratud asutuste ning kättesaadavate õiguskaitsevahendite ja kaitse kohta. Liikmesriigid peaksid võtma meetmeid, et kõnealune teave oleks kättesaadav enam kui ühes liidu ametlikus keeles, võttes arvesse tööturu nõudmisi. See ei tohiks mõjutada keelte kasutamist käsitlevaid liikmesriikide õigusakte. Kõnealust teavet võiks anda individuaalse nõustamise teel ja see peaks olema lihtsasti kättesaadav ka „Teie Euroopa” veebisaidi ja EURESi kaudu.
(24)
Liidu õigusega ette nähtud õiguste maksmapaneku hõlbustamiseks tuleks nõukogu direktiivi 91/533/EMÜ (6) järjepidevalt rakendada ja selle rakendamist seirata.
(25)
Käesoleva direktiiviga kehtestatakse miinimumnõuded, võimaldades liikmesriikidel kehtestada või säilitada soodsamad õigusnormid. Liikmesriikidel on ka võimalus laiendada nende organisatsioonide pädevust, kellele on usaldatud ülesanded, mis on seotud liidu töötajate kaitsmisega kodakondsuse alusel diskrimineerimise eest, et hõlmata kõigi liidu kodanike, kes kasutavad oma vaba liikumise õigust, ja nende pereliikmete võrdset kohtlemist kodakondsuse alusel diskrimineerimata, nagu on sätestatud ELi toimimise lepingu artiklis 21 ning direktiivis 2004/38/EÜ. Käesoleva direktiivi rakendamisega ei tohiks põhjendada liikmesriigis valitseva olukorra halvenemist.
(26)
Käesoleva direktiivi tõhus rakendamine eeldab, et kui liikmesriigid võtavad asjakohased sätted käesoleva direktiivi kohaste nõuete täitmiseks, lisavad nad rakendusmeetmete ametlikul avaldamisel nendesse või nende juurde viite käesolevale direktiivile.
(27)
Kooskõlas liikmesriikide ja komisjoni 28. septembri 2011. aasta ühise poliitilise deklaratsiooniga selgitavate dokumentide kohta kohustuvad liikmesriigid põhjendatud juhtudel lisama ülevõtmismeetmeid käsitlevale teatele ühe või mitu dokumenti, milles selgitatakse seost direktiivi osade ja ülevõtvate siseriiklike õigusaktide vastavate osade vahel. Käesoleva direktiivi puhul leiab seadusandja, et kõnealuste dokumentide edastamine on põhjendatud.
(28)
Kui käesolevat direktiivi on piisava aja jooksul rakendatud, peaks komisjon koostama aruande selle rakendamise kohta, hinnates eelkõige võimalust esitada vajalik ettepanek, et tagada vaba liikumist käsitleva liidu õiguse parem täitmine. Kõnealuses aruandes peaks komisjon käsitlema võimalikke raskusi, mida kogevad tööd otsivad noored koolilõpetajad kogu liidus ja liidu töötajate abikaasad, kes on pärit kolmandast riigist.
(29)
Käesolev direktiiv austab põhiõigusi ning järgib hartas tunnustatud põhimõtteid, eelkõige õigust kutsevabadusele ja õigust teha tööd, õigust mittediskrimineerimisele, eelkõige kodakondsuse alusel, kollektiivläbirääkimiste ja kollektiivse tegutsemise õigust, häid ja õiglaseid töötingimusi, liikumis- ja elukohavabadust ning õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele. Direktiivi tuleb rakendada kooskõlas nimetatud õiguste ja põhimõtetega.
(30)
Käesoleva direktiiviga võetakse arvesse liikmesriikide erinevaid tööturu mudeleid, kaasa arvatud kollektiivlepingutega reguleeritavaid tööturu mudeleid.
(31)
Kuna käesoleva direktiivi eesmärki, nimelt üldise ühise raamistiku loomine selliste asjakohaste sätete, meetmete ja mehhanismide jaoks, mis on vajalikud ELi toimimise lepingust ja määrusest (EL) nr 492/2011 tulenevate töötajate vaba liikumise õiguste paremaks ja ühetaolisemaks kohaldamiseks ja tegeliku kaitse tagamiseks, ei suuda liikmesriigid piisavalt saavutada, küll aga saab seda meetme ulatuse ja mõju tõttu paremini saavutada liidu tasandil, võib liit võtta meetmeid kooskõlas Euroopa Liidu lepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega. Kõnealuses artiklis sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt ei lähe käesolev direktiiv nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale,
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:
Artikkel 1
Reguleerimisese
Käesoleva direktiiviga kehtestatakse sätted, mis hõlbustavad ELi toimimise lepingu artiklist 45 ning määruse (EL) nr 492/2011 artiklitest 1-10 tulenevate õiguste ühetaolist kohaldamist ja tegeliku kaitse tagamist. Käesolevat direktiivi kohaldatakse kõnealuseid õigusi kasutavate liidu kodanike ja nende pereliikmete („liidu töötajad ja nende pereliikmed”) suhtes.
Artikkel 2
Kohaldamisala
1. Käesolevat direktiivi kohaldatakse töötajate vaba liikumisega seotud ja määruse (EL) nr 492/2011 artiklites 1-10 osutatud järgmiste valdkondade suhtes:
a)
juurdepääs tööturule;
b)
töölepingu- ja töötingimused, eelkõige seoses töötasu, töölepingu ülesütlemise, töötervishoiu ja tööohutuse ning liidu töötajate töötuks jäämise korral tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega;
c)
juurdepääs sotsiaal- ja maksusoodustustele;
d)
ametiühingute liikmesus ning õigus olla valitud ettevõtte töötajate esindusorganitesse;
e)
juurdepääs koolitusele;
f)
eluaseme kättesaadavus;
g)
liidu töötajate laste juurdepääs haridusele, õpipoisiõppele ja kutseõppele;
h)
tööhõivetalituste abi.
2. Käesoleva direktiivi kohaldamisala on identne määruse (EL) nr 492/2011 kohaldamisalaga.
Artikkel 3
Õiguste kaitse
1. Liikmesriigid tagavad, et pärast võimalikku pöördumist muude pädevate asutuste poole, sealhulgas, kui nad seda vajalikuks peavad, lepitusmenetluse kasutamist, on kohtumenetlused, milles tagatakse ELi toimimise lepingu artiklist 45 ja määruse (EL) nr 492/2011 artiklitest 1-10 tulenevate kohustuste täitmine, kättesaadavad kõigile liidu töötajatele ja nende pereliikmetele, kes leiavad, et nad on kannatanud või kannatavad nende vaba liikumise õiguse põhjendamatute piirangute ja takistuste tõttu või et neid on võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamata jätmise tõttu õigusvastaselt koheldud, isegi kui selline töösuhe, millega kaasnes väidetav piiramine, takistamine või diskrimineerimine, on lõppenud.
2. Liikmesriigid tagavad, et ühingud ja organisatsioonid, sealhulgas sotsiaalpartnerid või muud juriidilised isikud, kellel on kooskõlas siseriiklikus õiguses sätestatud kriteeriumide, tava või kollektiivlepingutega õigustatud huvi käesoleva direktiivi järgimise tagamiseks, võivad liidu töötajat või tema pereliikmeid nende nõusoleku korral esindada või toetada kõigis haldus- ja/või kohtumenetlustes, mis on ette nähtud artiklis 1 osutatud õiguste maksmapanekuks.
3. Lõige 2 ei piira, kui see on asjakohane, siseriiklikust õigusest või tavast tulenevaid sotsiaalpartnerite, töötajate ja tööandjate esindajate muid pädevusi ja kollektiivseid õigusi, sealhulgas õigust esitada nõue kollektiivse huvi kaitsmiseks.
4. Lõige 2 ei piira siseriiklikke kohtus esindamise ja kohtuliku kaitse menetlusnorme.
5. Käesoleva artikli lõiked 1 ja 2 ei piira siseriiklike eeskirjade kohaldamist, mis on seotud artiklis 1 osutatud õiguste maksmapaneku tähtaegadega. Kõnealused siseriiklikud tähtajad ei tohi muuta kõnealuste õiguste kasutamist peaaegu võimatuks või üleliia keeruliseks.
6. Liikmesriigid võtavad oma õigussüsteemis meetmed, mis on vajalikud, et kaitsta liidu töötajaid mis tahes pahatahtliku kohtlemise või negatiivsete tagajärgede eest, mis on seotud kaebuse või menetlustega, mille eesmärk on tagada artiklis 1 osutatud õiguste järgimine.
Artikkel 4
Võrdset kohtlemist edendavad ning liidu töötajaid ja nende pereliikmeid toetavad asutused
1. Iga liikmesriik määrab vähemalt ühe organisatsiooni või asutuse („asutused”), kes tegeleb liidu töötajate ja nende pereliikmete võrdse kohtlemise edendamise, analüüsi, seire ja toetamisega neid kodakondsuse alusel diskrimineerimata, vaba liikumise õigust põhjendamatult piiramata või takistamata ning võtab nende asutuste nõuetekohaseks toimimiseks vajalikud meetmed. Nimetatud asutused võivad olla siseriiklikul tasandil olemasolevate sarnaste eesmärkidega asutuste osad.
2. Liikmesriigid tagavad, et kõnealuste asutuste pädevus hõlmab järgmist:
a)
osutada sõltumatut õigusabi ja/või muud abi liidu töötajatele ja nende pereliikmetele või tagada sellise abi osutamist, ilma et see piiraks kõnealuste liidu töötajate ja nende pereliikmete õigusi ning artiklis 3 osutatud ühingute, organisatsioonide ja muude juriidiliste isikute õigusi;
b)
tegutseda teiste liikmesriikide võrdväärsete kontaktpunktide kontaktpunktina koostöö tegemiseks ja asjakohase teabe jagamiseks;
c)
korraldada või tellida sõltumatuid uuringuid ja analüüse liidu töötajate ja nende pereliikmete vaba liikumise õiguse põhjendamatute piirangute ja takistuste või kodakondsuse alusel diskrimineerimise kohta;
d)
tagada sõltumatute aruannete avaldamine ja teha soovitusi kõigil selliste piirangute ja takistuste või diskrimineerimisega seotud teemadel;
e)
avaldada asjakohast teavet töötajate vaba liikumist käsitlevate liidu eeskirjade kohaldamise kohta.
Seoses esimese lõigu punktiga a, kui asutused annavad kohtumenetlustes abi, peab selline abi olema kooskõlas siseriikliku õiguse või tavaga tasuta neile, kel puuduvad piisavad vahendid.
3. Liikmesriigid edastavad komisjonile kontaktpunktide nimed ja kontaktandmed ning teavitavad ka igasugusest kõnealuse teabe ajakohastamisest ja muutmisest. Komisjon peab kontaktpunktide nimekirja ja teeb selle liikmesriikidele kättesaadavaks.
4. Liikmesriigid tagavad, et olemasolevad või loodavad asutused on teadlikud olemasolevatest liidu tasandi teabe- ja tugiteenustest, nagu „Teie Euroopa”, SOLVIT, EURES, Euroopa ettevõtlusvõrgustik ja ühtsed kontaktpunktid, ning on võimelised neid kasutama ja tegema nendega koostööd.
5. Kui lõikes 2 osutatud ülesanded määratakse rohkem kui ühele asutusele, tagavad liikmesriigid kõnealuste ülesannete asjakohase koordineerimise.
Artikkel 5
Dialoog
Liikmesriigid edendavad dialoogi sotsiaalpartnerite ja asjaomaste valitsusväliste organisatsioonidega, kellel on kooskõlas siseriikliku õiguse või tavaga õigustatud huvi aidata võidelda liidu töötajate ja nende pereliikmete vaba liikumise õiguse põhjendamatute piirangute ja takistuste ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise vastu, et edendada võrdse kohtlemise põhimõtte järgimist.
Artikkel 6
Teabe kättesaadavus ja levitamine
1. Liikmesriigid tagavad, et käesoleva direktiivi ja määruse (EL) nr 492/2011 artiklite 1-10 alusel vastu võetud sätted tehakse asjaomastele isikutele, eelkõige liidu töötajatele ja tööandjatele, liikmesriikide territooriumil sobival viisil teatavaks.
2. Liikmesriigid annavad enam kui ühes liidu institutsioonide ametlikus keeles selget, tasuta, kergesti kättesaadavat, igakülgset ja ajakohast teavet õiguste kohta, mis on antud töötajate vaba liikumist käsitleva liidu õigusega. Nimetatud teave peab olema hõlpsasti kättesaadav ka „Teie Euroopa” veebisaidi ja EURESi kaudu.
Artikkel 7
Miinimumnõuded
1. Liikmesriigid võivad kehtestada või säilitada sätteid, mis kaitsevad võrdse kohtlemise põhimõtet enam kui käesoleva direktiivi sätted.
2. Liikmesriigid võivad sätestada, et käesoleva direktiivi artiklis 4 osutatud asutuste pädevus, kes tegelevad liidu töötajate ja nende pereliikmete võrdse kohtlemise ja kodakondsuse alusel mittediskrimineerimise edendamise, analüüsi, seire ja toetamisega, hõlmab ka kõigi liidu kodanike, kes kasutavad vaba liikumise õigust, ja nende pereliikmete võrdse kohtlemise õigust kodakondsuse alusel diskrimineerimata kooskõlas ELi toimimise lepingu artikliga 21 ja direktiiviga 2004/38/EÜ.
3. Käesoleva direktiivi rakendamine ei ole mingil juhul piisav alus liidu töötajate ja nende pereliikmete kaitstuse taseme alandamiseks valdkondades, mille suhtes käesolevat direktiivi kohaldatakse, ilma et see piiraks liikmesriikide õigust lähtuvalt olukorra muutumisest kehtestada 20. mail 2014 kehtivatest normidest erinevaid õigus- ja haldusnorme, tingimusel et järgitakse käesolevat direktiivi.
Artikkel 8
Ülevõtmine
1. Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 21. mail 2016. Liikmesriigid edastavad kõnealuste normide teksti viivitamata komisjonile.
Kui liikmesriigid need sätted vastu võtavad, lisavad nad nende ametlikul avaldamisel nendesse või nende juurde viite käesolevale direktiivile. Sellise viitamise viisi näevad ette liikmesriigid.
2. Liikmesriigid edastavad komisjonile käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas vastuvõetud põhiliste siseriiklike õigusnormide teksti.
Artikkel 9
Aruanne
Komisjon esitab hiljemalt 21. novembril 2018 Euroopa Parlamendile, nõukogule ning Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele aruande käesoleva direktiivi rakendamise kohta, tehes vajaduse korral ettepaneku asjakohasteks muudatusteks.
Artikkel 10
Jõustumine
Käesolev direktiiv jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.
Artikkel 11
Adressaadid
Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele.
Strasbourg, 16. aprill 2014