РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) 2015/262 НА КОМИСИЯТА
от 17 февруари 2015 година
за определяне на правила в съответствие с директиви 90/427/ЕИО и 2009/156/ЕО на Съвета по отношение на методите за идентификация на еднокопитни животни (Регламент за паспорт на еднокопитните животни)
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Директива 90/427/ЕИО на Съвета от 26 юни 1990 г. относно зоотехническите и генеалогичните условия за търговия с еднокопитни животни в Общността (1), и по-специално член 4, параграф 2, букви в) и г), член 6, параграф 2, второ тире и член 8, параграф 1, първа алинея от нея,
като взе предвид Директива 2009/156/ЕО на Съвета от 30 ноември 2009 г. относно ветеринарно-санитарните условия, регулиращи движението и вноса от трети страни на еднокопитни животни (2), и по-специално член 4, параграф 4 от нея,
като има предвид, че:
(1)
В Директива 90/427/ЕИО се определят зоотехническите условия, уреждащи търговията с еднокопитни животни в рамките на Съюза. С нея от държавите членки се изисква да гарантират, че регистрираните еднокопитни животни, които се движат в рамките на Съюза, се придружават от идентификационен документ, издаден от одобрени развъдни организации или асоциации на животновъди, посочени в директивата.
(2)
В Директива 2009/156/ЕО се определят ветеринарно-санитарните условия относно движението и вноса от трети държави на еднокопитни животни. В нея се предвижда, че регистрираните еднокопитни животни трябва да се идентифицират с идентификационен документ, издаден в съответствие с Директива 90/427/ЕИО от международна асоциация или организация, която организира състезания или надбягвания с коне. Еднокопитните животни за разплод и доотглеждане трябва да са идентифицирани по метод, установен от Комисията.
(3)
В Регламент (ЕО) № 504/2008 на Комисията (3), който се прилага от 1 юли 2009 г., се определят правила за идентификацията на еднокопитни животни, които са родени или внесени в Съюза, и се определя какъв е идентификационният документ за еднокопитни животни (паспорт на еднокопитно животно), който е многоцелеви документ, предназначен за нуждите на здравето на животните, общественото здраве, зоотехниката и конния спорт. Като поставя акцент върху идентификационния документ като съществен елемент от системата за идентификация на еднокопитните животни, този регламент само предвижда възможността за включване на информацията, съдържаща се в базите данни на редица органи, издаващи посочените документи, в централна база данни или за създаване на мрежа от техните бази данни и централната база данни.
(4)
Държавите членки срещат затруднения при изпълнението на мерките, предвидени в Регламент (ЕО) № 504/2008. Тези затруднения се отнасят преди всичко до метода на идентификация на еднокопитни животни чрез идентификационния документ.
(5)
Разследванията, проведени от държавите членки, показаха, че идентификационният документ е обект на значителни измами. Основният риск е незаконното повторно въвеждане в хранителната верига на еднокопитни животни, които преди това са били изключени от клане за консумация от човека и лекувани с медицински продукти, които не са разрешени за животни, отглеждани за производство на храни. След приемането на Решение 2000/68/ЕО на Комисията (4) хиляди еднокопитни животни са били безвъзвратно изключени от клане за консумация от човека. Липсата на варианти, различни от доживотното отглеждане на излишни и нежелани еднокопитни животни, които са били изключени от клане за консумация от човека, е довело до занемаряване и изоставяне на животните със сериозни последици за здравето им и за хуманното отношение към тях. Това положение се влошава от настоящата икономическа ситуация, в която в много случаи стопаните не могат да си позволят отглеждането на еднокопитни животни в края на продуктивния им живот. В някои държави членки тези проблеми са стигнали до такива размери, че компетентните органи са започнали програми за клане на излишни еднокопитни животни, които са извън хранителната верига.
(6)
През последните години възникна едно ново явление - незаконната паша - което засяга собствениците на пасища, тъй като така по закон те стават стопани на еднокопитни животни и неволно придобиват отговорности съгласно Регламент (ЕО) № 504/2008. Неясният статут на тези еднокопитни животни може също така да има значение за правилното прилагане на правилата на Съюза в други области.
(7)
Стана ясно, че информацията, записана в базата данни на органа, който издава идентификационния документ, към момента на издаването му бързо остарява. Следователно може да се каже, че е изключително трудно, ако не и напълно неосъществимо, при сертифициране или проверка на самоличността компетентните органи да проверяват дали даден идентификационен документ е автентичен, дали съдържащата се в него информация е актуална и достоверна и дали не е бил неправомерно подправян, най-вече по отношение на статута на животните като предназначени за клане, но също и с цел да се използват по-благоприятни условия за здравето и хуманното отношение към животните при движение на регистрирани еднокопитни животни.
(8)
В повечето държави членки базите данни на различните органи, които издават паспортите, не са свързани една с друга, а по правни и административни причини съществуването на един-единствен орган за издаване на паспорти не е лесно осъществим вариант. Поради това създаването на централна база данни се смята за най-ефективното решение за обмен и синхронизиране на данни между различните участници съгласно директиви 90/427/ЕИО и 2009/156/ЕО, както и необходима мярка за управление на идентификационните документи на еднокопитни животни с цел да се осигурят не само необходимите гаранции за здравето на животните, но също така и да се даде възможност за прилагането на тези разпоредби в законодателството на Съюза за хуманното отношение към животните и за общественото здраве, където точната и надеждната идентификация на еднокопитни животни е важно условие.
(9)
Проучване, проведено от Комисията по повод на събитията от 2013 г. с конското месо, показа, че 23 държави членки са създали централна база данни, а две държави членки имат единна база данни съответно за регистрирани еднокопитни и еднокопитни за разплод и доотглеждане. Три държави членки, представляващи около 20 % от 6,7-те милиона еднокопитни животни в Съюза, нямат централизирана база данни.
(10)
Ето защо е необходимо системата на Съюза за идентификация на еднокопитни животни да се преразгледа, за да се гарантира, че тя е както безопасна, така и лесна за използване от потребителите.
(11)
Вносът на еднокопитни животни в териториите, посочени в приложение I към Регламент (ЕО) № 882/2004 на Европейския парламент и на Съвета (5), е обвързан с условията, определени в съответствие с Директива 2009/156/ЕО, и е разрешен от трети държави, изброени в приложението към Решение 2004/211/ЕО на Комисията (6). Обикновено около 4 000 регистрирани еднокопитни и еднокопитни за разплод и доотглеждане се въвеждат всяка година в Съюза при условията, посочени в Решение 93/197/ЕИО на Комисията (7).
(12)
Когато се прилагат митническите режими, определени в Регламент (ЕС) № 952/2013 на Европейския парламент и на Съвета (8), е необходимо допълнително позоваване на Регламент (ЕИО) № 706/73 на Съвета (9). В Регламент (ЕИО) № 706/73 се предвижда, че от 1 септември 1973 г. правилата на Съюза в областта на ветеринарното законодателство се прилагат и в Англо-нормандските острови и на остров Ман.
(13)
С Решение 96/78/ЕО на Комисията (10) се определят критериите за вписването и регистрацията на еднокопитни животни в племенните книги за развъдни цели. С посоченото решение се изисква, наред с други неща, че за да бъде вписано в главния раздел на племенна книга за своята порода, дадено еднокопитно животно трябва да бъде идентифицирано като неотбито конче до 6-месечна възраст съгласно правилата за водене на племенната книга, според които се изисква най-малкото сертификат за покриване. В интерес на последователността на законодателството на Съюза и лесното му прилагане правилата относно идентификационния документ следва да не възпрепятстват прилагането на правилата относно идентификацията на еднокопитни животни за целите на тяхното вписване в племенните книги.
(14)
Методите за идентификация на еднокопитни животни, предвидени в настоящия регламент, следва да бъдат в съответствие също и с принципите, установени от одобрени в съответствие с Решение 92/353/ЕИО на Комисията (11) развъдни организации. В съответствие с посоченото решение организацията или асоциацията, които водят племенната книга за произхода на породата, следва да определят принципите за идентификация на еднокопитните животни и на разделянето на племенната книга по раздели и на родословията, вписани в племенните книги.
(15)
За да се гарантира високо качество на идентификационните документи и водене на отчетност за всички еднокопитни животни в Съюза, държавите членки следва да гарантират, че системите за идентификация на регистрирани еднокопитни животни, които са вписани или регистрирани в племенните книги, заведени от одобрени или признати развъдни организации или асоциации на животновъди, по отношение на издаването на идентификационните документи отговарят на условията, установени за определянето от компетентния орган на институции, които да издават идентификационни документи за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане.
(16)
Определението за еднокопитни животни - изцяло в обхвата на член 2, буква б) от Директива 2009/156/ЕО, следва да бъде в съответствие с таксономията, използвана в законодателството на Съюза, като например допълненията към Регламент (ЕИО) № 3626/82 на Съвета (12) и Регламент (ЕС) № 206/2010 на Комисията (13).
(17)
Тъй като определението за стопанство от Директива 92/35/ЕИО на Съвета (14) включва природни резервати, в които еднокопитни животни живеят на свобода, като така то е по-обхватно от определеното в Директива 2009/156/ЕО, е целесъобразно определението за стопанство в настоящия регламент също да обхваща и природни резервати, в които еднокопитните животни живеят на свобода.
(18)
Ветеринарният контрол, необходим за получаване на ветеринарно-здравните гаранции, изисквани в съответствие с Директива 2009/156/ЕО, може да се осигури само ако стопанството, както е определено в посочената директива, е известно на компетентния орган. Подобни изисквания произтичат от прилагането на раздел I, глава II, част A от приложение I към Регламент (ЕО) № 854/2004 на Европейския парламент и на Съвета (15) във връзка с еднокопитните животни като животни, отглеждани за производство на храни. Като се вземе предвид обаче честото движение на еднокопитни животни в рамките на ЕС, не е целесъобразно да се изгражда система, чрез която еднокопитните животни да се проследяват в реално време. По-скоро за компетентните органи следва да има на разположение данни за идентификация и за тази цел наличието на централна база данни във всяка държава членка е от основно значение за управлението на информацията за еднокопитни животни, които се отглеждат в съответната държава членка.
(19)
Законодателството на Съюза прави разграничение между собствениците и стопаните на животните. Терминът „животновъд“ е определен и използван в Регламент (ЕО) № 1760/2000 на Европейския парламент и на Съвета (16). В Директива 2009/156/ЕО се говори за собственик на животното и животновъд. Комбинирано определение на собственик и на лице, което отглежда животни (стопанин), се съдържа в Директива 92/35/ЕИО. Тъй като според законодателството на Съюза и националното законодателство собственикът на еднокопитно животно не е задължително лицето, което отговаря за еднокопитното животно, целесъобразно е да се уточни, че основно стопанинът, който може да е или да не е и негов собственик, следва да е отговорен за идентификацията на еднокопитните животни в съответствие с настоящия регламент.
(20)
Съгласно законодателството в държавите членки или като изискване на някои издаващи органи е необходимо информацията за собственика на животното да бъде вписана в идентификационния документ, а впоследствие - и в базата данни, водена от издаващия орган. Тази информация за собствеността, а най-вече за промяната в собствеността, може да бъде предоставена със сертификати за собственост или регистрационни карти в различен формат, включително картата carte d'immatriculation, използвана успешно в една от държавите членки.
(21)
В Директива 2008/73/ЕО на Съвета (17) се предвижда държавите членки да съставят и да актуализират списъци на одобрени заведения във ветеринарната и зоотехническата област и да ги предоставят на останалите държави членки и на обществеността. За да бъде улеснен достъпът на останалите държави членки и на обществеността до списъците на одобрените заведения, тези списъци следва да бъдат предоставени в електронен формат от държавите членки посредством информационни интернет страници. Комисията следва да подпомогне държавите членки при осигуряването на достъп на останалите държави членки и на обществеността до тези списъци, като предостави адреса на уебсайта, на който са публикувани препратки към националните информационни интернет страници на държавите членки.
(22)
За да се улесни обменът на информация между държавите членки по електронен път, както и за да се осигури прозрачност и яснота, е важно списъците да бъдат представени по единен начин в целия Съюз. Поради това в Решение 2009/712/ЕО на Комисията (18) са установени образци за оформлението на посочените списъци на информационните интернет страници, създадени от държавите членки.
(23)
В Регламент (ЕО) № 504/2008 се предвижда, че еднокопитни животни не се отглеждат, освен ако не са идентифицирани в съответствие с посочения регламент. На Комисията се е налагало да отговоря на няколко жалби относно популации от домашни коне, които живеят извън стопанствата в условия, несъвместими с условията, които в посочения регламент са описани като полудиви. Поради това е необходимо да се изясни, че еднокопитните животни, живеещи в Съюза, следва да бъдат идентифицирани, а като втора стъпка да се предвиди дерогация, когато това условие не може да бъде изпълнено.
(24)
Еднокопитните животни, които живеят в Съюза, следва да се идентифицират с доживотен идентификационен документ, който съдържа текстово описание и контурна схема на еднокопитното животно и в който са отбелязани индивидуалните белези на животното за целите на удостоверяването на самоличността. Тези белези могат да бъдат както унаследени - като например повече от три завъртока, кестени, цветни петна, редки дефекти на очната пигментация, характерни вдлъбнатини на мускулите, а също и особености в структурата на ириса или ретината, специфични генетични маркери (ДНК профил), така и придобити - като например депигментация от оседлаването, белези от рани, включително от кастрация на жребци, или от жигосване.
(25)
Идентификационни документи следва да се издават само ако са попълнени с необходимите данни за идентификация, които трябва да бъдат записани в базата данни на издаващия орган в съответствие с настоящия регламент.
(26)
Освен това в сертификата за произход, предвиден с Директива 90/427/ЕИО, който следва да се включи в идентификационния документ, следва да е отбелязана цялата необходима информация, за да се гарантира, че еднокопитните животни, които се прехвърлят между различни племенни книги, се вписват в съответния раздел на племенната книга, на чиито критерии отговарят.
(27)
В съответствие с Решение 96/510/ЕО на Комисията (19) родословният и зоотехнически сертификат за регистрирани еднокопитни животни трябва да отговаря на идентификационния документ, определен в Решение 93/623/ЕИО на Комисията (20). Тъй като решения 93/623/ЕО и 2000/68/ЕО са отменени с Регламент (ЕО) № 504/2008, е целесъобразно да се поясни, че всяко позоваване на тези решения следва да се счита за позоваване на настоящия регламент.
(28)
Органите, издаващи идентификационни документи на регистрирани еднокопитни животни, следва да бъдат организациите или асоциациите, които водят или създават племенни книги за регистрирани еднокопитни животни и които са официално одобрени или признати от компетентния орган на дадената държава членка в съответствие с Решение 92/353/ЕИО, или официална агенция на държавата членка, която води племенната книга, в която се вписва или регистрира еднокопитното животно за разплод в съответствие с Решение 96/78/ЕО. Освен това националните клонове на международни организации или асоциации, които организират състезания или надбягвания с коне и са със седалище в държава членка, следва също така да могат да действат като орган за издаване на идентификационни документи на регистрирани коне.
(29)
На държавите членки следва да се предостави повече свобода на преценка по отношение на издаващите органи, които издават идентификационни документи за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане. Следва да бъде възможно тези идентификационни документи да бъдат издавани от компетентния орган за стопанството, където се отглежда еднокопитното животно по време на неговата идентификация, или от издаващ орган, който се определя от посочения компетентен орган и се намира под неговия надзор.
(30)
Компетентният орган, отговорен за одобряването или признаването на организациите или асоциации, които създават племенни книги в съответствие с приложението към Решение 92/353/ЕИО, следва да си сътрудничи с компетентния орган, посочен в Регламент (ЕО) № 882/2004, за да се гарантира - при необходимост чрез трансгранично сътрудничество - че идентификационните документи за еднокопитни животни се издават и използват в съответствие с настоящия регламент.
(31)
Тъй като всички еднокопитни животни, родени или внесени в Съюза, следва да бъдат идентифицирани в съответствие с настоящия регламент с единен идентификационен документ, издаден за целия им живот, са необходими специални разпоредби за случаите, когато статутът на животното се променя от „еднокопитно за разплод и доотглеждане“ на „регистрирано еднокопитно животно“ по смисъла на Директива 2009/156/ЕО. Като се имат предвид значителните последици от такава промяна върху движението, търговията с животни, както и вносът в Съюза от трети държави на еднокопитни животни по отношение на приложимите правила за здравеопазване на животните, определени в Директива 2009/156/ЕО, а така също и по отношение на правилата за хуманно отношение към животните, уреждащи такова движение в съответствие с Регламент (ЕО) № 1/2005 на Съвета (21), е необходимо компетентният орган да разполага с единна точка за достъп, а именно централна база данни, за да провери данните за идентификацията на еднокопитните животни, които се изискват при сертифицирането или при официален контрол.
(32)
Държавите членки трябва да са в състояние да въвеждат специални режими за идентификация на еднокопитни животни, отглеждани в диви или полудиви условия в определени зони или територии, включително природни резервати, с оглед спазването на определението за стопанство съгласно Директива 92/35/ЕИО. Всяка дерогация от общото задължение за идентификация на еднокопитни животни обаче следва да бъде предоставена само когато тези определени популации на еднокопитни животни, живеещи в диви или полудиви условия, са ефективно отделени от еднокопитни животни, които се използват като домашни животни, и остават не само извън контрол от човека по отношение на оцеляването и размножаването им, но също и извън обхвата на Директива 98/58/ЕО на Съвета (22), която не се прилага по отношение на животни, които живеят в диви условия.
(33)
За удостоверяването на самоличността на еднокопитното животно идентификационният документ следва да съдържа на първо място изключително достоверно описание на еднокопитното животно, включващо текстово описание на еднокопитното животно и неговите белези, и подробна контурна схема, на която са изобразени индивидуалните и отличителните белези на еднокопитното животно.
(34)
За да се гарантира, че еднокопитните животни са описани правилно в придружаващите ги идентификационни документи, издаващите органи следва да се стремят да следват най-добрите практики и да обучат служителите, натоварени с описанието на животните, като например да следват насоките, предоставени от Международната федерация по конен спорт (Fédération Équestre Internationale) (23) и от Weatherbys (24).
(35)
Белезите на дадено еднокопитно животно и приложените средства за идентификация, които са използвани съвместно за целите на удостоверяването на самоличността, следва не само да установят наличието на недвусмислена връзка между еднокопитното животно и идентификационния му документ, но следва също така да показват, че това еднокопитно животно е минало процеса на идентификация в съответствие с настоящия регламент, така че за едно еднокопитно животно се издава не повече от един идентификационен документ. Електронните идентификатори („транспондери“) за еднокопитни животни вече са навлезли в широка употреба в международен план. Тази технология следва да се използва, за да се осигури ясна връзка между еднокопитното животно и идентификационния му документ, въпреки че следва да се предвидят алтернативни методи, които да се използват за проверка на самоличността на еднокопитните животни, при условие че тези алтернативни методи предлагат еквивалентни гаранции за предотвратяване на многократно издаване на идентификационни документи.
(36)
Транспондерите, използвани за маркиране на еднокопитни животни, и четящите устройства за показване на кода, вградени в транспондера, следва да отговарят на международно приетите стандарти. Тези стандарти предвиждат две различни системи за гарантиране на уникалността на кода на транспондера. По-голямата част от държавите членки са изпълнили Регламент (ЕО) № 504/2008 така, че при тях се използва тризначен буквено-цифров код на държавата и управлението на разпределението на транспондерите се осъществява чрез техните компетентни органи.
(37)
Тази система за гарантиране на уникалността на кода на транспондера следва да бъде интегрирана в проекта на базата данни, поддържана от издаващите органи, и в централната база данни и да се прилага така, че да не се нарушават търговията и вносът в Съюза на еднокопитни животни, които също са маркирани с транспондер, който показва буквено-цифров код в различен вид.
(38)
В Директива 90/425/ЕИО на Съвета (25) се предвижда извършването на ветеринарни проверки на някои животни и продукти при тяхното местоназначение. По-специално, в него се предвижда, че отбелязаните в сертификата или в документа, предвиден в посочената директива, получатели на животните трябва по искане на компетентния орган на държавата членка по местоназначение и в необходимата степен да извършват тези проверки и да уведомяват предварително за пристигането на животни и продукти от друга държава членка, по специално за естеството на пратката и за предвидената дата на пристигане. Това уведомяване не се изисква за регистрирани коне, снабдени с предвидения с Директива 90/427/ЕИО идентификационен документ.
(39)
Въпреки че еднокопитните животни винаги трябва да се придружават от идентификационните си документи в съответствие с настоящото законодателство на Съюза, следва да се предвиди разпоредба, която да допуска дерогация от това изискване, когато изпълнението му е невъзможно или дори нецелесъобразно с оглед на съхраняването на идентификационния документ през целия живот на еднокопитното животно, или когато посоченият документ не е бил издаден, ако животното е било предназначено за клане, преди да достигне необходимата пределна възраст за идентификация.
(40)
На държавите членки следва също така да се позволи да допускат използването на опростен идентификационен документ за еднокопитни животни, които се придвижват в границите на територията им. В различни сфери бяха въведени пластмасови карти с вградени компютърни чипове („карти с чип“) като устройства за запаметяване на данни. Следва да се допусне издаването на такива карти с чип като допълнителна възможност в добавка към идентификационния документ и използването им при определени условия вместо идентификационния документ, придружаващ еднокопитните животни за разплод и доотглеждане по време на тяхното движение в границите на държава членка.
(41)
Необходимо е също така да се вземат предвид случаите, когато оригиналният идентификационен документ, издаден в съответствие с настоящия регламент за целия живот на еднокопитното животно, бъде загубен, вече не се чете или съдържа неточна информация, което обаче не е в резултат от неправомерни действия. Тези разпоредби следва да изключат колкото се може по-обхватно възможността за незаконно притежаване на повече от един идентификационен документ, с цел да се отрази правилно статутът на еднокопитното животно като предназначено за клане за консумация от човека. При наличието на достатъчно информация, която може да се провери, следва да се издаде дубликат на идентификационния документ, който е отбелязан като такъв и в който еднокопитното животно се изключва от клане за консумация от човека. В други случаи следва да бъде издаден заместващ идентификационен документ, на който също е отбелязано, че е заместващ, и в който еднокопитните животни са изключени от клане за консумация от човека и който освен това следва да определя животното като еднокопитно животно за разплод и доотглеждане.
(42)
Тези процедури следва също така да се прилагат за еднокопитни животни, които са представени за идентификация след установения краен срок за първата идентификация, тъй като не могат да бъдат изключени измамни практики и намерение да се получи допълнителен идентификационен документ.
(43)
В някои случаи, когато еднокопитните животни се вписват или регистрират в племенни книги, водени от развъдни организации в трети държави, са необходими специални разпоредби, които позволяват еднокопитното животно да остане регистрирано в племенната книга, като едновременно с това се гарантира неговото изключване от хранителната верига чрез съответните записи в посочения идентификационен документ.
(44)
В съответствие с Директива 2009/156/ЕО идентификационният документ е инструмент за ограничаване на движението на еднокопитни животни, ако в стопанството, където те се държат или отглеждат, има огнище на болест, която задължително се обявява. Поради това е необходимо да се предвиди при наличие на огнища на определени болести валидността на посочения идентификационен документ за целите на движението да се прекрати чрез съответното вписване в идентификационния документ.
(45)
Освен това с Директива 2009/156/ЕО се изисква регистрираните еднокопитни животни, когато те напускат стопанството, да бъдат идентифицирани с идентификационен документ, който трябва да удостоверява по-специално, че еднокопитните животни не идват от стопанство, на което са били наложени определени забрани. С оглед на това е целесъобразно попълването на съответния раздел от образеца на идентификационния документ да бъде задължително по отношение на всички еднокопитни животни, както и съответно да се преформулира.
(46)
При настъпването на смърт на еднокопитно животно, различна от смърт при клане в кланица, идентификационният документ, ако придружава трупа съгласно националното законодателство, следва да бъде върнат на издаващия орган от органа, осъществяващ надзора над обработката на мъртвото животно в съответствие с Регламент (ЕО) № 1069/2009 на Европейския парламент и на Съвета (26) или над кремирането в инсталации за изгаряне с нисък капацитет, посочени в глава III на приложение III към Регламент (ЕС) № 142/2011 на Комисията (27), и следва да се гарантира, че транспондерът или други алтернативни методи, използвани за удостоверяване на самоличността на еднокопитните животни, не могат да бъдат рециклирани.
(47)
За предотвратяване на това транспондерите да навлязат в хранителната верига, месото от еднокопитни животни, от които не е било възможно да се отстрани транспондерът по време на клането, следва да бъде обявено за негодно за консумация от човека в съответствие с раздел II, глава V от приложение I към Регламент (ЕО) № 854/2004. За да се улесни намирането на местоположението на имплантираните транспондери, мястото на имплантиране следва да бъде стандартизирано и отбелязано в идентификационните документи.
(48)
В съответствие с Регламент (ЕО) № 178/2002 на Европейския парламент и на Съвета (28) живите животни, подготвени за пускане на пазара за консумация от човека, се определят като храна. В посочения регламент се предвижда широк обхват на отговорностите на стопанските субекти в областта на храните във всички етапи на производството на храни, включително проследяването на животни за производство на храни.
(49)
Еднокопитните животни за разплод и доотглеждане, както и регистрираните еднокопитни животни на определен етап от живота си могат да станат еднокопитни за клане, както е определено в Директива 2009/156/ЕО. Месо на нечифтокопитни животни, синоним на еднокопитни животни, е определено в точка 1 от приложение I към Регламент (ЕО) № 853/2004 на Европейския парламент и на Съвета (29), в който се определят специфични хигиенни правила за храните от животински произход.
(50)
След изтичането на действието на преходните разпоредби за прилагането на регламенти (ЕО) № 853/2004, (ЕО) № 854/2004 и (ЕО) № 882/2004 в съответствие с Регламент (ЕО) № 2076/2005 на Комисията (30), от 1 януари 2010 г. се прилагат изискванията за информацията относно хранителната верига за еднокопитните животни.
(51)
В Регламент (ЕО) № 853/2004 се предвижда, че предприятието за хранителни продукти, управляващо кланицата, получава, проверява и действа съобразно информацията за хранителната верига, която дава данни за произхода, историята и управлението на животните, предназначени за производство на храни. Компетентният орган може да разреши информацията за домашните еднокопитни животни да бъде изпратена до кланицата едновременно с животните вместо предварително. Поради това идентификационният документ, който придружава еднокопитните животни за клане, следва да стане част от тази информация за хранителната верига.
(52)
В Регламент (ЕО) № 854/2004 се предвижда, че официалният ветеринарен лекар проверява дали стопанският субект в областта на храните изпълнява задължението си да гарантира, че животните, приети за клане за консумация от човека, са надлежно идентифицирани.
(53)
В Регламент (ЕО) № 853/2004 се предвижда стопанските субекти в областта на храните да проверяват паспортите, придружаващи еднокопитните домашни животни, за да се гарантира, че животното е предназначено за клане за консумация от човека, а ако те приемат животното за клане, те предават паспорта му на официалния ветеринарен лекар.
(54)
Като се има предвид специфичното положение на еднокопитните животни, родени като животни от видове, отглеждани за производство на храни, но не винаги отглеждани предимно с тази цел и не във всички случаи отглеждани през целия си живот от стопанските субекти в областта на храните, както е определено в член 3, подточка 3 от Регламент (ЕО) № 178/2002, е необходимо да се предвиди процедура, която да гарантира безпрепятствена връзка от проверките на идентификационния документ от съображения за опазване на общественото здраве до управлението на този документ в съответствие с Директива 2009/156/ЕО. Поради това наличието на централна база данни във всяка държава членка е от съществено значение за проверката на някои данни за и в идентификационния документ, преди да се вземе решение за приемане на дадено животно за клане за консумация от човека. Когато информацията по отношение на изключването от клане за консумация от човека в раздел II на идентификационния документ не съответства на информацията, записана в централната база данни, предимство има информацията, която се съдържа в който и да било от двата източника, въз основата на която дадено еднокопитно животно се изключва от клане за консумация от човека.
(55)
Директива 96/22/ЕО на Съвета (31) се прилага за селскостопански животни, включително домашни еднокопитни животни, както и диви животни от видовете, които се отглеждат в дивечови стопанства. В член 7 от посочената директива се разрешава търговия с регистрирани еднокопитни животни, на които за зоотехнически цели са предписвани ветеринарномедицински продукти, съдържащи алил тренболон или бета-агонисти, да се извършва преди изтичането на карентния период, в случай че са изпълнени изискванията за регламентиране на предписването и че видът и датата на третирането са записани в сертификата или паспорта, които придружават тези животни.
(56)
Съгласно член 2, буква б) от Регламент (ЕО) № 470/2009 на Европейския парламент и на Съвета (32)„животни, отглеждани за производство на храни“ са животни, които се развъждат, отглеждат, изхранват, колят или улавят с цел произвеждане на храни. В член 16 от посочения регламент се предвижда, че само фармакологичноактивни субстанции, които са класифицирани в съответствие с член 14, параграф 2, буква а), б) или в) от него, могат да бъдат прилагани на животни, отглеждани за производство на храни в рамките на Съюза, при условие че прилагането е в съответствие с Директива 2001/82/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (33).
(57)
В член 6 от Директива 2001/82/ЕО се предвижда, че за целите на прилагането на даден ветеринарномедицински продукт върху един или повече видове продуктивни животни може да не се издава разрешително за пускане на пазара с цел, с изключение когато фармакологичноактивните вещества, които се съдържат в този продукт, са включени в приложения I, II или III към Регламент (ЕИО) № 2377/90. Правилата, предвидени в посочените приложения, към момента са определени в Регламент (ЕС) № 37/2010 на Комисията (34). Чрез дерогация обаче даден ветеринарномедицински продукт, съдържащ фармакологичноактивни вещества, които не са включени в приложения I, II или III към Регламент (ЕИО) № 2377/90, могат да бъдат разрешени за някои животни от семейство еднокопитни, за които в съответствие със законодателството на Съюза относно здравето на животните, е декларирано, че не са предназначени за клане с цел консумация от човека. Тези ветеринарномедицински продукти не трябва да съдържат активни вещества, които са включени в приложение IV към Регламент (ЕИО) № 2377/90, нито да са предназначени за употреба при лечение на състояния, описани подробно в разрешената кратка характеристика на продукта, за които даденият ветеринарномедицински продукт е разрешен за употреба при животни от семейство еднокопитни. Поради това следва да се предвидят разпоредби, че еднокопитното животно може да бъде изключено от клане за консумация от човека по преценка на собственика на животното.
(58)
В член 10, параграфи 2 и 3 от Директива 2001/82/ЕО се предвиждат специални дерогации от член 11 от същата директива по отношение на еднокопитни, засягащи лечението на продуктивни животни с лекарствени продукти, които имат установени максимално допустими граници на остатъчни вещества за видове, различни от целевите видове, или са разрешени за друго състояние, при условие че еднокопитните са идентифицирани в съответствие със законодателството на Съюза и в идентификационния им документ специално е отбелязано, че не са предназначени за клане с цел консумация от човека или че са предназначени за клане с цел консумация от човека, след карентен период от поне шест месеца след лечението на животните с веществата, изброени в Регламент (ЕО) № 1950/2006 (35).
(59)
В съответствие с Директива 2001/82/ЕО държавите членки гарантират, че собствениците или животновъдите, които отглеждат продуктивни животни, могат да представят доказателство за закупуването, притежаването и прилагането на ветеринарномедицински продукти при тези животни в продължение на пет години след тяхното прилагане, включително в случаите, когато животното е заклано по време на петгодишния срок. Поради това за прилагането на това законодателство е необходимо клането на еднокопитно животно да се въвежда незабавно в централната база данни на държавата членка, в която се намира стопанството на животното.
(60)
С оглед на това да се запази контролът над издаването на идентификационни документи, в базата данни, поддържана от издаващия орган, следва да се зададе минимален набор от необходими данни по отношение на издаването на посочените документи.
(61)
Системата за универсалния доживотен номер на еднокопитните (UELN) бе договорена в световен мащаб от най-важните организации за отглеждане на коне и за провеждане на конни надбягвания. Тя бе разработена по инициатива на Световната федерация за отглеждане на състезателни коне (World Breeding Federation for Sport Horses, WBFSH), Международния комитет по племенните книги (the International Stud-Book Committee, ISBC), Световната организация за отглеждане на арабски коне (the World Arabian Horse Organization, WAHO), Европейската конференция на организациите за отглеждане на арабски коне (the European Conference of Arabian Horse Organisations, ECAHO), Международната конференция за отглеждане на англо-арабските коне (Conférence Internationale de l'Anglo-Arabe, CIAA), Международната федерация по конен спорт (Fédération Equestre Internationale, FEI) и Европейския съюз за надпрепусквания с двуколки (Union Européenne du Trot, UET), а информация за тази система може да се получи на уебсайта на UELN (36).
(62)
Системата UELN е подходяща за регистрация както на регистрирани еднокопитни, така и на еднокопитни за разплод и доотглеждане и позволява да бъдат въведени постепенно компютъризирани мрежи, за да се гарантира, че самоличността на животните може да се проверява и занапред в съответствие с член 6 от Директива 90/427/ЕИО, когато става въпрос за регистрирани еднокопитни животни.
(63)
При определяне на кодове за базите данни тези кодове и форматът на записаните идентификационни номера на отделните животни следва по никакъв начин да не противоречат на създадената система UELN. Затова преди да бъдат определени каквито и да било нови кодове за дадена база данни, трябва да се прави справка в списъка на определените кодове UELN.
(64)
В Директива 2009/156/ЕО се изисква официалният ветеринарен лекар да отбелязва идентификационния номер или номера на идентификационния документ на закланото еднокопитно животно, както и да изпрати на компетентния орган по мястото на изпращане - по негово искане - удостоверение, че животното е било заклано. Поради това следва да се изясни, че в тези случаи идентификационните документи трябва да бъдат унищожени на мястото на клане, за да се предотврати неправомерната употреба на идентификационните документи на закланите еднокопитни животни.
(65)
В посочената директива се предвижда също така, че когато регистрирани коне са заклани, което включва умъртвяване, поради борба с болест, идентификационните им документи се връщат на органа, който ги е издал. Тези изисквания следва да се прилагат и за идентификационни документи, издадени за регистрирани еднокопитни животни, различни от регистрирани коне и еднокопитни животни за разплод и доотглеждане.
(66)
За да се гарантира, че базите данни на издаващите органи съдържат актуализирана информация, е необходимо да се установи как се предава информацията за смъртта или загубата на животното в базата данни на органа, издал документа, и в централната база данни в държавата членка, където се намира стопанството, в което се отглежда еднокопитното животно.
(67)
Създаването на съвместим с UELN доживотен номер и използването му при идентифицирането на властите или органите, издали идентификационния документ, би следвало да улеснят спазването на тези изисквания. Когато е възможно, държавите членки следва да използват органите за връзка, които те са определили в съответствие с Регламент (ЕО) № 882/2004.
(68)
Задължителното отбелязване на лицето, което подава заявление за издаване на идентификационен документ, което е - в периода до 12 месеца след раждането на животното - животновъдът и обикновено собственикът на животното, за което се издава идентификационният документ, заедно със задължението издаващият орган да бъде уведомяван за всяка промяна на обичайното пребиваване на еднокопитното животно чрез преместването му в друга държава членка могат да спомогнат за изграждането на верига от информация, с която да се проследи животното, когато е необходимо.
(69)
В съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008 данните за идентификацията се актуализират в идентификационния документ от издаващия орган, който е издал документа. Държавите членки съобщиха за нежеланието от страна на собственици на еднокопитни животни да изпращат по пощата идентификационния документ на издаващите органи за актуализиране на идентификационните данни, най-вече когато издаващият орган се намира в чужбина. Това нежелание се обяснява с опасенията от евентуална загуба на идентификационния документ, което означава, че еднокопитното животно трябва да бъде идентифицирано с дубликат на документа или с идентификационен документ, заместващ оригинала, което изключва животното от клане за консумация от човека и значително намалява стойността му.
(70)
За да се улесни управлението на идентификационния документ за целия живот на животното, е необходимо да се предвидят процедури за регистрацията на идентификационния документ в държавата членка на обичайното пребиваване, особено когато идентификационният документ е бил издаден в различна държава членка. Най-подходящият начин за осъществяване на необходимата комуникация с издаващия орган, извършил първоначалната идентификация, представлява обменът на информация между централните бази данни на съответните държави членки
(71)
Освен това издаващите органи могат да загубят своето одобрение или да не бъдат повече посочени за издаващи органи, макар издадените идентификационни документи да остават валидни документи за целите на здравеопазването на животните и общественото здраве. Поради това е необходимо информацията в идентификационния документ да се подкрепи с база данни, която е достъпна за компетентните органи в областта на здравеопазването на животните, общественото здраве и хуманното отношение към животните.
(72)
Тъй като във всяка държава членка обикновено има повече от един издаващ орган, а еднокопитните животни често се движат между отделните стопанства и между държавите членки, те променят статуса си от „еднокопитни животни за разплод и доотглеждане“ на „регистрирани еднокопитни животни“ или от „животни, отглеждани за производство на храни“ на „животни, които са изключени от клане за консумация от човека“, и тъй като регистрираните еднокопитни животни могат да бъдат идентифицирани от организация, която води племенна книга и е със седалище в друга държава членка, за ефективното изпълнение на директиви 90/427/ЕИО и 2009/156/ЕО е неизбежно, необходимо и целесъобразно във всяка държава членка да се създаде централна база данни, която да съдържа записи на данните за идентификация на всички еднокопитни животни, отглеждани в стопанства в съответната държава членка.
(73)
Би следвало обаче да се даде възможност на държавите членки, които са създали единна база данни за регистрирани еднокопитни животни и друга база данни за еднокопитни животни за отглеждане и разплод, да продължат да поддържат такава система, при условие че базите данни могат да обменят информация помежду си и ветеринарните органи имат пълен достъп до всяка от тях.
(74)
За тази цел централните бази данни в различните държави членки следва да си сътрудничат в съответствие с Директива 89/608/ЕИО на Съвета (37), за да се улесни обменът на данни за животното и издадения му идентификационен документ.
(75)
С оглед на еднаквото прилагане на законодателството на Съюза относно идентификацията на еднокопитни животни в държавите членки и с цел да се гарантира, че то е ясно и прозрачно, Регламент (ЕО) № 504/2008 следва да се отмени и да се замени с настоящия регламент.
(76)
В съответствие с точка 24 от приложението към Регламент (ЕС) № 519/2013 на Комисията (38) еднокопитни животни, които са родени в Хърватия най-късно до 30 юни 2013 г. и които не са идентифицирани в съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008, се идентифицират в съответствие с последния регламент най-късно до 31 декември 2014 г.
(77)
Настоящият регламент следва да се прилага от 1 януари 2016 г., за да се даде време на държавите членки и на стопанските субекти да се адаптират към новите правила. В Гърция, Швеция и Обединеното кралство обаче задължението за изграждане и работа с централна база данни следва да се приложи от 1 юли 2016 г.
(78)
Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на Постоянния комитет по растенията, животните, храните и фуражите и на Постоянния комитет по зоотехника,
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
ГЛАВА I
ПРЕДМЕТ, ПРИЛОЖНО ПОЛЕ, ОПРЕДЕЛЕНИЯ И ОБЩИ ПРИНЦИПИ
Член 1
Предмет и приложно поле
1. С настоящия регламент се определят правилата за идентификация на еднокопитни животни:
а)
родени в Съюза; или
б)
допуснати за свободно обращение в Съюза в съответствие с митническия режим, определен в член 5, точка 16, буква а) от Регламент (ЕС) № 952/2013.
2. Настоящият регламент се прилага, без да се засяга Решение 96/78/ЕО.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„еднокопитни животни“ означава диви или одомашнени нечифтокопитни бозайници от род Equus от семейство Equidae, и техните кръстоски;
б)
„стопанство“ означава селскостопански обект или тренировъчна база или, най-общо казано, всяко помещение или съоръжение, в което еднокопитните животни обичайно са държани или отглеждани, за каквато и да било цел, както и природни резервати, в които еднокопитните животни живеят на свобода;
в)
„стопанин“ означава всяко физическо или юридическо лице, което притежава еднокопитно животно или му е възложено неговото отглеждане, без значение дали получава финансово възнаграждение и дали извършва дейността временно или постоянно, включително по време на превоз, при провеждане на пазари или по време на състезания, надбягвания или културни прояви;
г)
„собственик“ означава физическо или юридическо лице, което притежава еднокопитното животно;
д)
„регистрирани еднокопитни животни“ означава еднокопитни животни, които:
i)
са вписани или регистрирани и отговарят на условията за вписване в племенна книга в съответствие с правилата, определени съгласно член 4, параграф 2, буква б) от Директива 90/427/ЕИО, и идентифицирани посредством идентификационен документ, предвиден в член 8, параграф 1 от посочената директива; или
ii)
са коне, включително понита, регистрирани от международна асоциация или организация, която организира състезания или надбягвания с коне, и са идентифицирани с идентификационен документ, издаден от националния клон на тази асоциация или организация;
е)
„племенна книга“ означава всяка книга, регистър, картотека или информационен носител:
i)
които се водят от официално одобрена или призната от държава членка организация или асоциация или от официален орган на съответната държава членка; както и
ii)
в които еднокопитните животни се вписват или регистрират и отговарят на условията за вписване, като се посочват всички известни техни родственици по възходяща линия;
ж)
„еднокопитни животни за разплод и доотглеждане“ означава еднокопитни животни, различни от посочените в букви д) и з);
з)
„еднокопитни животни за клане“ означава еднокопитни животни, предназначени да бъдат транспортирани директно или транзитно през одобрен събирателен пункт, посочен в член 7 от Директива 2009/156/ЕО, до кланицата за клане;
и)
„компетентен орган“ означава централният орган на държава членка, компетентен да организира официален контрол, или всеки друг орган, на който е предоставена тази компетентност, включително компетентният орган, посочен в член 2, буква з) от Директива 2009/156/ЕО;
й)
„зоотехнически орган“ означава централният орган на държава членка, компетентен за прилагането на Директива 90/427/ЕИО, или всеки друг орган, на който е предоставена тази компетентност, включително органите, посочени в член 2, параграф 1 от Решение № 92/353/ЕИО;
к)
„временно приемане“ означава статусът на регистриран кон, идващ от трета държава и приет в Съюза за период от по-малко от 90 дни в съответствие с решение, прието в съответствие с член 19, буква б) от Директива 2009/156/ЕО;
л)
„постоянно въвеждане“ означава статусът на еднокопитно животно, което е с произход от трета държава и е внесено в Съюза за период от 90 дни или повече;
м)
„маркировка“ означава видима или лесно различима и отличителна характеристика на отделно еднокопитно животно, която е наследена или придобита и е записана за целите на идентификацията;
н)
„транспондер“ означава пасивно радиочестотно идентификационно устройство с възможност само за четене:
i)
което отговаря на стандарт ISO 11784 и което използва технологията Full Duplex (FDX или FDX-B) или Half Duplex (HDX); както и
ii)
което може да бъде прочетено от четящо устройство, съвместимо със стандарт ISO 11785, на минимално разстояние от 12 cm;
о)
„уникален доживотен номер“ означава уникален 15-знаков буквено-цифров код, съдържащ информация за отделното еднокопитно животно и за базата данни и държавата, в които тази информация е записана първоначално в съответствие със системата за кодиране на универсалния доживотен номер на еднокопитни (UELN), и включващ:
i)
шестзнаков идентификационен код, съвместим с UELN, отнасящ се за базата данни, посочена в член 39; следван от
ii)
деветзнаков индивидуален идентификационен номер, определен на еднокопитното животно;
п)
„държава членка, свободна от африканска чума по конете“ означава:
i)
всяка държава членка, на чиято територия през предходните две години не са констатирани клинични, серологични (при неваксинирани еднокопитни животни) или епизоотологични данни за наличие на африканска чума по конете; както и
ii)
в която през предходните 12 месеца не са правени ваксинации срещу тази болест;
р)
„болести, които подлежат на задължително обявяване“ означава болестите, изброени в приложение I към Директива 2009/156/ЕО;
с)
„официален ветеринарен лекар“ означава ветеринарен лекар, определен от компетентния орган на държава членка или на трета държава;
т)
„карта с чип“ означава пластмасово устройство с вграден компютърен чип, което е в състояние да запаметява данни и да ги изпраща по електронен път до съвместими компютърни системи;
у)
„отговарящ ветеринарен лекар“ означава ветеринарен лекар, посочен в член 10, параграф 1 от Директива 2001/82/ЕО.
Член 3
Общи принципи и задължениe за идентифициране на еднокопитните животни
1. Еднокопитните животни, които живеят в някоя от териториите, посочени в приложение I към Регламент (ЕО) № 882/2004, се идентифицират в съответствие с настоящия регламент.
2. Когато стопанинът не е собственик или един от собствениците на еднокопитното животно, той действа в съответствие с настоящия регламент от името на собственика и с неговото съгласие.
3. Държавите членки и издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, буква а) и член 5, параграф 1, буква б), може да изискат собственикът да подава заявление до издаващия орган за получаване на идентификационен документ, както е предвидено в член 11, или за промяна на данни за идентификация в съществуващ идентификационен документ, както е предвидено в член 27.
4. Държавите членки осигуряват, когато е целесъобразно посредством извършване на официален контрол в съответствие с Регламент (ЕО) № 882/2004, стопаните на еднокопитни животни и издаващите органи да изпълняват своите задължения съгласно настоящия регламент.
Член 4
Система на Съюза за идентификация на еднокопитни животни
1. За целите на настоящия регламент системата на Съюза за идентификация на еднокопитни животни включва следните елементи:
а)
единствен доживотен идентификационен документ, който - освен когато от издаващия орган или в настоящия регламент е предвидено друго - остава собственост на издалия го издаващ орган и който съдържа:
i)
текстова част, в която се описва еднокопитното животно и се отбелязват белезите му;
ii)
попълнена контурна схема, в която се отбелязват белезите, отразени в текстовото описание;
iii)
място за служебни записи от оправомощени лица, в които се отбелязват промените в данните за идентификацията;
б)
метод за удостоверяване на самоличността, който:
i)
осигурява недвусмислена връзка между идентификационния документ и еднокопитното животно, за което той е издаден;
ii)
показва, че за еднокопитното животно е минало процес на идентификация;
в)
база данни, в която в съответствие с член 38 се записват идентификационните данни на еднокопитното животно, за което е бил издаден идентификационният документ, и на стопанина, който е подал заявлението за идентификационния документ, и в която в същото време се определя уникалният доживотен номер на животното;
г)
централна база данни, създадена в съответствие с член 39.
2. Дадено еднокопитно животно се счита за идентифицирано в съответствие с настоящия регламент само ако е:
а)
придружено от идентификационен документ, издаден в съответствие с една от следните разпоредби:
i)
член 9 - за еднокопитните животни, родени в Съюза; или
ii)
член 14 - за еднокопитните животни, внесени в Съюза; или
iii)
член 29 или 30, когато го придружава дубликат на идентификационен документ; или
iv)
член 32, когато го придружава идентификационен документ, заместващ оригинала; или
б)
идентифицирано в съответствие със:
i)
член 24 - за дерогации за движение или транспортиране на еднокопитни животни, придружени от временен документ; или
ii)
член 26, параграф 2 - за дерогации за определено движение и транспортиране на еднокопитни животни за клане.
ГЛАВА II
ИДЕНТИФИКАЦИЯ НА ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ, РОДЕНИ В СЪЮЗА
Член 5
Издаващи органи за еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Идентификационният документ, предвиден в член 7, се издава от един от следните издаващи органи:
а)
за регистрирани еднокопитни животни, посочени в член 2, буква д), подточка i) от настоящия регламент - от организация или асоциация, официално одобрена или призната в съответствие с член 2, параграф 1 от Решение 92/353/ЕИО, или от официална агенция на държава членка, която води племенната книга, в която животното е вписано или е регистрирано и отговаря на условията за вписване в съответствие с Решение 96/78/ЕО;
б)
за регистрирани коне, посочени в член 2, буква д), подточка ii) - от национален клон на международна организация или асоциация, които организират състезания или надбягвания с коне и са под надзорна на компетентния орган на държавата членка, където се намира съответното им седалище;
в)
за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, посочени в член 2, буква ж), от:
i)
компетентния орган за стопанството, където се отглежда еднокопитното животно към момента на идентификацията му; или
ii)
издаващ орган, определен и под надзора на компетентния орган, посочен в подточка i), на който е възложена тази задача.
2. Компетентният орган определя издаващите органи, посочени в параграф 1, буква в), точка ii), само ако отговарят на следните условия:
а)
трябва да има точно описание на задачите и отговорностите, които се изисква да извършва издаващият орган, и на условията, при които може да ги извършва;
б)
трябва да има доказателство, че издаващият орган:
i)
притежава опита, оборудването и инфраструктурата, необходими за извършването на възложените му задачи;
ii)
има персонал, който е достатъчно на брой и с подходящи квалификация и опит;
iii)
е безпристрастен и не се намира в конфликт на интереси по отношение на изпълнението на възложените му задачи;
iv)
има образец на идентификационен документ, който съответства на изискванията, предвидени в настоящия регламент;
в)
издаващият орган трябва да си сътрудничи тясно с компетентния орган за предотвратяване и - при необходимост - за коригиране на случаите на неспазване на изискванията на настоящия регламент;
г)
между компетентния орган и определения издаващ орган има ефикасна и ефективна координация.
3. Когато компетентният орган има основателни причини да заключи, че издаващият орган участва в действия, които не отговарят на изискванията, определени в настоящия регламент, той проучва тези предполагаеми случаи на неспазване на изискванията. Издаващият орган няма право да издава идентификационни документи, докато проучването не е приключило и случаите на неспазване на изискванията не са отстранени или коригирани.
4. Когато въпреки предприетите в съответствие с параграф 3 мерки даден издаващ орган, посочен в параграф 1, не спази изискванията, определени в настоящия регламент, компетентният орган оттегля разрешението за издаване на идентификационни документи за еднокопитни животни.
След оттеглянето на разрешението за издаване на идентификационни документи компетентният орган осигурява това еднокопитните животни, които са под негова отговорност, да продължат да бъдат идентифицирани в съответствие с настоящия регламент и че идентификационните документи, които са върнати или които се връщат в съответствие с член 34, се вземат на отговорно пазене от посочения компетентен орган или от издаващ орган, на който тази задача е възложена от компетентния орган.
Член 6
Информация по отношение на издаващите органи
1. Държавите членки съставят и актуализират списък на издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, и предоставят този списък на останалите държави членки, на останалите издаващи органи и на обществеността посредством уебсайт, създаден от компетентния орган.
2. Списъкът, посочен в параграф 1:
а)
включва данни за връзка, необходими за изпълнението на изискванията на член 35 и член 37, параграф 4, член 38, параграф 3 и член 40, параграф 1;
б)
съответства на образеца, определен в глава 2, раздел I, буква е) от приложение II към Решение 2009/712/ЕО, и на изискванията, определени в приложение III към посоченото решение;
в)
е пряко достъпен чрез интернет връзката, предоставена на Комисията в съответствие с параграф 3, и е достатъчно разбираем дори за невладеещи съответния език на ниво роден език.
3. С цел да съдейства на държавите членки при осигуряването на достъп до актуализираните списъци, посочени в параграф 1, Комисията създава уебсайт, на който всяка държава членка предоставя пряка връзка към изискваната информация на уебсайта, предвиден в параграф 1.
Член 7
Формат и съдържание на идентификационните документи, издадени за еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Еднокопитните животни, родени в Съюза, се идентифицират с помощта на единствен идентификационен документ за еднокопитни животни, издаден за целия живот на еднокопитното животно в съответствие със:
а)
образеца на идентификационен документ, определен в част 1 от приложение I;
б)
допълнителните изисквания, определени в част 2 от посоченото приложение.
2. Издаващите органи гарантират, че идентификационният документ съдържа достатъчен брой страници с форматирани полета за вписването на информацията, изисквана по следните раздели от образеца на идентификационен документ по част 1 от приложение I:
а)
за регистрирани еднокопитни - поне раздели I - IX;
б)
за еднокопитни за разплод и доотглеждане - поне раздели I - IV.
3. Издаващите органи гарантират, че редът и номерирането на разделите в идентификационните документи, посочени в приложение I, част 1, остават непроменени и че за разделите, в които се предвижда възможност за повече вписвания, в идентификационния документ са включени достатъчно на брой страници.
4. Издаващите органи осигуряват надеждното съхранение на празни и попълнени идентификационни документи в своите помещения.
Без да се засяга член 4, параграф 1, буква а), когато процедурният правилник на даден издаващ орган позволява, издаващите органи гарантират, че идентификационните документи, посочени в член 34, параграф 1, буква в), подточка ii) и член 35, са надлежно направени невалидни, за да се предотврати неправомерната употреба на самия документ и на съдържащата се в него информация, преди документът да бъде предаден за спомен на собственика на животното.
5. Компетентният орган заедно със зоотехническия орган може да приема административни процедури, за да се осигури хармонизиране на оформлението на идентификационните документи, издавани под техен надзор от издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, при условие че са спазени общите изисквания по параграфи 1, 2 и 3.
Член 8
Задължения на компетентния орган по отношение на издаването на идентификационни документи за еднокопитни животни, родени в Съюза
Зоотехническият орган и компетентният орган гарантират, че на тяхна територия издаващите органи, които са под тяхната съответна отговорност:
а)
издават идентификационни документи, които отговарят на изискванията, предвидени в член 7, параграфи 1, 2 и 3;
б)
имат необходимите системи за удостоверяване, когато това се изисква от компетентния орган, на това дали идентификационен документ, за който е декларирано, че е издаден от тях:
i)
е уникален, истински и автентичен;
ii)
включва (когато бланките на идентификационните документи се разпечатани и се пазят на склад) сериен номер, отпечатан поне на страниците, съдържащи раздели I, II и III от идентификационния документ.
Член 9
Издаване на идентификационните документи за еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Издаващите органи издават само идентификационни документи:
а)
които отговарят на изискванията на член 7, параграфи 1, 2 и 3;
б)
раздел I от които е надлежно попълнен с информацията, която е удостоверена от издаващия орган, посочен в раздел I, част А, точка 11, или от негово име;
в)
раздел IV от които е попълнен, ако това се изисква от националното законодателство или от правилата и правилника на издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, букви а) и б);
г)
раздел V от които е попълнен в съответствие с параграф 2 от настоящия член.
2. Издаващият орган, посочен в член 5, параграф 1, буква а), идентифицира регистрираните еднокопитни животни, посочени в член 2, буква д), подточка i) в съответствие с правилата за племенната книга, посочени в тази разпоредба, и попълва в раздел V на идентификационния документ информацията от сертификата за произход, посочен в член 8, параграф 1, втора алинея от Директива 90/427/ЕИО и в приложението към него.
3. В съответствие с принципите на организацията или асоциацията, която е създала племенната книга за произхода на породата на регистрираното еднокопитно животно, раздел V от идентификационния документ съдържа:
а)
пълна родословна информация;
б)
раздела на племенната книга, посочен в член 2 или 3 от Решение 96/78/ЕО;
в)
когато е установено - класа на основния раздел на племенната книга, в която е вписано регистрираното еднокопитно животно.
4. За регистрацията на кон за състезания или надбягвания, както е посочено в член 2, буква д), подточка ii), издаващият орган, посочен в член 5, параграф 1, буква б):
а)
в съответствие с параграф 1, букви а) и б) и с правилата на съответния издаващ орган издава идентификационен документ, който отговаря на разпоредбите в член 7, параграфи 1, 2 и 3; или
б)
признава и валидира идентификационния документ, издаден за този кон в съответствие с параграф 1 от настоящия член; или
в)
издава нов идентификационен документ в съответствие с член 12, параграф 3, буква в).
Член 10
Дерогация по отношение на попълването на информация в раздели I и IV на идентификационния документ
1. Чрез дерогация от член 4, параграф 1, буква а), подточка ii) и член 9, параграф 1, буква б) компетентният орган може да разреши на издаващите органи да не попълват с чертеж информацията, посочена в точки 12 - 18 от контурната схема на идентификационния документ, установен в приложение I, раздел I, част Б, ако са изпълнени следните две условия:
а)
в съответствие с член 18 е имплантиран транспондер или в съответствие с член 21 се прилага еквивалентен разрешен алтернативен метод за удостоверяване на самоличността;
б)
снимка или разпечатка, на които се виждат достатъчно детайли за описването на еднокопитното животно.
2. Издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, букви а) и б), може:
а)
да не се възползват от дерогацията, предоставена в съответствие с параграф 1 от настоящия член;
б)
да адаптират идентификационните документи, издадени в съответствие с параграф 1 от настоящия член, към изискванията, посочени в член 9, параграф 1.
3. Чрез дерогация от член 9, параграф 1, буква в) информацията за собственика може да бъде предоставена под формата на сертификат за собственост или регистрационна карта, заведени в базата данни, създадена в съответствие с член 38, която се отнася до:
а)
уникалния доживотен номер на еднокопитното животно;
б)
номера на идентификационния документ, когато има, и кода на транспондера или разрешения алтернативен метод за удостоверение на самоличността в съответствие с член 21.
Документът за собственост или регистрационната карта, предвидени в първата алинея, се връщат на издаващия орган, ако животното е умряло или е продадено, изгубено, откраднато, заклано или умъртвено.
Член 11
Заявления за издаване на идентификационни документи за еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Стопаните подават заявление за идентификационни документи за еднокопитни животни, родени в Съюза, до съответния издаващ орган в държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно, и предоставят цялата информация, необходима за спазването на настоящия регламент.
2. Държавите членки определят сроковете за подаване на заявлението, предвидено в параграф 1 от настоящия член, необходими, за да спазят крайния срок за идентификация, предвиден в член 12 и член 13, параграф 1.
3. Чрез дерогация от параграф 1 от настоящия член и в съответствие с член 1 от Решение 96/78/ЕО стопанинът може да подаде заявлението, предвидено в параграф 1 от настоящия член, до съответния издаващ орган, както е посочено в член 5, параграф 1, букви а) и б), чието седалище се намира в държава членка, различна от държавата членка, където е стопанството, в което се намира еднокопитното животно.
Член 12
Срок за идентификация на еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Еднокопитни животни, родени в Съюза, се идентифицират с идентификационен документ, издаден в съответствие с член 9, не по-късно от 12 месеца след датата на раждане и във всички случаи преди да напуснат постоянно стопанството на раждане, с изключение на случаите, когато такова движение се извършва в съответствие с член 23, параграф 2, буква в) като неотбито конче до 6-месечна възраст от майката, от която животното е зависимо, или в съответствие с член 26, параграф 2.
2. Чрез дерогация от параграф 1 държавите членки могат да решат да ограничат максимално разрешения срок за идентификация на еднокопитни животни до шест месеца или в рамките на календарната година на раждането.
3. Чрез дерогация от параграфи 1 и 2 по всяко време може да се издаде нов идентификационен документ в съответствие с член 9:
а)
по искане на компетентния орган или от самия компетентен орган, когато съществуващият идентификационен документ не отговаря на изискванията на член 7, параграфи 1, 2 и 3 или когато някои от идентификационните данни, посочени в раздел I, II или V, не са били записани правилно от издаващия орган; или
б)
когато еднокопитно животно за разплод и доотглеждане премине в категорията на регистрирано еднокопитно животно в съответствие с правилата на издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, буква а), а съществуващият идентификационен документ не може да бъде съответно адаптиран; или
в)
когато конят премине в категорията на регистриран кон или е регистриран като регистриран кон, посочен в член 2, буква д), подточка ii), в съответствие с правилата на издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, буква б), а съществуващият идентификационен документ не може да бъде съответно адаптиран; или
г)
когато идентификационният документ се издава в съответствие с член 10, параграф 1 и не може да бъдат адаптиран към изискванията на член 9, параграф 1 в съответствие с член 10, параграф 2, буква б); или
д)
в случаите, посочени в член 18, параграфи 4 и 5, а съществуващите идентификационни документи не могат да бъде съответно адаптирани; или
е)
когато идентификационният документ е иззет от компетентния орган във връзка с дадено разследване.
В случаите, описани в първа алинея, съществуващият идентификационен документ се връща на издаващия орган, за да бъде направен невалиден, като превръщането в невалиден на съществуващия идентификационен документ и издаването на нов идентификационен документ се въвежда в базата данни, създадена в съответствие с член 38.
Член 13
Дерогации по отношение на идентификацията на определени еднокопитни животни, живеещи в диви или полудиви условия
1. Чрез дерогация от член 12 компетентният орган може да реши, че еднокопитни животни, съставляващи определени популации, живеещи в диви или полудиви условия в някои райони, които се определят от компетентния орган, се идентифицират с идентификационен документ, издаден в съответствие с член 9 или член 17, параграф 4 само когато те:
а)
са изведени от съответните популации, с изключение на прехвърляне под официален контрол от дадена определена популация в друга; или
б)
се използват като домашни животни.
2. Държавите членки, които имат намерение да се възползват от дерогацията по параграф 1, информират Комисията, като се позовават на настоящия член, за съответните популации и райони, които те са определили в съответствие с параграф 1, преди да се възползват посочената дерогация.
ГЛАВА III
ИДЕНТИФИКАЦИЯ НА ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ, ВНЕСЕНИ В СЪЮЗА
Член 14
Идентификация на еднокопитни животни, внесени в Съюза
Идентификационните документи, издадени в трети държави, се считат за валидни в съответствие с настоящия регламент, ако отговарят на следните условия:
а)
издадени са:
i)
за регистрирани еднокопитни животни - от орган в трета държава, включен в списъка, предвиден в член 3, параграф 1 от Директива 94/28/ЕО, който издава родословни сертификати; или
ii)
за регистриран кон - от национален клон на международна организация или асоциация, които организират състезания или надбягвания с коне и е със седалище в третата държава, в която международната организация или сдружение осъществяват дейност, посочени в член 5, параграф 1, буква б); или
iii)
във всички други случаи - от компетентните органи на третата държава на произход на еднокопитното животно;
б)
отговарят на изискванията на член 7, параграф 2.
Член 15
Заявления за издаване на идентификационни документи за еднокопитни животни, внесени в Съюза
1. Стопанинът на еднокопитното животно подава заявление до съответния издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1, според категорията на еднокопитното животно за издаване в съответствие с член 9 на идентификационен документ в съответствие с член 7 или за регистриране на съществуващ идентификационен документ в базата данни, създадена от този издаващ орган в съответствие с член 38 от настоящия регламент, в срок до 30 дни от датата на приключване на митническия режим, определен в член 5, точка 16, буква а) от Регламент (ЕС) № 952/2013, когато:
а)
еднокопитните животни се внасят в Съюза; или
б)
компетентният орган е преобразувал временното въвеждане на регистриран кон в съответствие с решение, прието от Комисията на основание член 19, буква б) от Директива 2009/156/ЕО, в постоянно въвеждане в съответствие с член 19, буква в) от посочената директива.
2. Когато съществуващият идентификационен документ, посочен в параграф 1, не отговаря на изискванията на член 7, параграф 2 и по искане на стопанина издаващият орган:
а)
попълва идентификационния документ, така че той да отговаря на изискванията на член 7, параграф 2;
б)
записва идентификационните данни на еднокопитното животно, както и допълнителната информация в базата данни, създадена в съответствие с член 38.
3. Когато съществуващият идентификационен документ, посочен в параграф 1, не може да бъде изменен, за да се съобрази с изискванията на член 7, параграф 2 от настоящия регламент, той не се счита за валиден за целите на идентификацията в съответствие с настоящия регламент, а еднокопитното животно се идентифицира посредством издаден в съответствие с член 9 нов идентификационен документ, който е в съответствие с изискванията на член 7, параграфи 1, 2 и 3 въз основа на представения идентификационен документ, който трябва да включва поне информацията, посочена в приложението към Директива 90/427/ЕИО.
ГЛАВА IV
ПРОВЕРКИ, ИЗИСКВАНИ ПРЕДИ ИЗДАВАНЕТО НА ИДЕНТИФИКАЦИОННИ ДОКУМЕНТИ, И МЕТОДИ ЗА УДОСТОВЕРЯВАНЕ НА САМОЛИЧНОСТТА
Член 16
Проверка на единствените идентификационни документи, издадени за еднокопитни животни
1. Преди да издаде идентификационен документ, издаващият орган или представляващото го лице предприемат всички необходими мерки, за да:
а)
проверят, че за съответното еднокопитно животно такъв идентификационен документ досега не е бил издаван;
б)
предотвратят неправомерното издаване на повече от един идентификационен документ за едно еднокопитно животно.
2. Мерките, предвидени в параграф 1, включват:
а)
справка в съответната налична документация и налични електронни записи;
б)
преценка за възрастта на еднокопитното животно;
в)
проверка на еднокопитното животно, както е предвидено в член 17, за знаци или маркировки от предишна идентификация.
Член 17
Мерки за установяване на предишна идентификация на еднокопитни животни
1. Мерките за установяване на евентуални знаци или маркировки от предишна идентификация, както е предвидено в член 16, включват поне мерки за установяване на:
а)
имплантирани по-рано транспондери, като се използва четящо устройство, съвместимо със стандарт ISO 11785 и в състояние да разчита поне транспондери HDX и FDX-B, поне когато четящото устройство е в пряк контакт с повърхността на тялото на мястото, където при обичайни обстоятелства се имплантира транспондерът;
б)
клинични признаци, които показват, че предишен имплантиран транспондер или маркировка, приложена по-рано в съответствие с член 21, са били отстранени хирургически или са били променени;
в)
признак или следа, че на еднокопитното животно е прилаган алтернативен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21.
2. Ако след подаването на заявление от стопанина в съответствие с член 11, параграф 1, мерките, предвидени в параграф 1 от настоящия член, докажат наличие на предишен имплантиран транспондер или алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, приложени в съответствие с член 21, които показват извършване на предишна идентификация в съответствие с член 9, издаващият орган:
а)
издава дубликат или идентификационен документ, заместващ оригинала, в съответствие с член 29 или член 32 в зависимост от наличната информация;
б)
въвежда тази информация, т.е. номера на транспондера или алтернативния метод за удостоверяване на самоличността, по съответния начин в полетата на формуляра в част А и в контурната схема в част Б на раздел I на идентификационния документ.
3. Когато за еднокопитно животно, родено в Съюза, се потвърди недокументирано отстраняване на транспондер или алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, посочени в параграф 1, буква б) от настоящия член, издаващият орган издава идентификационен документ, заместващ оригинала, в съответствие с член 32.
4. Чрез дерогация от параграф 2 от настоящия член компетентният орган може да разреши издаването на идентификационен документ в съответствие с член 9 за еднокопитни животни, живеещи в диви или полудиви условия, посочени в член 13, които носят транспондер, но за които не е издаван идентификационен документ в съответствие с член 13, при условие че по време на имплантирането кодът на транспондера е записан в базата данни на издаващия орган, отговорен за тази популация на еднокопитни животни.
Член 18
Електронни методи за удостоверяване на самоличността
1. Издаващият орган гарантира, че към момента на първата му идентификация в съответствие с член 12 на еднокопитното животно се имплантира транспондер.
2. Транспондерът се имплантира парентерално в асептични условия между тила и най-високата част на гърба (холката) в средата на врата в областта на вратното сухожилие.
Компетентният орган обаче може да разреши имплантирането на транспондера на различно място във врата на еднокопитното животно, при условие че такова имплантиране на различно място не:
а)
противоречи на хуманното отношение към еднокопитното животно;
б)
увеличава риска от изместване на транспондера в сравнение с метода, описан в първата алинея.
3. Държавите членки определят минималната изисквана квалификация за описаната в параграф 2 интервенция или посочват лице („квалифицирано лице“) или професия, на които могат да се възложат подобни дейности.
4. Издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, букви а) и б), могат да изискат еднокопитни животни, които са идентифицирани посредством алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, предвиден в член 21, да бъдат маркирани чрез имплантиране на транспондер за целите на вписването или регистрацията на еднокопитни животни в племенни книги или регистрацията на регистрирани коне за състезания.
5. Издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, и компетентният орган могат да изискат еднокопитни животни, които се считат за идентифицирани в съответствие с член 4, параграф 2 и член 43, параграф 1, да бъдат маркирани чрез имплантиране на транспондер за целите на удостоверяването на самоличността в случаите, когато:
а)
транспондери, които са имплантирани и записани по-рано, престанат да функционират;
б)
наследствен или придобит белег, записан като алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, посочен в член 21, вече не е подходящ за тази цел; или
в)
компетентният орган счете за необходимо да гарантира удостоверяване на самоличността.
Член 19
Осигуряване на уникалност на кода, показван от транспондер
1. Държавите членки определят правила в съответствие със стандартите, посочени в член 2, буква н), подточка i), за да се осигури уникалността на кодовете, показвани от транспондерите, които са имплантирани от издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, когато те издават идентификационни документи в съответствие с член 9.
2. Правилата, установени в съответствие с параграф 1, се прилагат така, че да не застрашават работата на системата за идентификация, определена от издаващия орган в друга държава членка, който е извършил идентификацията на регистрирано еднокопитно животно в съответствие с настоящия регламент.
Член 20
Записване на кода на транспондера в идентификационния документ
1. Когато даден транспондер е имплантиран в съответствие с член 18, издаващият орган вписва в идентификационния документ следната информация:
а)
в раздел I, част А, точка 5 - поне последните 15 знака на кода, предаван от транспондера и показван от четящото устройство след имплантирането; и където е целесъобразно:
i)
самозалепващ се стикер с баркод, при условие че след това страницата се залепва; или
ii)
разпечатка на този баркод, в който са кодирани поне посочените последни 15 знака от кода, предаван от транспондера;
б)
в точки 12 или 13 на контурната схема в раздел I, част Б, в зависимост от страната, на която е имплантиран транспондерът - мястото, където е имплантиран транспондерът в еднокопитното животно и разчетен след имплантирането;
в)
в точка 19 на контурната схема в раздел I, част Б - подписа на ветеринарния лекар или квалифицираното лице, които са извършили идентификацията, като са попълнили част А, точка 3 и контурната схема в раздел I, част Б и са разчели кода, показван от транспондера след имплантацията му, или на лицето, възпроизвеждащо тази информация за целите на издаването на идентификационен документ в съответствие с правилата на издаващия орган.
2. Чрез дерогация от параграф 1, буква а) от настоящия член, когато дадено еднокопитно животно е маркирано с по-рано имплантиран транспондер, който не отговаря на стандартите по ISO, посочени в член 2, буква н), подточка i), в раздел I, част А, точка 5 на идентификационния документ се вписва името на производителя или на четящото устройство.
Член 21
Разрешаване на алтернативни методи за удостоверяване на самоличността
1. Чрез дерогация от член 18, параграф 1 държавите членки може да разрешат подходящи алтернативни методи за удостоверяване на самоличността на еднокопитни животни, родени в Съюза, включително белези, които отговарят на изискванията на член 4, параграф 1, буква б), и гарантират, че самоличността на еднокопитното животно, вписано в идентификационния документ, може да бъде удостоверена.
2. Държавите членки гарантират, че:
а)
алтернативните методи за удостоверяване на самоличността на еднокопитните животни не се използват като единствено средство за удостоверяване на самоличността в съответствие с настоящия регламент на повечето еднокопитни животни на тяхна територия;
б)
видимата маркировка, поставена на еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, не може да бъде обърквана с маркировката, предназначена да бъде ползвана на тяхна територия от издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, буква а), за регистрирани еднокопитни животни;
в)
всеки разрешен алтернативен метод за удостоверяване на самоличността или всяка комбинация от тези методи предлага поне същите гаранции като транспондера, имплантиран в съответствие с член 18;
г)
информацията за алтернативните методи за удостоверяване на самоличността, прилагани за дадено еднокопитно животно, може да бъде описана във формат, който позволява цифровизация, и се съхранява по начин, който позволява търсене в база данни, създадена в съответствие с член 38.
3. Държавите членки, които имат намерение да се възползват от дерогацията, предвидена в параграф 1, предоставят на Комисията, на другите държави членки и на обществеността информация за своите разрешени алтернативни методи за удостоверяване на самоличността посредством уебсайта, посочен в член 6, параграф 1.
Член 22
Задължения на издаващите органи и на стопаните, които използват алтернативни методи за удостоверяване на самоличността
1. Издаващият орган гарантира, че идентификационен документ за еднокопитно животно се издава само ако:
а)
е направена проверка за правилното прилагане на разрешен алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, посочен в член 21;
б)
използваният метод за удостоверяване на самоличността е вписан в раздел I, част А, точка 6 или 7 или, когато е приложимо, в раздел XI от идентификационния документ и се записва в базата данни в съответствие с член 38, параграф 1, буква е).
2. Когато се използва алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, стопанинът предоставя средствата, осигуряващи достъп до тази информация за идентификацията, и когато е приложимо, поема разноските или понася последиците от забавянето при удостоверяване на самоличността на еднокопитното животно.
ГЛАВА V
ДВИЖЕНИЕ И ТРАНСПОРТ НА ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ
Член 23
Движение и транспорт на регистрирани еднокопитни животни и еднокопитни животни за разплод и доотглеждане
1. Идентификационните документи, издадени за регистрирани еднокопитни животни или за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане в съответствие с член 9, параграф 1, член 14, член 29, член 30 или член 32, придружават еднокопитните животни, за които са издадени, по всяко време, включително (когато това се изисква от националното законодателство) по време на транспортирането на труп на еднокопитно животно за преработка в обект, одобрен в съответствие с член 24, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) № 1069/2009 или посочен в глава III, буква а), подточка iii) от приложение III към Регламент (ЕС) № 142/2011.
2. Чрез дерогация от параграф 1 не се изисква идентификационният документ да придружава регистрирани еднокопитни животни или еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, когато:
а)
се намират в конюшнята или на паша и идентификационният документ може незабавно да се представи от стопанина;
б)
временно яздени, впрегнати, управлявани на въже зад коня или водени на въже:
i)
в близост до стопанството в границите на държавата членка, така че идентификационният документ да може незабавно да се представи; или
ii)
по време на сезонното придвижване на еднокопитните животни до и от регистрирани летни пасбища, при условие че идентификационните документи могат да се представят в стопанството, от което са тръгнали животните;
в)
са неотбити и придружават своята майка или кърмеща кобила;
г)
участват в тренировка или тест за конно състезание или мероприятие, което изисква временно напускане на мястото, където се провежда тренировката, състезанието или мероприятието;
д)
са придвижвани или транспортирани в извънредна ситуация, свързана със самите еднокопитни животни или със стопанството, в което се отглеждат.
Член 24
Дерогации за движение или транспортиране на еднокопитни животни, придружени от временен документ
1. По заявление от стопанина или по искане на компетентния орган издаващият орган издава временен документ, съдържащ най-малко информацията, предвидена в приложение III, който позволява на еднокопитните животни да се придвижват или транспортират в границите на една и съща държава членка за срок, не по-дълъг от 45 дни, докато идентификационният документ се предава на издаващия орган или на компетентния орган с цел да се актуализират идентификационните данни.
2. Еднокопитни животни, придружени от временен документ, както е предвидено в параграф 1, не се придвижват до кланица за клане за консумация от човека.
3. Чрез дерогация от параграф 1, ако през 45-дневния срок, определен в посочения параграф, се наложи еднокопитно животно да бъде транспортирано до друга държава членка или през друга държава членка към трета държава, независимо от статута на регистрацията животното се придружава освен от временния документ, посочен в параграф 1 от настоящия член, и от здравен сертификат в съответствие с приложение III към Директива 2009/156/ЕО.
Член 25
Дерогация за движение с карта с чип
1. Чрез дерогация от член 23, параграф 1 компетентният орган може да разреши движението или транспортирането в границите на една и съща държава членка на регистрирани еднокопитни животни или на еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, които не се придружават от идентификационния си документ, при условие че са придружавани от карта с чип, издадена от издаващия орган, издал техния идентификационен документ, и съдържаща информацията, посочена в приложение II.
2. Държавите членки, които се възползват от дерогацията, предвидена в параграф 1 от настоящия член, могат взаимно да си предоставят дерогации, които обхващат движение или транспорт на регистрирани еднокопитни животни или еднокопитни животни за разплод и доотглеждане в границите на своите територии.
Те са длъжни да информират Комисията за своето намерение да предоставят такава дерогация.
Член 26
Движение и транспортиране на еднокопитни животни за клане
1. По време на движението или транспортирането им до кланицата еднокопитните животни за клане се придружават от следните документи:
а)
идентификационния документ, издаден в съответствие с член 9, параграф 1 или член 14; или
б)
дубликата на идентификационния документ, издаден в съответствие с член 29 или член 30, който е обвързан с дерогацията, предвидена в член 31.
2. Чрез дерогация от параграф 1 компетентният орган може да разреши еднокопитни животни за клане, за които не е издаден идентификационен документ в съответствие с член 9, параграф 1, да бъдат транспортирани директно от стопанството, в което са родени, до кланицата в границите на същата държава членка, при условие че:
а)
еднокопитните животни за клане са на възраст под 12 месеца и имат видими зъбни звезди на млечните латерални резци;
б)
е налице непрекъсната проследимост от стопанството на раждане до кланицата;
в)
по време на транспортирането до кланицата еднокопитните животни за клане са маркирани индивидуално в съответствие с член 18 или 21;
г)
пратката е придружена от информация за хранителната верига в съответствие с раздел III от приложение II към Регламент (ЕО) № 853/2004, и в нея трябва да се посочи индивидуалната маркировка, посочена в буква в) от настоящия параграф;
д)
транспондерът или друг физически идентификатор, поставен на еднокопитното животно в съответствие с член 21, се предпазва от последваща неправомерна употреба, като се отстранява, унищожава или ликвидира in situ.
3. Член 34, параграф 1, букви б) и в) не се прилагат при движение или транспортиране на еднокопитни животни за клане в съответствие с параграф 2 от настоящия член.
ГЛАВА VI
УПРАВЛЕНИЕ, ИЗДАВАНЕ НА ДУБЛИКАТИ, ЗАМЕНЯНЕ И ПРЕКРАТЯВАНЕ НА ДЕЙСТВИЕТО НА ИДЕНТИФИКАЦИОННИТЕ ДОКУМЕНТИ
Член 27
Задължения на стопаните по отношение на управлението на идентификационните документи, за да се гарантира непрекъснатост на идентичността през целия живот на еднокопитното животно
1. Стопанинът на еднокопитното животно гарантира, че следните идентификационни данни в идентификационния документ по всяко време са актуални и верни:
а)
статутът на еднокопитното животно по отношение на това дали то отговаря на условията за клане за консумация от човека;
б)
четимият код на транспондера или маркировката, използвана като алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, както е предвидено в член 21;
в)
статутът на животното като регистрирано еднокопитно животно или като еднокопитно за разплод и доотглеждане;
г)
информацията за собствеността, когато това се изисква от законодателството на държавата членка, в която се отглежда еднокопитното животно, или от издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1.
2. Независимо от издаващия орган, който е издал идентификационния документ в съответствие с член 9, параграф 1, членове 14, 29 или 32, стопанинът на еднокопитно животно гарантира, че идентификационният документ е подаден пред издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, според категорията на еднокопитното животно в държавата членка, в която се намира стопанството на еднокопитното животно, за да се предоставят идентификационните данни, посочени в член 38, параграф 1, в срок от 30 дни, считано от:
а)
издаването на идентификационния документ в съответствие с член 9, параграф 1 от издаващ орган извън държавата членка, в която се намира стопанството;
б)
въвеждането на еднокопитното животно в държавата членка, в която се намира стопанството, от друга държава членка, с изключение на
i)
еднокопитни животни, участващи в състезания, надбягвания, изложби, тренировки и теглене за период, не по-дълъг от 90 дни;
ii)
жребци, установени в държавата членка за случния сезон;
iii)
кобили, установени в държавата членка за разплод за период, не по-дълъг от 90 дни;
iv)
еднокопитни животни, настанени във ветеринарно заведение по медицински причини;
v)
еднокопитни животни, предназначени за клане в срок до 10 дни от въвеждането им.
3. Когато е необходимо да се актуализират в идентификационния документ идентификационните данни, посочени в член 38, параграф 1, стопанинът подава идентификационния документ в срок до 30 дни след събитието, което има отражение върху идентификационните данни:
а)
за регистрирани еднокопитни животни, посочени в член 2, буква д), подточка i) - до издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, буква а), който
i)
е издал идентификационния документ за съответното регистрирано еднокопитно животно; или
ii)
е одобрен в съответствие с Решение 92/353/ЕИО в държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно и който е създал племенната книга, в която еднокопитните животни могат да бъдат вписвани или регистрирани в съответствие с Решение 96/78/ЕО; или
б)
за регистрирани коне, посочени в член 2, буква д), подточка ii) - до издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, буква б), в съответствие с правилата на посочения издаващ орган, издал идентификационния документ за съответния регистриран кон; или
в)
до компетентния орган или до който и да било от издаващите органи, определени в съответствие с настоящия регламент от компетентния орган на държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно.
Член 28
Задължения на издаващите органи по отношение на управлението на идентификационните документи, за да се гарантира непрекъснатост на идентичността през целия живот на еднокопитното животно
Издаващият орган, посочен в член 27, параграф 3:
а)
извършва необходимите актуализации на идентификационните данни в идентификационния документ;
б)
вписва в част В, раздел I от идентификационния документ необходимата информация относно издаващия орган, която трябва да съдържа поне съвместим с UELN номер от базата данни, когато той не е издал първоначалния идентификационен документ в съответствие с член 9, параграф 1;
в)
попълва полетата в раздел IV на идентификационния документ, когато промяната на собствеността се изисква съгласно националното законодателство или правилата на издаващия орган;
г)
вписва или попълва в базата данни, която е създал в съответствие с член 38, записите с идентификационните данни, съдържащи се в подадения идентификационен документ;
д)
подава информацията до централната база данни в съответствие с член 39.
Член 29
Издаване на дубликати на идентификационни документи
1. Дубликат на идентификационен документ се издава от издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, когато:
а)
оригиналът на идентификационния документ е изгубен и самоличността на животното може да бъде установена най-вече чрез кода, предаван от транспондера, или чрез алтернативен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21; или
б)
животното не е било идентифицирано в сроковете, определени в член 12, член 14 или член 43, параграф 2, при условие че съответният сертификат е налице и биологичната майка или - при ембриотрансфер - приемната майка се идентифицира в съответствие с настоящия регламент; или
в)
компетентният орган има доказателство, че някои идентификационни данни в съществуващия идентификационен документ не отговарят на съответното еднокопитно животно и разпоредбите в член 12, параграф 3, буква а) не могат да бъдат приложени.
2. В случаите, описани в параграф 1, издаващият орган, посочен в член 5, параграф 1, по заявление от стопанина или по искане на компетентния орган:
а)
когато е необходимо, поставя транспондер на животното в съответствие с член 18 или прилага одобрен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21;
б)
издава дубликат на идентификационния документ, който дубликат е ясно обозначен като такъв („дубликат на идентификационен документ“) и съдържа уникалния доживотен номер, вписан в базата данни на издаващия орган, който:
i)
е извършил първата идентификация на животното и е издал изгубения оригинал на идентификационния документ; или
ii)
издава дубликата на идентификационния документ за животното, посочено в параграф 1, буква б);
в)
класифицира еднокопитното животно в част II от раздел II на дубликата на идентификационния документ като непредназначено за клане с цел консумация от човека.
3. Данните за дубликата на идентификационния документ, който дубликат е издаден в съответствие с параграф 2, се вписват, като се отбелязва уникалният доживотен номер в базата данни, както е посочено в член 38, и се изпращат до централната база данни в съответствие с член 39.
4. Когато изгубеният идентификационен документ е бил издаден в съответствие с член 9, параграф 1 от издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1, който вече не съществува, дубликатът на идентификационния документ се издава в съответствие с параграф 2 от настоящия член от издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1, в държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно.
Член 30
Издаване на дубликати на идентификационни документи за еднокопитни животни, внесени в Съюза
Чрез дерогация от член 29, параграф 2, когато изгубеният оригинал на идентификационния документ е издаден от издаващ орган, посочен в член 14, буква а), в трета държава, посоченият издаващ орган в третата държава може издаде нов идентификационен документ, при условие че новият идентификационен документ е:
а)
изпратен от издаващия орган, посочен в член 14, буква а), до издаващия орган, посочен в член 29, параграф 2, където е отбелязан като дубликат на идентификационен документ, животното е класифицирано в съответствие с член 29, параграф 2, буква в) и информацията е вписана в базата данни в съответствие с член 29, параграф 3;
б)
препратен до стопанина или, когато това специално се изисква по закон в държавата членка, в която се намира еднокопитното животно, до собственика от издаващия орган или компетентен орган в държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно.
Член 31
Временно преустановяване на статута на еднокопитно животно като животно за клане за консумация от човека
1. Чрез дерогация от член 29, параграф 2, буква в) и член 30 и с изключение на случая, описан в член 43, параграф 2, компетентният орган може да реши временно да преустанови статута на еднокопитното животно като предназначено за клане с цел консумация от човека за период от шест месеца, ако:
а)
стопанинът може да докаже по удовлетворяващ начин в срок от 30 дни от датата на обявяване на загубата на идентификационния документ, че статутът на еднокопитното животно като предназначено за клане с цел консумация от човека не е променен поради медицинско лечение;
б)
заявлението за идентификацията е подадено в съответствие с член 1, параграф 1, второ тире от Решение 96/78/ЕО през първата година от живота на животното, но след изтичането на максималния разрешен срок, посочен в член 12, параграф 2 от настоящия регламент.
2. В случая, описан в параграф 1, компетентният орган вписва датата, от която започва да тече шестмесечният срок на временното преустановяване на статута, в раздел II, част III, първата колона от дубликата на идентификационния документ и попълва третата колона от него.
Член 32
Издаване на идентификационни документи, заместващи оригинала
1. Идентификационен документ, заместващ оригинала, се издава от издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, когато:
а)
оригиналът на идентификационния документ е изгубен и:
i)
самоличността на животното не може да бъде установена;
ii)
няма свидетелство или доказателство, че за въпросното животно по-рано вече е издаден идентификационен документ от издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1;
б)
животното не е било идентифицирано в сроковете, определени в член 12, параграф 1 или 2, член 14 или член 43, параграф 2.
2. В случаите, описани в параграф 1, издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1, буква в), отговорен за района, в който се намира стопанството, където е еднокопитното животно, при подаване на заявление от стопанина или по искане на компетентния орган:
а)
имплантира транспондер в животното в съответствие с член 18 или прилага алтернативен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21;
б)
издава идентификационен документ, заместващ оригинала, ясно обозначен като такъв („идентификационен документ, заместващ оригинала“) с посочване на новия уникален доживотен номер, съответстващ на записа в базата данни при издаването на посочения идентификационен документ, заместващ оригинала;
в)
класифицира еднокопитното животно в част II от раздел II на идентификационния документ, заместващ оригинала, като непредназначено за клане с цел консумация от човека.
3. Данните на идентификационния документ, заместващ оригинала, издаден в съответствие с параграф 2 от настоящия член, се вписват, като се отбелязва уникалният доживотен номер в базата данни, както е посочено в член 38, и се изпраща до централната база данни в съответствие с член 39.
Член 33
Временно прекратяване на валидността на идентификационен документ за цели на движение
Официалният ветеринарен лекар прекратява временно валидността за цели на движение на идентификационен документ чрез съответното вписване в раздел III от него, когато еднокопитно животно се отглежда във или произхожда от стопанство, което:
а)
е под забрана, посочена в член 4, параграф 5 от Директива 2009/156/ЕО; или
б)
се намира в държава членка, която не е държава членка, свободна от африканска чума по конете, или в част от територията на държава членка, която в съответствие с член 5, параграф 2 от Директива 2009/156/ЕО се счита за заразена с африканска чума по конете.
ГЛАВА VII
СМЪРТ НА ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ И ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ, ПРЕДНАЗНАЧЕНИ ЗА КЛАНЕ С ЦЕЛ КОНСУМАЦИЯ ОТ ЧОВЕКА, И ДОКУМЕНТИРАНЕ НА ЛЕЧЕНИЕТО
Член 34
Задължения на официалния ветеринарен лекар и на компетентния орган при клане или смърт на еднокопитни животни
1. При клане или смърт на еднокопитно животно се предприемат следните мерки:
а)
транспондерът се предпазва от последваща неправомерна употреба, като се отстранява, унищожава или ликвидира in situ;
б)
идентификационният документ се прави невалиден поне чрез означаване „невалиден“ върху всички страници с печат, който не може да бъде подправен, или чрез перфорация на всички страници с подходящ диаметър, не по-малък от стандартната перфорация чрез перфоратор;
в)
по отношение на уникалния доживотен номер на еднокопитното животно:
i)
идентификационният документ се унищожава под официален контрол в кланицата, в която животното е заклано, като до издаващия орган се изпраща удостоверение за това или директно, или чрез контактната точка, посочена в член 36, параграф 2, с което той се уведомява за датата на клане на животното в кланицата и за датата на унищожаване на идентификационния документ; или
ii)
идентификационният документ, който е направен невалиден, се връща на издаващия орган, посочен или в точка 11 от част А на раздел I на идентификационния документ, или в част В от този раздел, като документът е актуализиран в съответствие с член 28, буква б), или директно, или чрез контактната точка, посочена в член 36, параграф 2, заедно с информация за датата, на която животното е заклано или умъртвено с цел борба със заболяванията.
2. Мерките, предвидени в параграф 1, се извършват от или под надзора на:
а)
официалния ветеринарен лекар:
i)
при клане или убиване с цел борба със заболяванията в съответствие с член 4, параграф 4, буква а), втора алинея от Директива 2009/156/ЕО; или
ii)
след клане в съответствие с член 7, параграф 3 от Директива 2009/156/ЕО; или
б)
компетентния орган, определен в член 3, параграф 10 от Регламент (ЕО) № 1069/2009, при обезвреждане или преработка на трупа, който е придружен от идентификационния документ в съответствие с националното законодателство, посочено в член 23, параграф 1 от настоящия регламент, във:
i)
обект, одобрен в съответствие с член 24, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) № 1069/2009; или
ii)
инсталации за изгаряне с нисък капацитет, посочени в глава III, буква а), подточка iii) от приложение III към Регламент (ЕС) № 142/2011.
3. Когато, в съответствие с параграф 1, буква а) от настоящия член, транспондерът не може да бъде изваден от еднокопитно животно, заклано с цел консумация от човека, официалният ветеринарен лекар обявява месото или частта от месото, в която се намира транспондерът, за негодно за консумация от човека в съответствие с раздел II, глава V, параграф 1, буква н) от приложение I към Регламент (ЕО) № 854/2004.
Член 35
Задължение на стопанина и на издаващия орган при смърт или загуба на еднокопитно животно
1. Във всички случаи на смърт или загуба (включително кражба) на еднокопитно животно, които не са посочени в член 34, стопанинът връща идентификационния документ на съответния издаващ орган, посочен в раздел I, част А или актуализиран в съответствие с член 28, буква б) в част В от раздел I на идентификационния документ в срок до 30 дни след смъртта или загубата на животното.
2. Издаващият орган, получил информация относно смърт или загуба на еднокопитно животно в съответствие с член 34 или параграф 1 от настоящия член, действа в съответствие с член 28, букви г) и д).
Член 36
Задължения на държавите членки да осигурят обмен на информация след настъпването на смърт на еднокопитно животно
1. Държавите членки прилагат процедури за връщане на направения невалиден идентификационен документ до издаващия орган, както е предвидено в член 34, параграф 1, буква в), подточка ii).
2. Държавите членки могат да осигурят контактна точка за получаване на удостоверенията, посочени в член 34, параграф 1, буква в), подточка i), или на идентификационните документи, посочени в член 34, параграф 1, буква в), подточка ii), за по-нататъшно разпращане до съответните издаващи органи на своята територия.
Тази контактна точка може да бъде орган за връзка, посочен в член 35 от Регламент (ЕО) № 882/2004.
3. Когато е приложимо в съответствие с параграф 2, данните за контактната точка, които могат да бъдат включени в централната база данни, предвидена в член 39, се предоставят на другите държави членки и на обществеността на уебсайта, посочен в член 6, параграф 1.
Член 37
Еднокопитни животни, предназначени за клане с цел консумация от човека, и документиране на лечението
1. Дадено еднокопитно животно се счита за предназначено за клане с цел консумация от човека, освен в случаите, когато в съответствие с настоящия регламент то необратимо е обявено за непредназначено за тази цел в част II от раздел II на идентификационния документ чрез:
а)
подпис на собственика по негова собствена преценка, заверен от издаващия орган; или
б)
подписи на стопанина и на отговорния ветеринарен лекар, който действа в съответствие с член 10, параграф 2 от Директива 2001/82/ЕО; или
в)
вписването, направено от издаващия орган, при издаването на дубликат на идентификационен документ в съответствие с член 29 или 30 или идентификационен документ, заместващ оригинала, в съответствие с член 32.
2. Преди всяко лечение в съответствие с член 10, параграф 2 от Директива 2001/82/ЕО или лечение чрез употреба на лекарствен продукт, разрешен в съответствие с член 6, параграф 3 от посочената директива, отговорният ветеринарен лекар, посочен в член 10, параграф 1 от Директива 2001/82/ЕО, удостоверява статута на еднокопитното животно като:
а)
предназначено за клане с цел консумация от човека, което е общият случай; или
б)
непредназначено за клане с цел консумация от човека, както е установено в част II от раздел II на идентификационния документ.
3. Когато лечението, посочено в параграф 2 от настоящия член, не е разрешено за еднокопитни животни, предназначени за клане с цел консумация от човека, отговорният ветеринарен лекар, посочен в член 10, параграф 1 от Директива 2001/82/ЕО, осигурява това, че в съответствие с дерогацията, предвидена в член 10, параграф 2 от Директива 2001/82/ЕО, преди лечението съответното еднокопитно животно необратимо се обявява за непредназначено за клане с цел консумация от човека чрез:
а)
попълване и подписване на част II от раздел II от идентификационния документ; както и
б)
обявяване за невалидна част III от раздел II на идентификационния документ в съответствие с инструкциите, предвидени в част III от раздел II.
4. След предприемането на мерките, предвидени в параграф 3, стопанинът на еднокопитното животно подава идентификационния документ до издаващ орган в държавата членка, където се намира стопанството на животното, или предоставя информация онлайн, когато има осигурен такъв достъп до базата данни, в срок от 14 дни, считано от датата на подписа в част II от раздел II на идентификационния документ.
5. Чрез дерогация от параграф 4 държава членка може да приема мерки, за да гарантира, че отговорният ветеринарен лекар уведомява за мерките, предприети в съответствие с параграф 3, в срок до 14 дни от датата на подписване на част II от раздел II на идентификационния документ:
а)
или директно издаващия орган, посочен в параграф 4, и предоставя информацията, необходима на издаващия орган да актуализира базата данни, създадена в съответствие с член 39; или
б)
директно централната база данни, създадена в съответствие с член 39, когато е гарантирано, че информацията е включена в база данни, създадена в съответствие с член 38 от издаващия орган, посочен в параграф 4.
6. При нужда от лечение на еднокопитно животно при условията, посочени в член 10, параграф 3 от Директива 2001/82/ЕО, отговорният ветеринарен лекар вписва в част III от раздел II на идентификационния документ необходимите данни относно лекарствения продукт, който съдържа вещества, изброени в Регламент (ЕО) № 1950/2006 като вещества от съществено значение за лечението на еднокопитни животни,, или вещества, които носят допълнителна клинична полза за това лечение.
Отговорният ветеринарен лекар вписва датата на последния предписан прием на лекарствения продукт и в съответствие с член 11, параграф 4 от Директива 2001/82/ЕО информира стопанина за датата, на която изтича карентният период, установен в съответствие с член 10, параграф 3 от посочената директива.
ГЛАВА VIII
ЗАПИСИ И САНКЦИИ
Член 38
База данни
1. Когато издава идентификационен документ или регистрира по-рано издадени идентификационни документи, издаващият орган записва в своята база данни поне следната информация относно еднокопитното животно:
а)
уникален доживотен номер;
б)
вид;
в)
пол;
г)
цвят;
д)
датата (дд/мм/гггг) на раждане, заявена от стопанина, посочен в буква и);
е)
ако е приложимо, поне последните 15 знака от кода, предаван от транспондерa, или предавания от радиочестотно идентификационно устройство код, което не е съобразено със стандарт ISO 11784, заедно с информация за изискваното четящо устройство за прочит на информацията, или алтернативен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21;
ж)
държавата на раждане, обявена от стопанина, посочен в буква и);
з)
дата на издаване и на всяко изменение на идентификационния документ;
и)
името и адреса на стопанина, подал заявлението, посочено в член 11, параграф 1, член 15, параграф 1, член 29, параграф 2 или член 32, параграф 2, или, когато е приложимо, подал идентификационния документ, както е посочено в член 27, параграф 3;
й)
статут на регистрирано еднокопитно животно или на еднокопитно животно за разплод и доотглеждане;
к)
име на животното (името, което животното е получило при раждането, и където е приложимо, търговското име), както е обявено от стопанина, посочен в буква и);
л)
известен статут на животното като непредназначено за клане с цел консумация от човека;
м)
сериен номер, когато такъв сериен номер се отбелязва в идентификационния документ, посочен в член 9, параграфи 1 и 3, и информация за нови идентификационни документи, дубликати или идентификационни документи, заместващи оригинала, издадени в съответствие с член 12, параграф 3, член 29, член 30 или член 32;
н)
държавата, в която се намира стопанството на еднокопитното животно, както е обявено от стопанина, посочен в буква и);
о)
съобщената дата на смъртта или загубата на животното, обявена от стопанина, посочен в буква и), или датата на клане.
2. Издаващият орган съхранява информацията, посочена в параграф 1 от настоящия член, като запис в своята база данни в продължение на най-малко 35 години или за срок от минимум две години, считано от датата на известяване на смъртта на еднокопитното животно в съответствие с член 34.
3. Не по-късно от 15 дни, считано от датата на вписване на информацията, посочена в параграф 1 от настоящия член, издаващият органът, посочен в същия параграф, предава информацията, посочена в букви а) - й) и л) - о) от него, до централната база данни, създадена в съответствие с член 39, в държавата членка:
а)
където издаващият орган е одобрен, признат или определен или където се намира седалището му в съответствие с член 5, параграф 1;
б)
където е родено еднокопитното животно.
Член 39
Създаване на централна база данни
1. Държавите членки създават централна база данни за целите на настоящия регламент.
2. Чрез дерогация от параграф 1 не се изисква централна база данни в държавите членки, които имат единна база данни за регистрирани еднокопитни животни и единна база данни за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, при условие че:
а)
двете бази данни могат ефективно да обменят информация помежду си и могат да си сътрудничат с централните бази данни в съответствие с член 40 с цел актуализиране на идентификационните данни за еднокопитни животни, когато техният статут се променя на регистрирани еднокопитни животни или на еднокопитни животни за разплод и доотглеждане;
б)
компетентният орган има достъп до тези бази данни.
3. Държавите членки предоставят наименованието, адреса и информацията за връзка със своите централни бази данни на разположение на другите държави членки и на обществеността на уебсайта, предвиден в член 6, параграф 1.
Член 40
Експлоатация и сътрудничество на централните бази данни
1. Всяка държава членка гарантира, че издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, включват информацията, посочена в член 28, буква д) и член 38, параграф 1, отнасяща се до еднокопитни животни, идентифицирани на нейна територия, в централна база данни или че базите данни на издаващите органи на нейната територия са свързани в мрежа с тази централна база данни.
2. Държавите членки си сътрудничат при експлоатацията на своите централни бази данни в съответствие с Директива 89/608/ЕИО и гарантират, че:
а)
в съответствие с член 28 от настоящия регламент от централната база данни се предава информация - с посочване на уникалния доживотен номер - за всяко изменение на идентификационните данни, посочени в член 38, параграф 1, до централната база данни на държавата членка, в която е издаден идентификационният документ;
б)
на компетентните органи на останалите държави членки се предоставя безплатен достъп до минимална информация, съдържаща се в централната база данни, за да направят справка дали там е записан даден код на транспондер, уникален доживотен номер или номер на паспорт.
Член 41
Санкции
Държавите членки определят правилата относно санкциите, приложими при нарушение на разпоредбите на настоящия регламент, и вземат всички необходими мерки, за да гарантират тяхното прилагане. Предвидените санкции трябва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи. Държавите членки съобщават на Комисията съдържанието на посочените разпоредби най-късно до 1 януари 2016 г. и незабавно я уведомяват за всяко последващо изменение, което ги засяга.
ГЛАВА IX
ПРЕХОДНИ И ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 42
Отмяна
Регламент (ЕО) № 504/2008 се отменя, считано от 1 януари 2016 г.
Позоваванията на отменения регламент се считат за позовавания на настоящия регламент.
Член 43
Преходни разпоредби
1. Чрез дерогация от член 4, параграф 2 за идентифицирани в съответствие с настоящия регламент се считат следните еднокопитни животни:
а)
еднокопитните животни, родени най-късно до 30 юни 2009 г. и идентифицирани до тази дата в съответствие с решения 93/623/ЕИО или 2000/68/ЕО, при условие че идентификационните документи, издадени за посочените еднокопитни животни:
i)
са регистрирани в съответствие с член 21, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 504/2008 най-късно до 31 декември 2009 г.; както и
ii)
съдържат раздел, съответстващ на раздел IX от образеца на идентификационен документ, установен в приложението към Решение 93/623/ЕО, а част III-А от идентификационния документ е попълнена, ако е въведена информация в част III-Б от него;
б)
еднокопитните животни, родени най-късно до 30 юни 2009 г., които обаче не са идентифицирани до тази дата в съответствие с решения 93/623/ЕИО или 2000/68/ЕО, при условие че са идентифицирани в съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008 най-късно до 31 декември 2009 г.;
в)
еднокопитните животни, идентифицирани в съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008 до 31 декември 2015 г.
2. Еднокопитните животни, които са родени в Съюза или са внесени в Съюза от трета държава след 30 юни 2009 г. и които не са идентифицирани в съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008 до 31 декември 2015 г., се идентифицират в съответствие с член 29 или 32 от настоящия регламент, в зависимост от наличната информация за самоличността им, и в част II от раздел II от дубликата на идентификационния документ се класифицират като непредназначени за клане с цел консумация от човека.
3. Чрез дерогация от член 13, параграф 2 държавите членки, които са предоставили дерогации в съответствие с член 7 от Регламент (ЕО) № 504/2008 преди 1 януари 2016 г. и съответно са уведомили за тях Комисията преди тази дата, не се изисква да уведомяват повторно Комисията за тях.
4. Държавите членки, които не са създали предвидената в член 39 централизирана база данни, създават централна база данни в съответствие с член 39 и осигуряват тя да започне да функционира в съответствие с член 40 най-късно до 30 юни 2016 г.
Член 44
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Той се прилага от 1 януари 2016 г. В държавите членки, които до 1 януари 2016 г. не са създали работеща централна база данни, член 39 обаче се прилага от 1 юли 2016 г.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 17 февруари 2015 година.
KOMISJONI RAKENDUSMÄÄRUS (EL) 2015/262,
17. veebruar 2015,
milles sätestatakse hobuslaste identifitseerimise meetodeid käsitlevad eeskirjad kooskõlas nõukogu direktiividega 90/427/EMÜ ja 2009/156/EÜ (hobusepassi käsitlev määrus)
(EMPs kohaldatav tekst)
EUROOPA KOMISJON,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut,
võttes arvesse nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiivi 90/427/EMÜ zootehniliste ja genealoogiliste tingimuste kohta ühendusesisesel kauplemisel hobuslastega, (1) eriti selle artikli 4 lõike 2 punkte c ja d, artikli 6 lõike 2 teist taanet ja artikli 8 lõike 1 esimest lõiku,
võttes arvesse nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/156/EÜ hobuslaste liikumist ja kolmandatest riikidest importimist reguleerivate loomatervishoiunõuete kohta, (2) eriti selle artikli 4 lõiget 4,
ning arvestades järgmist:
(1)
Direktiivis 90/427/EMÜ on sätestatud zootehnilised tingimused, mis kehtivad hobuslastega liidusisesel kauplemisel. Selle direktiivi kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et kui registreeritud hobuslasi viiakse ühest kohast teise, on nendega kaasas identifitseerimisdokument, mille on väljastanud tõuaretajate heakskiidetud organisatsioonid või ühendused.
(2)
Direktiivis 2009/156/EÜ on sätestatud hobuslaste liikumist ja kolmandatest riikidest importimist reguleerivad loomatervishoiunõuded. Selles on sätestatud, et registreeritud hobuslased tuleb identifitseerida identifitseerimisdokumendi alusel, mis on väljastatud kooskõlas direktiiviga 90/427/EMÜ või mille on väljastanud mis tahes rahvusvaheline ühendus või organisatsioon, kes tegeleb võistlus- või võidusõiduhobustega. Aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslased tuleb identifitseerida komisjoni poolt kehtestatud meetodiga.
(3)
Alates 1. juulist 2009 kohaldatavas komisjoni määruses (EÜ) nr 504/2008 (3) on sätestatud liidus sündinud või liitu imporditud hobuslaste identifitseerimist käsitlevad eeskirjad ja hobuslaste identifitseerimisdokument (hobusepass), mis on mitmeotstarbeline dokument loomade ja inimeste tervise kaitsmiseks ning zootehnika ja ratsaspordiga seotud vajaduste rahuldamiseks. Selles määruses on põhitähelepanu pööratud identifitseerimisdokumendile kui identifitseerimissüsteemi põhielemendile ning sellega on ette nähtud ainult võimalus lisada arvukate identifitseerimisdokumenti väljastavate asutuste andmebaasides olev teave kesksesse andmebaasi või liita oma andmebaas keskse andmebaasiga samasse võrku.
(4)
Liikmesriikidel on olnud raskusi määrusega (EÜ) nr 504/2008 ettenähtud meetmete rakendamisel. Need raskused on peamiselt seotud hobuslaste identifitseerimisega identifitseerimisdokumendi alusel.
(5)
Liikmesriikides tehtud uuringutest on ilmnenud, et identifitseerimisdokumendiga on seotud palju pettusi. Peamine risk seisneb selles, et toidutarneahelasse tuuakse ebaseaduslikult tagasi hobuslased, keda varem ei ole lubatud inimtoiduks tappa ja keda on ravitud toiduloomade puhul lubamatute ravimitega. Pärast komisjoni otsuse 2000/68/EÜ (4) vastuvõtmist on tuhandete hobuslaste puhul inimtoiduks tapmine pöördumatult välistatud. Kuna tarbetute ja soovimatute hobuslaste puhul, keda ei ole lubatud tappa inimtoiduks, puuduvad muud võimalused kui looma eluaegne pidamine, on tekkinud loomade tervise ja heaolu seisukohast tõsiste tagajärgedega olukorrad, kus loom on jäetud hoolitsuseta või hüljatud. See probleem on praeguse majandusliku olukorra tõttu muutunud eriti suureks ja sellise hobuse pidamine, keda aktiivselt ei kasutata, on muutunud liiga kulukaks. Teatavates liikmesriikides on olukord muutnud nii halvaks, et pädevad asutused on kehtestanud tarbetute hobuste toidutarneahela välise tapmise programmid.
(6)
Viimastel aastatel on hakanud levima karjatamine piiritlemata alal (fly-grazing), mis tekitab probleeme karjamaa omanikele, sest õiguslikust seisukohast on neist saanud hobuslase pidajad ja neile on tahtmatult pandud kohustus täita määruse (EÜ) nr 504/2008 kohaseid kohustusi. Kõnealuste hobuslaste ebaselge staatus võib olla probleem liidu eeskirjade nõuetekohasel järgimisel ka muudes valdkondades.
(7)
On selgunud, et identifitseerimisdokumenti väljastavate asutuse poolt dokumendi väljastamise ajal andmebaasi sisestatud teave vananeb kiiresti. Seepärast on pädeval asutusel väga raske, kui mitte täiesti võimatu, sertifikaadi väljastamise või identsuskontrolli jaoks kontrollida, kas identifitseerimisdokument on autentne ja selles olev teave ajakohane ja tõene ning ega seda ei ole ebaseaduslikult muudetud, eelkõige seoses tapmiseks ettenähtud loomade staatusega või selleks, et registreeritud hobuslaste liikumisel kehtiksid leebemad loomade tervise ja heaolu nõuded.
(8)
Enamikus liikmesriikides ei ole hobusepassi väljastavate eri asutuste andmebaasid omavahel ühendatud ning õiguslikel ja halduslikel põhjustel ei ole hobusepassi väljastamise jaoks ühe ainsa asutuse kasutamine võimalik. Seepärast peetakse keskse andmebaasi loomist kõige paremaks võimaluseks direktiivide 90/427/EMÜ ja 2009/156/EÜ kohaste eri osaliste vahel hobuslaste identifitseerimisdokumentide haldamiseks vajaliku teabe vahetamiseks ja ajaliseks ühtlustamiseks, et anda nõutavad loomatervise tagatised ning võimaldada loomade heaolu ja inimeste tervist käsitlevate selliste liidu õigusaktide sätete kohaldamine, mille eelduseks on hobuslaste nõuetekohane ja usaldusväärne identifitseerimine.
(9)
2013. aastal seoses hobuselihaga tekkinud olukorra tõttu tehtud komisjoni uuringust on selgunud, et 23 liikmesriiki on loonud keskse andmebaasi ning kahes liikmesriigis on eraldi andmebaas registreeritud hobuslaste jaoks ja aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste jaoks. Kolmes liikmesriigis, milles on umbes 20 % liidu 6,7 miljonist hobuslasest, ei ole keskset andmebaasi.
(10)
Seepärast on vaja läbi vaadata liidus hobuslaste identifitseerimiseks kasutatav süsteem, et tagada selle ohutus ja kasutajasõbralikkus.
(11)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 882/2004 (5) I lisas loetletud territooriumidele imporditavate hobuslaste suhtes kehtivad direktiivi 2009/156/EÜ kohaselt kehtestatud tingimused ja kõnealustele territooriumidele on lubatud importida komisjoni otsuse 2004/211/EÜ (6) lisas loetletud kolmandatest riikidest pärit hobuslasi. Komisjoni otsuses 93/197/EMÜ (7) kehtestatud tingimuste alusel tuuakse liitu igal aastal tavapäraselt 4 000 registreeritud hobuslast ja aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslast.
(12)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 952/2013 (8) sätestatud tolliprotseduuride kohaldamisel on vajalik osutada ka nõukogu määrusele (EMÜ) nr 706/73 (9). Määruses (EMÜ) nr 706/73 on sätestatud, et alates 1. septembrist 1973 kohaldatakse Kanalisaartel ja Mani saarel veterinaarõigusaktide puhul liidu eeskirju.
(13)
Komisjoni otsuses 96/78/EÜ (10) on sätestatud kriteeriumid, mis käsitlevad aretuseks ettenähtud registreeritud hobuslaste tõuraamatusse kandmist ja seal registreerimist. Kõnealuse otsusega on muu hulgas nõutud, et oma tõu tõuraamatu põhiosasse kandmiseks peab hobuslane olema identifitseeritud vahetult peale sündimist kooskõlas tõuraamatu eeskirjadega, mille kohaselt peab olema nõutud vähemalt paaritamistunnistust. Liidu õigusaktide ühtluse huvides ja nende lihtsamaks kohaldamiseks ei tohiks identifitseerimisdokumenti käsitlevad eeskirjad takistada selliste eeskirjade kohaldamist, mis käsitlevad hobuslaste identifitseerimist tõuraamatusse kandmise eesmärgil.
(14)
Käesolevas määruses sätestatud hobuslaste identifitseerimismeetodid peaksid olema samuti kooskõlas komisjoni otsusega 92/353/EMÜ (11) tunnustatud tõuaretajate organisatsioonide poolt kehtestatud põhimõtetega. Kõnealuse otsuse kohaselt kehtestab hobuslaste identifitseerimise, tõuraamatu klassideks jaotamise ja tõuraamatusse liinide kandmise põhimõtted originaaltõuraamatut pidav organisatsioon või ühing.
(15)
Selleks et tagada kõikide liidu hobuslaste identifitseerimisdokumentide ja andmete registreerimise kvaliteet, peaksid liikmesriigid tagama, et tõuaretajate organisatsioonide või ühenduste poolt loodud tõuraamatutesse kantud või seal registreeritud hobuslaste identifitseerimissüsteemid vastavad identifitseerimisdokumentide väljastamise osas tingimustele, mis käsitlevad pädeva asutuse poolt aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste identifitseerimisdokumente väljastavate asutuste määramist.
(16)
Rangelt direktiivi 2009/156/EÜ artikli 2 punkti b kohaldamisalasse kuuluv hobuslaste määratlus peaks olema kooskõlas liidu õigusaktides, näiteks nõukogu määruse (EMÜ) nr 3626/82 (12) ja komisjoni määruse (EL) nr 206/2010 (13) lisades kasutatud taksonoomiaga.
(17)
Kuna nõukogu direktiivis 92/35/EMÜ (14) sätestatud ettevõtte määratlus hõlmab looduskaitsealasid, kus hobuslased elavad vabalt, ja on seega laiem kui direktiivis 2009/156/EÜ sätestatud määratlus, on asjakohane, et käesolevas määruses sätestatud ettevõtte määratlus hõlmaks ka kõnealuseid looduskaitsealasid.
(18)
Veterinaarjärelevalvet, mis on vajalik loomatervishoiualaste garantiide andmiseks direktiivi 2009/156/EÜ kohaselt, saab tagada üksnes juhul, kui pädev asutus on teadlik ettevõttest sellisena, nagu see on kõnealuses direktiivis määratletud. Sarnased nõuded tulenevad ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 854/2004 (15) I lisa I jao II peatüki A osa kohaldamisest hobuslaste kui toiduloomade suhtes. Võttes arvesse, et hobuslaste liikumine on sage, ei oleks siiski asjakohane luua süsteemi, milles hobuste liikumist käsitlevat teavet oleks võimalik jälgida reaalajas. Selle asemel peaks pädevale asutusele olema pigem kättesaadavad identifitseerimisandmed ning selleks peaks igas liikmesriigis olema keskandmebaas, et hallata liikmesriigis peetavate hobuslaste kohta käivat teavet.
(19)
Liidu õigusaktide kohaselt tehakse vahet loomaomanikel ja loomapidajatel. Termin „loomapidaja” on määratletud ja kasutusel Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EÜ) nr 1760/2000 (16). Seevastu direktiivis 2009/156/EÜ osutatakse looma omanikule või aretajale. Direktiivis 92/35/EMÜ on esitatud mõlemat mõistet hõlmav määratlus. Kuna liidu ja riiklike õigusaktide alusel ei ole hobuslase omanik tingimata hobuslase eest vastutav isik, on asjakohane selgitada, et esmajoones peaks hobuslase pidaja, kes võib ühtlasi olla ka looma omanik, vastutama tema identifitseerimise eest vastavalt käesolevale määrusele.
(20)
Liikmesriikide õigusaktide või teatavate väljastavate asutuste nõude kohaselt tuleb teave looma omaniku kohta kanda identifitseerimisdokumenti ja seejärel ka väljastava asutuse peetavasse andmebaasi. Teavet omaniku või omaniku muutumise kohta esitatakse eri vormis, nt omandiõigust kinnitavas sertifikaatides või registreerimiskaartides, sealhulgas „carte d'immatriculation”, mida ühes liikmesriigis edukalt kasutatakse.
(21)
Nõukogu direktiivis 2008/73/EÜ (17) on sätestatud, et liikmesriigid peavad koostama ja hoidma ajakohasena veterinaar- ja zootehnika valdkonnas heakskiidetud asutuste loetelud ja tegema need teistele liikmesriikidele ja üldsusele kättesaadavaks. Et lihtsustada teiste liikmesriikide ja üldsuse jaoks juurdepääsu heakskiidetud asutuste loeteludele, peaksid liikmesriigid tegema need loetelud kättesaadavaks elektrooniliselt internetipõhise teabelehekülje vormis. Komisjon peaks liikmesriike nende loetelude teiste liikmesriikide ja üldsuse jaoks kättesaadavaks tegemisel abistama, nähes selleks ette veebisaidi internetiaadressi; sellel veebisaidil tuleks esitada liikmesriikide internetipõhiste teabelehekülgede lingid.
(22)
Et lihtsustada liikmesriikidevahelist elektroonilist teabevahetust ja tagada läbipaistvus ja arusaadavus, on oluline, et need loetelud oleks esitatud kõikjal liidus ühtses vormis. Seepärast on komisjoni otsuses 2009/712/EÜ (18) kehtestatud näidised, mille kohaselt tuleb kujundada liikmesriikide internetipõhistel teabelehekülgedel esitatavad eespool nimetatud loetelud.
(23)
Määruses (EÜ) nr 504/2008 on sätestatud, et hobuslasi tohib pidada ainult juhul, kui need on identifitseeritud kooskõlas selle määrusega. Komisjon on pidanud vastama mitmele kaebusele seoses koduhobuste populatsioonidega, kes elavad väljaspool ettevõtet tingimustes, mis ei olnud vastavuses kõnealuses määruses määratletud poolmetsikute tingimustega. Seepärast on vaja selgitada, et liidus elavad hobuslased tuleb identifitseerida, ja sätestada erand juhuks, kui seda tingimust ei ole võimalik täita.
(24)
Liidus elavad hobuslased tuleks identifitseerida eluaegse identifitseerimisdokumendiga, milles on nende identiteedi kontrollimiseks esitatud hobuslase sõnaline kirjeldus ja joonis ning looma individuaalsed tunnused. Kõnealused tunnused võivad olla päritud, nagu rohkem kui kolm pöörist, kastanid, valged alad, haruldased silmapigmendi defektid, püsivad vigastused, aga ka silma vikerkesta või võrkkesta detailirohked struktuurid ja spetsiifilised geneetilised markerid (DNA profiil), või saadud, nagu rakmete hõõrumisest tekkinud depigmentatsioon ja armid, sealhulgas täkkude kastreerimise tõttu saadud armid, või põletusmärk.
(25)
Identifitseerimisdokumenti ei tohiks välja anda, kui dokumenti ei ole märgitud vajalikud identifitseerimisandmed, mis tuleb registreerida dokumenti väljastava asutuse andmebaasis kooskõlas käesoleva määrusega.
(26)
Lisaks sellele tuleks direktiivis 90/427/EMÜ sätestatud ja identifitseerimisdokumenti lisatavas päritolusertifikaadis esitada kogu vajalik teave, et tagada teise tõuraamatusse kantavate hobuslaste kandmine tõuraamatu sellesse klassi, mille kriteeriumidele nad vastavad.
(27)
Kooskõlas komisjoni otsusega 96/510/EÜ (19) peavad registreeritud hobuslaste põlvnemistunnistused olema kooskõlas komisjoni otsuses 93/623/EMÜ (20) sätestatud identifitseerimisdokumendiga. Kuna otsused 93/623/EMÜ ja 2000/68/EÜ tunnistati määrusega (EÜ) nr 504/2008 kehtetuks, on vaja selgitada, et kõiki viiteid nendele otsustele tuleks käsitada viidetena käesolevale määrusele.
(28)
Asutused, kes väljastavad registreeritud hobuslastele identifitseerimisdokumente, peaksid olema kooskõlas otsusega 92/353/EMÜ liikmesriigi pädeva asutuse poolt ametlikult heakskiidetud või tunnustatud organisatsioonid või ühendused, kes peavad või seavad sisse registreeritud hobuslaste tõuraamatuid, või liikmesriigi ametiasutused, kes peavad tõuraamatut, millesse kantakse või milles kooskõlas otsusega 96/78/EÜ registreeritakse aretuseks ettenähtud hobuslased. Võistlus- või võidusõiduhobustega tegelevate rahvusvaheliste organisatsioonide või ühenduste riiklikud filiaalid, kelle peakorter asub liikmesriigis, peaksid samuti saama tegutseda registreeritud hobuslaste identifitseerimisdokumente väljastava asutusena.
(29)
Liikmesriikidel peaks olema rohkem otsustusõigust seoses asutustega, kes väljastavad aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste identifitseerimisdokumente. Asjaomasel pädeval asutusel või kõnealuse pädeva asutuse määratud ja tema järelevalve all oleval identifitseerimisdokumente väljastaval asutusel peaks olema võimalik väljastada kõnealuseid identifitseerimisdokumente ettevõttele, kus hobuslast identifitseerimise ajal peetakse.
(30)
Pädevad asutused, kes vastutavad selliste organisatsioonide ja ühenduste heakskiitmise ja tunnustamise eest, kes väljastavad tõuraamatuid kooskõlas otsusega 92/353/EMÜ, peaksid tegema koostööd määruses (EÜ) nr 882/2004 osutatud pädeva asutusega, et tagada, et hobuslaste identifitseerimisdokumente väljastatakse ja kasutatakse kooskõlas käesoleva määrusega; vajaduse korral peaks koostöö olema rahvusvaheline.
(31)
Kuna kõik liidus sündinud või sinna imporditud hobuslased tuleks identifitseerida ühekordselt väljastatava eluaegse identifitseerimisdokumendiga, on vaja erisätteid, kui aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslastest saavad registreeritud hobuslased direktiivi 2009/156/EÜ tähenduses. Võttes arvesse, et kõnealune muudatus mõjutab oluliselt seda, milliseid direktiivis 2009/156/EÜ sätestatud loomatervishoiunõudeid kohaldatakse hobuslaste liikumise, kaubanduse ja kolmandatest riikidest liitu importimise puhul, aga ka nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2005 (21) kohaselt kõnealuse liikumise puhul kohaldatavaid loomade heaolu eeskirju, on vaja, et pädeval asutusel oleks üks kontaktpunkt, nimelt keskandmebaas, kust kontrollida sertifitseerimise või ametlike kontrollide puhul nõutavaid hobuslaste identifitseerimisandmeid.
(32)
Liikmesriikidel peaks olema võimalik kehtestada erikordasid määratletud aladel või territooriumidel, sh looduskaitsealadel metsikutes või poolmetsikutes tingimustes ringi liikuvate hobuslaste identifitseerimiseks, et tagada vastavus direktiivis 92/35/EMÜ sätestatud ettevõtte määratlusega. Selliseid erandeid üldnõudest hobuslased identifitseerida võiks lubada siiski ainult juhul, kui need metsikutes või poolmetsikutes tingimustes elavad hobuslaste määratletud populatsioonid on tõhusalt eraldatud koduloomadena peetavatest hobuslastest ning nende ellujäämist ning paljunemist ei kontrolli inimene ega reguleerita seda nõukogu direktiiviga 98/58/EÜ, (22) mida ei kohaldata metsikutes tingimustes elavate loomade suhtes.
(33)
Hobuslase identsuskontrolli jaoks peaks identifitseerimisdokument sisaldama eelkõige hobuslase kvaliteetset kirjeldust, mis koosneb hobuslase ja temal olevate tunnuste sõnalisest kirjeldusest, ja üksikasjalikku joonist, millel on näidatud hobuslase individuaalsed ja eristavad tunnused.
(34)
Selleks et tagada hobuslaste nõuetekohase kirjelduse lisamine hobuslasega kaasas olevasse identifitseerimisdokumenti, peaksid identifitseerimisdokumente väljastavad asutused järgima parimaid tavasid ja koolitama loomade kirjeldamise eest vastutavaid töötajaid, näiteks ühenduste Fédération Équestre Internationale (23) ja Weatherbys (24) suuniste kohaselt.
(35)
Hobuslase tunnused ja tema puhul kasutatud identifitseerimisvahendid, mille abil koos identsust kontrollitakse, peaksid looma selge seose hobuslase ja tema identifitseerimisdokumendi vahel, aga peaksid ka näitama, et hobuslane on läbinud identifitseerimisprotsessi kooskõlas käesoleva määrusega, et vältida ühele loomale mitme identifitseerimisdokumendi väljastamist. Hobuslaste elektroonilised märgistusvahendid (transpondrid) on rahvusvahelisel tasandil juba laialt kasutusel. Märgistamiseks tuleks kasutada seda tehnoloogiat, et tagada selge seos hobuslase ja identifitseerimisdokumendi vahel, kuigi hobuslaste identsuskontrolliks tuleks ette näha ka alternatiivmeetodid, tingimusel et need alternatiivmeetodid pakuvad samaväärset garantiid identifitseerimisdokumendi mitmekordse väljastamise vältimiseks.
(36)
Hobuslaste märgistamiseks kasutatavad transpondrid ja transpondri koodi lugemiseks ettenähtud seadmed peaksid vastama rahvusvaheliselt kokku lepitud standarditele. Kõnealuste standarditega on ette nähtud kaks eri süsteemi transpondri koodi kordumatuse tagamiseks. Enamik liikmesriike on rakendanud määrust (EÜ) nr 504/2008 nii, et kasutatakse kolmekohalist tähtnumbrilist koodi ja et transpondrite jagamist hallatakse oma pädevate asutuste kaudu.
(37)
Transpondri koodi kordumatuse tagamise süsteemi tuleks arvesse võtta, kujundades väljastavate asutuste hallatavaid andmebaase ja keskandmebaasi, ning seda tuleks rakendada kahjustamata selliste hobuslaste liidusisest kaubandust ja liitu importimist, kes on märgistatud transpondritega, mille tähtnumbriline kood on teistsuguse struktuuriga.
(38)
Nõukogu direktiivis 90/425/EMÜ (25) on sätestatud, et teatavate loomade ja toodete veterinaarkontrolli tuleb teha nende sihtkohas. Eelkõige on selles sätestatud, et kõnealuse direktiiviga ettenähtud sertifikaatides ja dokumentides märgitud kaubasaajad peavad sihtliikmesriigi pädeva asutuse taotluse korral ja sellises ulatuses, nagu on vaja kõnealuste kontrollide tegemiseks, teatama ette teisest liikmesriigist saabuvatest loomadest ja toodetest, eelkõige saadetise laadi ja eeldatava saabumiskuupäeva. Seda teatamist ei nõuta registreeritud hobuste puhul, kellel on direktiivis 90/427/EMÜ sätestatud identifitseerimisdokument.
(39)
Kuigi hobuslastega peab vastavalt liidu kehtivatele õigusaktidele alati kaasas olema nende identifitseerimisdokument, tuleks näha ette erand sellest nõudest, kui selle järgimine on võimatu või ebapraktiline, pidades silmas identifitseerimisdokumendi säilitamist hobuslase eluea jooksul, või kui sellist dokumenti ei ole väljastatud põhjusel, et loom tapetakse enne, kui ta jõuab identifitseerimiseks vajalikku maksimaalsesse ikka.
(40)
Liikmesriikidel peaks olema ka võimalus lubada nende territooriumi piires liikuvate hobuslaste puhul kasutada lihtsustatud identifitseerimisdokumenti. Erinevatel aladel on andmesalvestusvahendina võetud kasutusele sisseehitatud arvutikiipidega plastkaardid (kiipkaardid). Selliseid kiipkaarte peaks saama väljastada identifitseerimisdokumendile lisaks ja kasutada teatavatel tingimustel liikmesriigi piires liikuvate registreeritud või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslastega kaasas oleva identifitseerimisdokumendi asemel.
(41)
Samuti on vaja ette näha sätted juhuks, kui kooskõlas käesoleva määrusega väljastatud eluaegse identifitseerimisdokumendi originaal on kadunud, ei ole enam loetav või sisaldab muul kui ebaseaduslikul põhjusel ebaõiget teavet. Kõnealused sätted peaksid nii hästi kui võimalik välistama rohkem kui ühe identifitseerimisdokumendi ebaseadusliku olemasolu, et korrektselt kirjeldada sellise hobuslase staatust, kes on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks. Kui on olemas piisav ja kontrollitav teave, tuleks väljastada identifitseerimisdokumendi duplikaat, millele on märgitud, et see on duplikaat, ja mille tõttu on hobuslane üldjuhul välja arvatud nende hobuslaste hulgast, kes on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks. Muudel juhtudel tuleks väljastada identifitseerimisdokumendi asendusdokument, millele on märgitud, et see on asendusdokument, mille tõttu on hobuslane välja arvatud nende hobuslaste hulgast, kes on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks, ning millega määratletakse hobuslase staatus kui aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslane.
(42)
Neid menetlusi tuleks kohaldada ka juhul, kui hobuslane esitatakse identifitseerimiseks pärast esimese identifitseerimise jaoks ettenähtud tähtaega, sest ei saa välistada pettuseid ja kavatsust saada veel üks identifitseerimisdokument.
(43)
Teatavatel juhtudel, kui hobuslased kantakse kolmanda riigi aretusorganisatsiooni poolt peetavasse tõuraamatusse või registreeritakse sinna kandmiseks, on vaja ette näha erisätted, mis võimaldavad hobuslase registreerimise selles tõuraamatus säilitada, ning samal ajal tagada tema välja arvamine toidutarneahelast identifitseerimisdokumenti tehtavate asjakohaste kannete abil.
(44)
Vastavalt direktiivile 2009/156/EÜ kasutatakse identifitseerimisdokumenti hobuslaste liikumise piiramiseks, kui teatamiskohustuslik taud puhkeb ettevõttes, kus neid peetakse või aretatakse. Seepärast on vajalik peatada teatavate taudide puhangute korral identifitseerimisdokumendi kehtivus liikumisega seotud põhjustel, tehes identifitseerimisdokumenti asjakohase kande.
(45)
Peale selle on direktiivis 2009/156/EÜ sätestatud, et ettevõttest lahkuvad registreeritud hobuslased on identifitseeritud identifitseerimisdokumendiga, milles kinnitatakse eelkõige, et hobuslane ei ole pärit ettevõttest, mille suhtes on kehtinud teatavad keelud. Seega on asjakohane teha identifitseerimisdokumendi näidise asjaomase jaotise täitmine kohustuslikuks kõikide hobuslaste puhul ja see vastavalt ümber sõnastada.
(46)
Hobuslase surma korral, kui surma põhjus ei ole tapmine tapamajas, peaks surnud looma töötlemist Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1069/2009 (26) kohaselt kontrolliv pädev asutus või komisjoni määruse (EL) nr 142/2011 (27) III lisa III peatükis osutatud väikese võimsusega põletustehases põletamist kontrolliv pädev asutus tagastama rümbaga riiklike õigusaktide kohaselt kaasas oleva identifitseerimisdokumendi selle välja andnud asutusele ning tuleks tagada, et transpondrit ega mis tahes muud hobuslase identsuskontrolliks kasutatavat alternatiivmeetodit ei oleks võimalik uuesti kasutada.
(47)
Et vältida transpondrite sattumist toidutarneahelasse, tuleks nende loomade liha, kellelt ei õnnestu transpondrit tapmise ajal eemaldada, tunnistada määruse (EÜ) nr 854/2004 I lisa II jao V peatüki kohaselt inimtoiduks kõlbmatuks. Implanteeritud transpondrite asukoha määramise hõlbustamiseks tuleks need implanteerida standardkohta ja märkida see koht identifitseerimisdokumenti.
(48)
Kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EÜ) nr 178/2002 (28) on inimtoiduks turule laskmiseks ettenähtud elusloomad määratletud kui toit. Kõnealuses määruses on sätestatud toidukäitlejate ulatuslik vastutus kõikides toidu tootmise etappides, sealhulgas toiduloomadega seotud teabe jälgitavus.
(49)
Nii aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslastest kui ka registreeritud hobuslastest võivad nende eluea teatavas etapis saada tapaloomaks ettenähtud hobuslased direktiivis 2009/156/EÜ määratletud tähenduses. Kabjaliste (kelle hulka kuuluvad ka hobuslased) liha on määratletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 853/2004 (millega sätestatakse loomset päritolu toidu hügieeni erieeskirjad) (29) I lisa punktis 1.
(50)
Pärast seda, kui kooskõlas komisjoni määrusega (EÜ) nr 2076/2005 (30) lõppes määruste (EÜ) nr 853/2004, (EÜ) nr 854/2004 ja (EÜ) nr 882/2004 üleminekukord, on hobuslaste puhul alates 1. jaanuarist 2010 kohaldatud toidutarneahelat käsitleva teabe esitamise nõudeid.
(51)
Määruses (EÜ) nr 853/2004 on sätestatud, et tapamajakäitaja võtab vastu toidutarneahelat käsitleva teabe, milles on esitatud üksikasjad toiduloomade päritolu, mineviku ja pidamise kohta, kontrollib seda ja võtab selle alusel meetmed. Pädev asutus võib lubada, et toidutarneahelat käsitlev teave kodukabjaliste kohta saadetakse tapamajja samal ajal kui loomadki, selle asemel, et seda peaks varem tegema. Tapaloomadeks ettenähtud hobuslastega kaasas olev identifitseerimisdokument peaks seepärast moodustama osa toidutarneahelat käsitlevast teabest.
(52)
Määruses (EÜ) nr 854/2004 on sätestatud, et veterinaarjärelevalve ametnik peab kontrollima toidukäitleja kohustuse täitmist, tagamaks, et inimtoiduks tapmiseks heakskiidetud loomad on nõuetekohaselt identifitseeritud.
(53)
Määruses (EÜ) nr 853/2004 on sätestatud, et toidukäitlejad peavad kontrollima kodukabjalistega kaasas olevaid passe veendumaks, et loom on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks, ning kui nad võtavad loomad tapmiseks vastu, peavad nad passi andma veterinaarjärelevalve ametnikule.
(54)
Selliste hobuslaste puhul, kes on sündinud toidu tootmiseks ettenähtud loomana, kuid keda ei ole kõikidel juhtudel eelkõige selleks aretatud ning keda ei ole enamikul juhtudel pidanud kogu nende eluea jooksul määruse (EÜ) nr 178/2002 artikli 3 punktis 3 määratletud toidukäitleja, on vaja sätestada menetlus, millega sujuvalt ühendatakse rahvatervise huvides identifitseerimisdokumendi kontrollimine selle dokumendi direktiivi 2009/156/EÜ kohase haldamisega. Seepärast on vaja luua igas liikmesriigis keskandmebaas, et kontrollida teatavaid identifitseerimisdokumendiga seotud üksikasju ja selles sisalduvaid andmeid enne otsuse tegemist asjaomase looma inimtoiduks tapmiseks heakskiitmiseks. Juhul, kui identifitseerimisdokumendi II jaos märgitud teave selle kohta, kas loom on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks või mitte, ei vasta keskandmebaasi kantud teabele, tuleks aluseks võtta ükskõik kummas dokumendis sisalduv selline teave, mille kohaselt hobuslane ei ole ette nähtud inimtoiduks tapmiseks.
(55)
Nõukogu direktiivi 96/22/EÜ (31) kohaldatakse põllumajandusloomade suhtes, sealhulgas kodukabjalised, ning nendesse liikidesse kuuluvate metsloomade suhtes, keda on kasvatatud põllumajandusettevõttes. Kõnealuse direktiivi artiklis 7 on lubatud registreeritud hobuslastega, kellele on zootehnilistel põhjustel manustatud allüültrenbolooni või beetaagoniste sisaldavaid veterinaarravimeid, kaubelda enne keeluaja lõppu, tingimusel et manustamist reguleerivad tingimused on täidetud ning ravi liik ja kuupäev on kantud nende loomade sertifikaadile või passi.
(56)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 470/2009 (32) artikli 2 punktis b on toiduloomad määratletud kui „loomad, keda aretatakse, kasvatatakse, peetakse ja tapetakse või kellelt saadakse loomseid saadusi toidu tootmise eesmärgil”. Kõnealuse määruse artiklis 16 on sätestatud, et liidus võib toiduloomadele manustada vaid selliseid farmakoloogilisi toimeaineid, mis on liigitatud selle määruse artikli 14 lõike 2 punktide a, b või c kohaselt, tingimusel et selline manustamine on kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2001/82/EÜ (33).
(57)
Direktiivi 2001/82/EÜ artiklis 6 on sätestatud, et veterinaarravim saab olla müügiloa objektiks selle manustamise eesmärgil ühele või mitmele toidulooma liigile ainult juhul, kui selles sisalduvad ravitoimeained on loetletud määruse (EMÜ) nr 2377/90 I, II või III lisas. Nimetatud lisadega ettenähtud eeskirjad on nüüd sätestatud komisjoni määruses (EL) nr 37/2010 (34). Erandina võib määruse (EMÜ) nr 2377/90 I, II või III lisas loetlemata ravitoimeaineid sisaldava veterinaarravimi kasutamist lubada konkreetsetel hobuslastel, kes on kuulutatud inimtoiduks tapmisele mittekuuluvateks vastavalt liidu loomatervisealastele õigusaktidele. Sellised veterinaarravimid ei tohi sisalda määruse (EMÜ) nr 2377/90 IV lisas loetletud toimeaineid ega olla ette nähtud ravimi omaduste kokkuvõttes loetletud seisundite raviks, milleks veterinaarravim on hobuslaste puhul loa saanud. Seepärast tuleks sätestada, et hobuslase inimtoiduks tapmise võib loomaomanik välistada oma äranägemisel.
(58)
Direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud konkreetsed erandid kõnealuse direktiivi artiklist 11 seoses toiduloomade ravimisega ravimitega, mille suhtes on kehtestatud jääkide piirnorm muude liikide kui sihtliigi jaoks või mida on lubatud kasutada muude haiguste korral, tingimusel et hobuslased on identifitseeritud liidu õigusaktide kohaselt ning identifitseerimisdokumendis on märgitud, et nad ei ole ette nähtud tapmiseks inimtoiduks või et nad on ette nähtud tapmiseks inimtoiduks pärast vähemalt kuuekuulise keeluaja lõppu pärast seda, kui neid on ravitud ainetega, mis on loetletud komisjoni määruses (EÜ) nr 1950/2006 (35).
(59)
Kooskõlas direktiiviga 2001/82/EÜ peavad liikmesriigid tagama, et toiduloomade omanikud või pidajad saavad tõendada veterinaarravimite ostmist, valdamist ja manustamist sellistele loomadele viie aasta jooksul pärast manustamist, sealhulgas ka siis, kui loom selle viie aasta jooksul tapetakse. Seepärast on selle õigusakti kohaldamiseks vaja, et teave hobuslase tapmise kohta sisestatakse viivitamata selle liikmesriigi keskandmebaasi, kus asub hobuslast pidav ettevõte.
(60)
Kontrolli säilitamiseks identifitseerimisdokumentide väljastamise üle tuleks minimaalne kogus olulisi andmeid selliste dokumentide väljastamise kohta kanda identifitseerimisdokumente väljastava asutuse andmebaasi.
(61)
Hobuste aretuse ja võistlustega tegelevate suurimate organisatsioonide vahel on kokku lepitud ülemaailmne UELNi süsteem (Universal Equine Life Number - hobuslaste universaalse elunumbri süsteem). Süsteem on välja töötatud järgmiste organisatsioonide algatusel: maailma sporthobuste kasvatajate föderatsioon (World Breeding Federation for Sport Horses, WBFSH), rahvusvaheline tõuraamatu komitee (International Stud-Book Committee, ISBC), rahvusvaheline araabia hobuste organisatsioon (World Arabian Horse Organization, WAHO), araabia hobuste organisatsioonide Euroopa konverents (European Conference of Arabian Horse Organisations, ECAHO), anglo-araabia hobuste rahvusvaheline konverents (Conférence Internationale de l'Anglo-Arabe, CIAA), rahvusvaheline ratsaspordi föderatsioon (Fédération Equestre Internationale, FEI) ja Euroopa traaviliit (Union Européenne du Trot, UET); teavet selle süsteemi kohta leiab UELNi veebilehelt (36).
(62)
UELNi süsteem sobib nii registreeritud hobuslaste kui ka aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste registreerimiseks ning võimaldab arvutipõhise infovõrgustiku järkjärgulist sisseseadmist, et tagada registreeritud hobuslaste identsuskontrolli pidevus direktiivi 90/427/EMÜ artikli 6 kohaselt.
(63)
Kui andmebaasidele on määratud koodid, ei tohiks need koodid ja üksikute loomade registreeritud identifitseerimisnumbrite vorming mingil moel UELNi kehtiva süsteemiga vastuolus olla. Seepärast tuleks enne andmebaasile uue koodi määramist vaadata määratud UELN-koodide loendit.
(64)
Direktiiviga 2009/156/EÜ on nõutud, et veterinaarjärelevalve ametnik peab registreerima tapetud hobuslase identifitseerimisnumbri või identifitseerimisdokumendi numbri ning edastama lähtekoha pädevale asutusele viimase taotlusel tõendi selle kohta, et loom on tapetud. Seega tuleks selgitada, et sellistel juhtudel tuleb identifitseerimisdokument hävitada tapmiskohas, et hoida ära tapetud hobuslaste identifitseerimisdokumentide kasutamine pettuse eesmärgil.
(65)
Kõnealuses direktiivis on ka sätestatud, et kui hobuste tapmine, sealhulgas hukkamine, toimub tauditõrje eesmärgil, tuleb nende identifitseerimisdokumendid tagastada need väljastanud asutusele. Neid nõudeid tuleks kohaldada ka muude registreeritud hobuslaste kui registreeritud hobuste ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste jaoks väljastatud identifitseerimisdokumentide suhtes.
(66)
Selleks et identifitseerimisdokumente väljastava asutuse andmebaasis oleks ajakohane teave, on vaja teave looma surma või kadumise kohta kanda identifitseerimisdokumendi väljastanud asutuse andmebaasi ning keskandmebaasi liikmesriigis, kus asub hobuslast pidanud ettevõte.
(67)
UELNile vastava elunumbri registreerimine ning selle kasutamine identifitseerimisdokumendi väljastanud asutuste ja organite identifitseerimiseks peaks nende nõuete täitmist hõlbustama. Võimaluse korral peaksid liikmesriigid kasutama kontaktasutusi, mille nad on määranud kooskõlas määrusega (EÜ) nr 882/2004.
(68)
Vajaduse korral looma kohta käiva teabe jälgimiseks saab teabeahela üles ehitada nii, et kehtestatakse kohustus registreerida identifitseerimisdokumendi taotluse esitaja andmed identifitseerimisdokumendi taotlemisel enne 12 kuu möödumist looma sünnist (taotleja on aretaja ja tavapäraselt selle looma omanik, kelle jaoks identifitseerimisdokument on väljastatud) ning kohustus teatada identifitseerimisdokumente väljastavale asutusele hobuslase tavapärase asukohaliikmesriigi muutumisest.
(69)
Kooskõlas määrusega (EÜ) nr 504/2008 peab identifitseerimisdokumendis identifitseerimisandmed ajakohastama selle väljastanud asutus. Liikmesriigid on teatanud, et hobuslaste omanikud esitavad identifitseerimisdokumente väljastavatele asutustele identifitseerimisandmete ajakohastamiseks identifitseerimisdokumente posti teel vastumeelselt, eriti kui identifitseerimisdokumente väljastav asutus asub välismaal. Vastumeelsuse põhjus on hirm, et identifitseerimisdokument kaob ja hobuslane tuleb identifitseerida duplikaadi või identifitseerimisdokumendi asendusdokumendiga, mille tõttu ei ole looma lubatud tappa inimtoiduks, mis omakorda vähendab oluliselt looma väärtust.
(70)
Et hõlbustada identifitseerimisdokumendi haldamist kogu looma eluea jooksul, on vaja kehtestada menetlus identifitseerimisdokumendi registreerimiseks tavapärases asukohaliikmesriigis, eriti juhul, kui identifitseerimisdokument on väljastatud teises liikmesriigis. Esmase identifitseerimise teinud identifitseerimisdokumente väljastava asutusega vajaliku teabevahetuse saab kõige paremini tagada asjaomaste liikmesriikide keskandmebaaside vahelise teabevahetusega.
(71)
Peale selle võib identifitseerimisdokumente väljastav asutus kaotada loa või määramise, kuigi dokument jääb looma- ja rahvatervisega seotud eesmärkidel samal ajal kehtima. Seepärast on vaja identifitseerimisdokumendis sisalduvast teabest teha tagavarakoopia andmebaasis, millele on looma- ja rahvatervise ning loomade heaolu valdkonna pädevatel asutustel juurdepääs.
(72)
Kuna igas liikmesriigis on tavaliselt mitu identifitseerimisdokumente väljastavat asutust, kuna hobuslased liiguvad tihti ühest ettevõttest teise, kuna nende staatus muutub aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslasest registreeritud hobuslaseks või toiduloomast loomaks, keda ei ole lubatud tappa inimtoiduks, ning kuna registreeritud hobuslasi võivad identifitseerida tõuraamatut pidavad organisatsioonid, mille peakontor asub teises liikmesriigis, on direktiivide 90/427/EMÜ ja 2009/156/EÜ nõuetekohaseks rakendamiseks vältimatu, vajalik ja asjakohane luua igas liikmesriigis keskandmebaas, mis sisaldab selle liikmesriigi territooriumil asuvates ettevõtetes peetavate hobuslaste identifitseerimisandmeid.
(73)
Siiski oleks neil liikmesriikidel, kes on loonud eraldi andmebaasi registreeritud hobuslaste jaoks ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste jaoks, lubatud jätkata sellise süsteemi rakendamist tingimusel, et andmebaaside vahel toimub andmevahetus ja veterinaarasutustel on neile täielik juurdepääs.
(74)
Selleks peaksid eri liikmesriikide keskandmebaasid tegema omavahel koostööd kooskõlas nõukogu direktiiviga 89/608/EMÜ, (37) et hõlbustada looma ja tema jaoks väljastatud identifitseerimisdokumendi andmete vahetamist.
(75)
Selleks et liikmesriikides kohaldataks hobuslaste identifitseerimist käsitlevaid liidu õigusakte ühetaoliselt ning selleks, et tagada nende selgus ja läbipaistvus, tuleks määrus (EÜ) nr 504/2008 kehtetuks tunnistada ning asendada käesoleva määrusega.
(76)
Kooskõlas komisjoni määruse (EL) nr 519/2013 (38) lisa punktiga 24 tuleb Horvaatias enne 30. juunit 2013 sündinud hobuslased, keda ei ole identifitseeritud kooskõlas määrusega (EÜ) nr 504/2008, identifitseerida kooskõlas selle määrusega hiljemalt 31. detsembriks 2014.
(77)
Käesolevat määrust tuleks kohaldada alates 1. jaanuarist 2016, et anda liikmesriikidele ja ettevõtjatele aega uute eeskirjadega kohanemiseks. Nõuet luua keskandmebaas ja seda hallata tuleks siiski Kreekas, Rootsis ja Ühendkuningriigis kohaldada alates 1. juulist 2016.
(78)
Käesolevas määruses sätestatud meetmed on kooskõlas alalise taime-, looma-, toidu- ja söödakomitee ja alalise zootehnikakomitee arvamusega,
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE:
I PEATÜKK
REGULEERIMISESE, REGULEERIMISALA, MÕISTED, ÜLDPÕHIMÕTTED
Artikkel 1
Reguleerimisese ja reguleerimisala
1. Käesolevas määruses sätestatakse identifitseerimiseeskirjad hobuslaste kohta, kes:
a)
on sündinud liidus või
b)
on lastud liidus vabasse ringlusse määruse (EL) nr 952/2013 artikli 5 punkti 16 alapunktis a määratletud tolliprotseduuri kohaselt.
2. Käesoleva määruse kohaldamine ei piira otsuse 96/78/EÜ kohaldamist.
Artikkel 2
Mõisted
Käesoleva määruse kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:
a) „hobuslased”- kõik hobuslaste (Equidae) sugukonda hobuse (Equus) perekonda kuuluvad metsikud või kodustatud kabjalised imetajad ja nende ristandid;
b) „ettevõte”- põllumajandusettevõte või treeningkeskus, tall või mis tahes ruum või rajatis, kus tavapäraselt peetakse või aretatakse hobuslasi sõltumata nende kasutusalast, ning looduskaitsealad, kus hobuslased elavad vabalt;
c) „loomapidaja”- iga füüsiline või juriidiline isik, kes on hobuslase valdaja või kelle ülesandeks on tema pidamine rahalise tasu eest või ilma ajutiselt või alaliselt, sealhulgas looma vedamisel, müümisel või võistluste, võiduajamiste või kultuurisündmuste ajal;
d) „loomaomanik”- füüsiline või juriidiline isik, kes on hobuslase omanik;
e) „registreeritud hobuslane”- iga hobuslane, kes
i)
on kantud tõuraamatusse või seal registreeritud ja sissekandmiseks kõlblik kooskõlas direktiivi 90/427/EMÜ artikli 4 lõike 2 punktiga b ning on identifitseeritud nimetatud direktiivi artikli 8 lõikega 1 ettenähtud identifitseerimisdokumendi abil või
ii)
on hobune (sealhulgas ponid), kelle on registreerinud võistlus- või võidusõiduhobustega tegelev rahvusvaheline ühendus või organisatsioon ning kes on identifitseeritud kõnealuse ühenduse või organisatsiooni riikliku filiaali poolt välja antud identifitseerimisdokumendi abil;
f) „tõuraamat”- raamat, register, andmik või andmekandja,
i)
mida peab organisatsioon või ühing, mis on liikmesriigi poolt ametlikult heaks kiidetud või tunnustatud, või mida peab asjaomase liikmesriigi ametiasutus; ning
ii)
kuhu hobuslane on koos teadaolevate eellaste andmetega kantud või kus ta on registreeritud ja sissekandmiseks kõlblik;
g) „aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslased”- muud kui punktides e ja h osutatud hobuslased;
h) „tapmiseks ettenähtud hobuslased”- hobuslased, kes transporditakse otse või pärast direktiivi 2009/156/EÜ artiklis 7 osutatud heakskiidetud kogumiskeskuse läbimist tapamajja ning tapetakse;
i) „pädev asutus”- liikmesriigi keskasutus, kes on pädev korraldama ametlikke kontrolle, või muu asutus, kellele on delegeeritud kõnealune pädevus, sealhulgas direktiivi 2009/156/EÜ artikli 2 punktis h osutatud pädev asutus;
j) „zootehnika-asutus”- liikmesriigi keskasutus, kes on pädev rakendama direktiivi 90/427/EMÜ, või muu asutus, kellele on delegeeritud kõnealune pädevus, sealhulgas otsuse 92/353/EMÜ artikli 2 lõikes 1 osutatud asutused;
k) „ajutiselt sisenenud”- sellise kolmandast riigist pärit registreeritud hobuse staatus, kes on liitu lubatud alla 90 päevaks kooskõlas otsusega, mis on vastu võetud direktiivi 2009/156/EÜ artikli 19 punkti b kohaselt;
l) „alaliselt sisenenud”- sellise kolmandast riigist pärit hobuse staatus, kes on liitu imporditud vähemalt 90 päevaks;
m) „tunnus”- individuaalse hobuslase nähtav või nähtavaks muudetav ja eristav tunnus, mis on päritud või saadud ja identifitseerimise eesmärgil registreeritud;
n) „transponder”- üksnes andmete lugemiseks ettenähtud passiivne raadiosagedusel töötav identifitseerimisvahend, mis:
i)
vastab ISO 11784 standardile ja milles kasutatakse dupleks- (FDX või FDX-B) või poolduplekstehnoloogiat (HDX); ning
ii)
mida saab lugeda ISO 11785 standardile vastava lugemisseadme abil vähemalt 12 cm kauguselt;
o) „unikaalne elunumber”- unikaalne 15-kohaline tähtnumbriline kood, mis kannab teavet konkreetse hobuslase kohta ning andmebaasi ja riigi kohta, kus selline teave on kooskõlas hobuslaste universaalse elunumbri (UELN) kodeerimissüsteemiga esimest korda registreeritud, ning mis sisaldab järgmist:
i)
kuuekohaline UELNile vastav identifitseerimiskood artiklis 39 viidatud andmebaasi jaoks, millele järgneb:
ii)
hobuslasele määratud individuaalne üheksakohaline identifitseerimisnumber;
p) „hobuste Aafrika katkust vaba liikmesriik”-
i)
iga liikmesriik, kus asjaomasel territooriumil ei ole hobuste Aafrika katku esinemise kohta viimase kahe aasta jooksul leitud kliinilisi, seroloogilisi (vaktsineerimata hobuslaste puhul) või epidemioloogilisi tõendeid; ning
ii)
kus ei ole viimase 12 kuu jooksul kõnealuse haiguse vastu vaktsineeritud;
q) „teatamiskohustuslikud haigused”- direktiivi 2009/156/EÜ I lisas loetletud haigused;
r) „veterinaarjärelevalve ametnik”- liikmesriigi või kolmanda riigi pädeva asutuse poolt määratud veterinaararst;
s) „kiipkaart”- sisseehitatud arvutikiibiga plastseade, mis võimaldab talletada andmeid ja neid elektrooniliselt ühilduvatele arvutisüsteemidele edastada;
t) „vastutav veterinaararst”- direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 1 osutatud veterinaararst.
Artikkel 3
Üldised põhimõtted ja hobuslaste identifitseerimise kohustus
1. Ühel määruse (EÜ) nr 882/2004 I lisas loetletud territooriumidest elavad hobuslased tuleb identifitseerida kooskõlas käesoleva määrusega.
2. Kui loomapidaja ei ole looma omanik või üks omanikest, peab ta tegutsema omaniku nimel ja tema nõusolekul kooskõlas käesoleva määrusega.
3. Artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud liikmesriigid ja identifitseerimisdokumenti väljastavad asutused võivad nõuda, et artikli 11 kohase identifitseerimisdokumendi taotluse või artikli 27 kohase olemasolevas identifitseerimisdokumendis andmete muutmise taotluse esitab kõnealustele asutustele omanik.
4. Liikmesriigid tagavad vajaduse korral määruse (EÜ) nr 882/2004 kohaste ametlike kontrollide abil, et hobuslaste pidajad ja identifitseerimisdokumenti väljastavad asutused täidavad oma kohustusi, mis tulenevad käesolevast määrusest.
Artikkel 4
Liidu süsteem hobuslaste identifitseerimiseks
1. Käesoleva määruse kohaldamisel koosneb liidu süsteem hobuslaste identifitseerimiseks järgmistest elementidest:
a)
üks eluaegne identifitseerimisdokument, mis jääb selle väljastanud asutuse omandiks, kui väljastav asutus ei ole teisiti ette näinud või kui käesolevas määruses ei ole teisiti sätestatud, ning mis sisaldab järgmist:
i)
hobuslase sõnaline kirjeldus ja tema tunnused;
ii)
täielik joonis, millel on märgitud kirjelduses esitatud tunnused;
iii)
koht loa saanud kannetele identifitseerimisandmetes tehtud muudatuste kirjeldamiseks;
b)
identsuskontrolli meetod, mis:
i)
tagab ühese seose identifitseerimisdokumendi ja selle hobuslase vahel, kelle jaoks see on väljastatud;
ii)
näitab, et hobuslane on juba läbinud identifitseerimisprotsessi;
c)
artikli 38 kohane andmebaas, milles registreeritakse selle loomaga seotud üksikasjalikud identifitseerimisandmed, kelle jaoks identifitseerimisdokument väljastati, ja identifitseerimisdokumendi taotluse esitanud loomapidaja andmed ning milles ühtlasi määratakse loomale unikaalne elunumber;
d)
artikli 39 kohaselt loodud keskandmebaas.
2. Hobuslast peetakse käesoleva määruse kohaselt identifitseeritud hobuslaseks ainult juhul, kui on täidetud järgmised tingimused:
a)
temaga on kaasas vastavalt ühele järgmistest sätetest väljastatud identifitseerimisdokument:
i)
liidus sündinud hobuslaste puhul artikkel 9 või
ii)
liitu imporditud hobuslaste puhul artikkel 14 või
iii)
artikkel 29 või 30, kui temaga on kaasas identifitseerimisdokumendi duplikaat, või
iv)
artikkel 32, kui temaga on kaasas identifitseerimisdokumendi asendusdokument, või
b)
ta on identifitseeritud:
i)
hobuslaste ajutise dokumendiga liikumise või transpordi suhtes kehtestatud erandite puhul kooskõlas artikliga 24 või
ii)
tapmiseks ettenähtud hobuslaste teatavat tüüpi liikumise või transpordi suhtes kehtestatud erandite puhul kooskõlas artikli 26 lõikega 2.
II PEATÜKK
LIIDUS SÜNDINUD HOBUSLASTE IDENTIFITSEERIMINE
Artikkel 5
Liidus sündinud hobuslastele identifitseerimisdokumenti väljastavad asutused
1. Artikliga 7 ettenähtud identifitseerimisdokumendi annab välja üks järgmistest väljastavatest asutustest:
a)
käesoleva määruse artikli 2 punkti e alapunktis i osutatud registreeritud hobuslaste puhul otsuse 92/353/EMÜ artikli 2 lõike 1 kohaselt heakskiidetud või tunnustatud organisatsioonid või ühendused või liikmesriigi ametiasutus, kes peab tõuraamatut, kuhu hobuslane on kantud või kus ta on registreeritud ja sissekandmiseks kõlblik kooskõlas otsusega 96/78/EÜ;
b)
artikli 2 punkti e alapunktis ii osutatud registreeritud hobuslaste puhul rahvusvahelise organisatsiooni või ühenduse riiklik filiaal, kes tegeleb võistlus- või võidusõiduhobustega ning kelle üle teostab järelevalvet selle liikmesriigi pädev asutus, kus asub organisatsiooni või ühenduse peakorter;
c)
artikli 2 punktis g osutatud aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste puhul:
i)
pädev asutus, kelle vastutusalasse kuulub ettevõte, kus hobuslast identifitseerimise ajal peetakse, või
ii)
identifitseerimisdokumenti väljastav asutus, kelle on määranud ja kelle üle teostab järelevalvet punktis i osutatud pädev asutus, kellele kõnealune ülesanne on delegeeritud.
2. Pädev asutus määrab ainult selliseid lõike 1 punkti c alapunktis ii osutatud väljastavaid asutusi, kes vastavad järgmistele tingimustele:
a)
peab olema koostatud täpne kirjeldus väljastava asutuse ülesannetest ja kohustustest ning olukordadest, milles ta võib neid täita;
b)
peavad olema tõendid selle kohta, et:
i)
väljastaval asutusel on talle delegeeritud ülesannete täitmiseks nõutavad oskused, varustus ja infrastruktuur;
ii)
väljastav asutus omab piisavat arvu sobiva kvalifikatsiooni ja kogemustega töötajaid;
iii)
väljastav asutus on talle delegeeritud ülesannete täitmisel erapooletu ning vaba igasugusest huvide konfliktist;
iv)
on olemas identifitseerimisdokumendi vorm, mis vastab käesoleva määruse nõuetele;
c)
väljastav asutus peab tegema pädeva asutusega tihedat koostööd, et vältida käesoleva määruse nõuete rikkumist ja vajaduse korral rikkumine heastada;
d)
pädeva asutuse ja väljastava asutuse vahel toimub tõhus ja tulemuslik kooskõlastamine.
3. Kui pädeval asutusel on piisavalt põhjust järeldada, et väljastava asutuse tegevus ei vasta käesoleva määruse nõuetele, uurib ta selliseid rikkumisjuhtumeid. Väljastav asutus ei tohi identifitseerimisdokumenti väljastada enne, kui kõnealune uurimine on lõpetatud ja rikkumisi ei ole tuvastatud või need on heastatud.
4. Kui lõikes 1 osutatud väljastav asutus ei täida olenemata lõike 3 kohaselt võetud meetmetest käesoleva määruse nõudeid, võtab pädev asutus tagasi loa väljastada hobuslaste identifitseerimisdokumente.
Pärast seda, kui luba väljastada hobuslaste identifitseerimisdokumente on tagasi võetud, tagab pädev asutus, et tema vastutusalas olevate hobuslaste identifitseerimist jätkatakse kooskõlas käesoleva määrusega ja et kooskõlas artikliga 34 tagastatud või tagastatavad identifitseerimisdokumendid võtab enda hooleks kõnealune pädev asutus või väljastav asutus, kellele pädev asutus on selle ülesande delegeerinud.
Artikkel 6
Teave identifitseerimisdokumente väljastavate asutuste kohta
1. Liikmesriigid koostavad ja ajakohastavad artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastavate asutuste loetelu ning teevad selle teistele liikmesriikidele ja liikmesriikidele ning üldsusele pädeva asutuse loodud veebilehel kättesaadavaks.
2. Lõikes 1 osutatud loetelu:
a)
peab sisaldama artikli 35, artikli 37 lõike 4, artikli 38 lõike 3 ja artikli 40 lõike 1 nõuete järgimiseks vajalikke kontaktandmeid;
b)
peab vastama otsuse 2009/712/EÜ II lisa 2. peatüki I jao punktis f sätestatud näidisvormile ja selle otsuse III lisa nõuetele;
c)
peab olema komisjonile esitatud internetilingi kaudu otse kättesaadav kooskõlas lõikega 3 ja keelt emakeelena mittekõnelevatele inimestele piisavalt arusaadav.
3. Selleks, et abistada liikmesriike lõikes 1 osutatud ajakohastatud loetelude kättesaadavaks tegemisel, loob komisjon veebilehe, kuhu iga liikmesriik paneb üles otselingi lõikega 1 ettenähtud veebilehel asuvale nõutavale teabele.
Artikkel 7
Liidus sündinud hobuslaste identifitseerimisdokumentide vorm ja sisu
1. Liidus sündinud hobuslased identifitseeritakse ühe identifitseerimisdokumendiga, mis on väljastatud hobuse kogu elueaks kooskõlas:
a)
I lisa 1. osas sätestatud identifitseerimisdokumendi näidisega;
b)
I lisa 2. osas sätestatud lisanõuetega.
2. Väljastavad asutused tagavad, et identifitseerimisdokument sisaldab piisavalt lehekülgi, kus on I lisa 1. osas esitatud identifitseerimisdokumendi näidise kohased teabeväljad järgmiste jagudega ettenähtud teabe sisestamiseks:
a)
registreeritud hobuslaste puhul I-IX jagu;
b)
aretamiseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste puhul vähemalt I-IV jagu.
3. Väljastavad asutused tagavad, et identifitseerimisdokumendis jääb jagude järjekord ja numeratsioon samaks, nagu on esitatud I lisa 1. osas, ning et nende jagude jaoks, kuhu saab teha mitu kannet, on identifitseerimisdokumendis piisavalt lehekülgi.
4. Väljastavad asutused vastutavad nende ruumides olevate täitmata ja täidetud identifitseerimisdokumentide turvalise haldamise eest.
Piiramata artikli 4 lõike 1 punkti a kohaldamist, tagavad väljastavad asutused, kui nende töökord seda lubab, et artikli 34 lõike 1 punkti c alapunktis ii ja artiklis 35 osutatud identifitseerimisdokumendid märgitakse enne omanikule looma mälestuseks andmist kehtetuks nii, et dokumenti ennast või selles olevat teavet ei saaks pettuse eesmärgil kasutada.
5. Pädev asutus koos zootehnika asutusega võivad vastu võtta haldusmenetlusi, et tagada selliste identifitseerimisdokumentide kujunduse ühtlustamine, mida väljastavad artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastavad asutused nende järelevalve all tingimusel, et täidetakse lõigete 1, 2 ja 3 üldnõudeid.
Artikkel 8
Pädevate asutuste kohustused seoses liidus sündinud hobuslastele identifitseerimisdokumentide väljastamisega
Zootehnika-asutus ja pädev asutus tagavad, et nende territooriumil ja nende vastutusalas olevad väljastavad asutused:
a)
väljastavad identifitseerimisdokumente, mis vastavad artikli 7 lõigete 1, 2 ja 3 nõuetele;
b)
omavad süsteeme, mille alusel kontrollida pädeva asutuse nõudmisel, kas identifitseerimisdokument, mis on teate kohaselt nende väljastatud,
i)
on kordumatu, ehtne ja autentne;
ii)
sisaldab seerianumbrit, mis on trükitud vähemalt I, II ja III jagu sisaldavatele lehekülgedele, kui täitmata identifitseerimisdokumente on trükitud varuks.
Artikkel 9
Liidus sündinud hobuslaste identifitseerimisdokumentide väljastamine
1. Väljastavad asutused väljastavad ainult selliseid identifitseerimisdokumente,
a)
mis vastavad artikli 7 lõigetele 1, 2 ja 3;
b)
mille I jagu on nõuetekohaselt täidetud teabega, mida on kontrollinud I jao A osa punktis 11 märgitud väljastav asutus või mida on kontrollitud kõnealuse asutuse nimel;
c)
mille IV jagu on täidetud, kui see on nõutud riigi õigusaktidega või artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud pädeva asutuse eeskirjade ja reeglitega;
d)
mille V jagu on täidetud kooskõlas käesoleva artikli lõikega 2.
2. Artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastav asutus identifitseerib artikli 2 punkti e alapunktis i osutatud registreeritud hobuslased kooskõlas selles sättes osutatud tõuraamatu eeskirjadega ja täidab identifitseerimisdokumendi V jao direktiivi 90/427/EMÜ artikli 8 lõike 1 teises lõigus ja selle direktiivi lisas osutatud päritolusertifikaadi teabega.
3. Kooskõlas registreeritud hobuslase originaaltõuraamatu sisse seadnud organisatsiooni või ühenduse põhimõtetega sisaldab identifitseerimisdokumendi V jagu järgmist teavet:
a)
kogu teave põlvnemise kohta;
b)
direktiivi 96/78/EÜ artiklis 2 või 3 osutatud tõuraamatu jaotis;
c)
olemasolu korral tõuraamatu põhiosa klass, millesse registreeritud hobuslane on kantud.
4. Hobuslase registreerimiseks võistluste- või võidusõidu jaoks, nagu on osutatud artikli 2 punkti e alapunktis ii, teeb artikli 5 lõike 1 punktis b osutatud väljastav asutus järgmist:
a)
väljastab kooskõlas lõike 1 punktidega a ja b ning kooskõlas oma eeskirjadega identifitseerimisdokumendi, mis vastab artikli 7 lõigete 1, 2 ja 3 sätetele, või
b)
tunnustab ja valideerib kõnealuse hobuse jaoks kooskõlas käesoleva artikli lõikega 1 väljastatud identifitseerimisdokumendi või
c)
väljastab uue identifitseerimisdokumendi kooskõlas artikli 12 lõike 3 punktiga c.
Artikkel 10
Erand identifitseerimisdokumendi I ja IV jaos teatavate andmete esitamise nõudest
1. Erandina artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktist ii ja artikli 9 lõike 1 punktist b võib pädev asutus lubada väljastaval asutusel jätta kandmata identifitseerimisdokumendi joonisele (mis on sätestatud I lisa I jao B osas) punktides 12-18 osutatud teabe tingimusel, et on täidetud kaks järgmist tingimust:
a)
artikli 18 kohaselt on paigaldatud transponder või kasutatakse samaväärset artikli 21 kohast heakskiidetud identsuskontrolli alternatiivmeetodit;
b)
esitatakse foto või trükitud materjal, mis on hobuslase kirjeldamiseks piisavalt üksikasjalik.
2. Artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastavad asutused võivad
a)
jätta kasutamata käesoleva artikli lõike 1 kohase erandi;
b)
kohandada kooskõlas käesoleva artikli lõikega 1 väljastatud identifitseerimisdokumenti vastavalt artikli 9 lõikes 1 esitatud nõuetele.
3. Erandina artikli 9 lõike 1 punktist c võib omaniku kohta teabe esitada omandiõigust kinnitava sertifikaadiga või registreerimiskaardiga, mis on kantud kooskõlas artikliga 38 loodud andmebaasi ning milles on esitatud järgmine teave:
a)
hobuslase unikaalne elunumber;
b)
olemasolu korral identifitseerimisdokumendi number ja transpondri kood või samaväärne artikli 21 kohane identsuskontrolli heakskiidetud alternatiivmeetod.
Esimese lõiguga ettenähtud omandiõigust kinnitav sertifikaat või registreerimiskaart tuleb väljastavale asutusele tagastada, kui loom sureb, müüakse, läheb kaduma, varastatakse, tapetakse või hukatakse.
Artikkel 11
Liidus sündinud hobuslaste identifitseerimisdokumentide taotlemine
1. Loomapidaja esitab liidus sündinud hobuslase identifitseerimisdokumendi taotluse selle asjaomase liikmesriigi väljastavale asutusele, kus asub hobuslast pidav ettevõte, ning esitab kogu käesoleva määruse järgimiseks vajaliku teabe.
2. Liikmesriigid kehtestavad käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud taotluste esitamiseks tähtajad, mis on vajalikud artikliga 12 ja artikli 13 lõikega 1 ettenähtud identifitseerimistähtaegade järgimiseks.
3. Erandina käesoleva artikli lõikest 1 ja kooskõlas otsuse 96/78/EÜ artikliga 1 võib loomapidaja käesoleva artikli lõikega 1 ettenähtud taotluse esitada artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud asjaomasele väljastavale asutusele, mille peakorter on muus liikmesriigis kui hobuslast pidava ettevõte liikmesriigis.
Artikkel 12
Liidus sündinud hobuslaste identifitseerimise tähtaeg
1. Liidus sündinud hobuslased tuleb identifitseerida identifitseerimisdokumendiga, mis on väljastatud kooskõlas artikliga 9, hiljemalt 12 kuu jooksul pärast sündi ja igal juhul enne alalist lahkumist sünniettevõttest, välja arvatud juhul, kui kõnealune liikumine toimub kooskõlas artikli 23 lõike 2 punktiga c koos märaga, kellest varss sõltub, või kooskõlas artikli 26 lõikega 2.
2. Erandina lõikest 1 võivad liikmesriigid määrata hobuslase identifitseerimise kõige pikemaks tähtajaks kuus kuud või sünni kalendriaasta.
3. Erandina lõigetest 1 ja 2 võib uue identifitseerimisdokumendi väljastada kooskõlas artikliga 9 igal ajal:
a)
pädeva asutuse taotlusel või pädeva asutuse poolt, kui olemasolev identifitseerimisdokument ei vasta artikli 7 lõigete 1, 2 ja 3 nõuetele või kui väljastav asutus ei ole nõuetekohaselt märkinud teatavaid I, II või V jaos sätestatud identifitseerimisandmeid, või
b)
kui aretuseks ja tootmiseks ette nähtud hobuslasest saab registreeritud hobuslane kooskõlas artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastava asutuse eeskirjadega ja olemasolevat identifitseerimisdokumenti ei saa vastavalt kohandada või
c)
kui hobuslasest saab või ta registreeritakse artikli 2 punkti e alapunktis ii osutatud registreeritud hobuslasena kooskõlas artikli 5 lõike 1 punktis b osutatud väljastava asutuse eeskirjadega ja olemasolevat identifitseerimisdokumenti ei saa vastavalt kohandada või
d)
kui identifitseerimisdokument on väljastatud kooskõlas artikli 10 lõikega 1 ja seda ei saa kohandada vastavalt artikli 9 lõike 1 nõuetele kooskõlas artikli 10 lõike 2 punktiga b või
e)
kui artikli 18 lõigetes 4 ja 5 osutatud juhtudel ei saa olemasolevat identifitseerimisdokumenti vastavalt kohandada või
f)
kui pädev asutus on identifitseerimisdokumendi uurimise käigus konfiskeerinud.
Esimeses lõigus kirjeldatud juhtudel tagastatakse olemasolev identifitseerimisdokument väljastavale asutusele, et märkida see kehtetuks, ning kehtetuks märkimine ja uue identifitseerimisdokumendi väljastamine registreeritakse kooskõlas artikliga 38 loodud andmebaasis.
Artikkel 13
Erandid, mis käsitlevad teatavate metsikutes või poolmetsikutes tingimustes elavate hobuslaste identifitseerimist
1. Erandina artiklist 12 võib pädev asutus otsustada, et teatavatel aladel metsikutes või poolmetsikutes tingimustes elavad määratletud populatsiooni kuuluvad hobuslased identifitseeritakse artikli 9 või artikli 17 lõike 4 kohaselt üksnes siis, kui:
a)
nad on kõnealustest populatsioonidest eemaldatud, välja arvatud ametliku järelevalve all üleviimine ühest populatsioonist teise, või
b)
kui neid hakatakse pidama koduloomadena.
2. Liikmesriigid, kellel on kavas kasutada lõikes 1 sätestatud erandit, teavitavad käesolevale artiklile viidates komisjoni enne erandi kasutamist asjaomastest populatsioonidest ja aladest, mille nad on kooskõlas lõikega 1 määratlenud.
III PEATÜKK
LIITU IMPORDITUD HOBUSLASTE IDENTIFITSEERIMINE
Artikkel 14
Liitu imporditud hobuslaste identifitseerimine
Kolmandas riigis väljastatud identifitseerimisdokumenti peetakse kooskõlas käesoleva määrusega kehtivaks tingimusel, et see vastab järgmistele tingimustele:
a)
selle on väljastanud:
i)
registreeritud hobuslaste puhul põlvnemistunnistusi väljastav kolmanda riigi asutus, mis on kantud direktiivi 94/28/EÜ artikli 3 lõikega 1 ette nähtud loetelusse, või
ii)
registreeritud hobuse puhul võistlus- või võidusõiduhobustega tegeleva rahvusvahelise organisatsiooni või ühenduse riiklik filiaal, mille peakorter on selles kolmandas riigis, kus asub artikli 5 lõike 1 punktis b osutatud rahvusvaheline organisatsioon või ühendus, või
iii)
kõikidel muudel juhtudel hobuslase päritoluriigiks oleva kolmanda riigi pädev asutus;
b)
see vastab kõigile artikli 7 lõike 2 nõuetele.
Artikkel 15
Liitu imporditud hobuslaste identifitseerimisdokumentide taotlemine
1. Loomapidaja esitab artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastavale asutusele, kes on asjaomase hobuslaste kategooria puhul sobiv, taotluse väljastada artikli 9 kohaselt artikli 7 kohane identifitseerimisdokument või registreerida olemasolev identifitseerimisdokument väljastava asutuse poolt vastavalt artiklile 38 loodud andmebaasis 30 päeva jooksul alates määruse (EL) nr 952/2013 artikli 5 lõike 16 punktis a määratletud tolliprotseduuri täitmisest, kui
a)
hobuslased imporditakse liitu või
b)
pädev asutus on muutnud registreeritud hobuslase direktiivi 2009/156/EÜ artikli 19 punkti b kohaselt vastu võetud otsusele vastava ajutise impordi lõplikuks impordiks kooskõlas kõnealuse direktiivi artikli 19 punktiga c.
2. Kui lõikes 1 osutatud olemasolev identifitseerimisdokument ei vasta artikli 7 lõike 2 nõuetele, teeb väljastav asutus loomapidaja taotlusel järgmist:
a)
täidab identifitseerimisdokumendi nii, et see vastab artikli 7 lõike 2 nõuetele;
b)
registreerib hobuslase identifitseerimisandmed ja täiendava teabe vastavalt artiklile 38 loodud andmebaasis.
3. Kui lõikes 1 osutatud olemasolevat identifitseerimisdokumenti ei saa muuta nii, et see vastaks käesoleva määruse artikli 7 lõike 2 nõuetele, ei peeta seda käesoleva määruse kohase identifitseerimise jaoks kehtivaks ning hobuslane identifitseeritakse artikli 7 lõigete 1, 2 ja 3 nõuetele vastava uue identifitseerimisdokumendiga, mis antakse välja artikli 9 kohaselt, võttes aluseks esitatud identifitseerimisdokumendi, milles peab olema märgitud vähemalt direktiivi 90/427/EMÜ lisa kohaselt nõutav teave.
IV PEATÜKK
ENNE IDENTIFITSEERIMISDOKUMENTIDE VÄLJASTAMIST NÕUTAVAD KONTROLLID JA IDENTSUSKONTROLLI MEETODID
Artikkel 16
Hobuslasele väljastatud ainsa identifitseerimisdokumendi kontrollimine
1. Enne identifitseerimisdokumendi väljastamist võtab identifitseerimisdokumente väljastav asutus või asutuse nimel tegutsev isik kõik vajalikud meetmed, et
a)
kontrollida, kas selline identifitseerimisdokument on asjaomase hobuslase jaoks juba väljastatud;
b)
vältida pettuse eesmärgil mitme identifitseerimisdokumendi väljastamist ühe hobuslase kohta.
2. Lõikega 1 ettenähtud meetmed hõlmavad järgmist:
a)
kättesaadavate asjaomaste dokumentide ja elektrooniliste andmetega tutvumine;
b)
hobuslase vanuse määramine;
c)
hobuslase artikli 17 kohane kontrollimine, et tuvastada varasemale identifitseerimisele osutavaid märke või tunnuseid.
Artikkel 17
Meetmed hobuslase varasema identifitseerimise tuvastamiseks
1. Varasemale identifitseerimisele osutavate tunnuste või märgistuste artikli 16 kohaseks tuvastamiseks võetakse vähemalt järgmised meetmed, millega tehakse kindlaks:
a)
mis tahes varem implanteeritud transpondri olemasolu, kasutades ISO standardile 11785 vastavat lugemisseadet, mis on võimeline lugema vähemalt HDX- ja FDX-B-transpondreid vähemalt siis, kui seade on otseses kokkupuutes kehapinnaga kohas, kuhu transponder tavaolukorras implanteeritakse;
b)
mis tahes kliinilised tunnused, mis viitavad sellele, et varem implanteeritud transponder või varem kooskõlas artikliga 21 paigaldatud tunnus on kirurgiliselt eemaldatud või seda on kirurgiliselt muudetud;
c)
mis tahes tunnused või märgid selle kohta, et hobuslase puhul on kooskõlas artikliga 21 kasutatud identsuskontrolli alternatiivmeetodit.
2. Kui pärast loomapidaja artikli 11 lõike 1 kohase taotluse esitamist ilmneb tänu käesoleva artikli lõikes 1 osutatud meetmetele varem implanteeritud transpondri olemasolu või mis tahes muu artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi kasutamine, mis osutab varsemale artikli 9 kohasele identifitseerimisele, teeb väljastav asutus järgmist:
a)
annab kooskõlas artikliga 29 või 32 sõltuvalt kättesaadavast teabest välja identifitseerimisdokumendi duplikaadi või asendusdokumendi;
b)
sisestab nõuetekohaselt teabe, st transpondri numbri või identsuskontrolli alternatiivmeetodi nimetuse identifitseerimisdokumendi I jao A osa vormi väljadele ja B osa joonisele.
3. Kui leiab kinnitust liidus sündinud hobuslaselt käesoleva artikli lõike 1 punktis b osutatud transpondri või identsuskontrolli alternatiivmeetodi puhul kasutatud tunnuste registreerimata eemaldamine, väljastab väljastav asutus vastavalt artiklile 32 identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi.
4. Erandina käesoleva artikli lõikest 2 võib pädev asutus lubada väljastada kooskõlas artikliga 9 identifitseerimisdokumenti artiklis 13 osutatud metsikutes või poolmetsikutes tingimustes elavale hobuslasele, kellel on transponder, kuid kellele ei ole kooskõlas artikliga 13 väljastatud identifitseerimisdokumenti, tingimusel, et transpondri kood registreeriti implanteerimise ajal selle identifitseerimisdokumenti väljastava asutuse andmebaasis, kes vastutas kõnealuse hobuslase populatsiooni eest.
Artikkel 18
Identsuskontrolli elektroonilised meetodid
1. Väljastav asutus tagab, et hobuslase esmakordse identifitseerimise ajal kooskõlas artikliga 12 implanteeritakse transponder.
2. Transponder implanteeritakse parenteraalselt aseptilistes tingimustes hobuse kukla ja turja vahelisele kaela keskel asuvale turjaväädi alale.
Pädev asutus võib siiski lubada transpondri implanteerimist mõnda muusse kohta hobuslase kaelale, tingimusel et selline alternatiivmeetod:
a)
ei ohusta looma heaolu;
b)
ega suurenda esimeses lõigus viidatud meetodiga võrreldes transpondri liikumise riski.
3. Liikmesriigid kehtestavad lõikes 2 osutatud sekkumiseks vajalikud minimaalsed kvalifikatsiooninõuded või määravad selliste toimingute sooritamiseks isiku (s.o kvalifitseeritud isik) või ametikoha.
4. Artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud väljastavad asutused võivad nõuda, et artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi abil identifitseeritud hobuslasele implanteeritakse transponder tema kandmiseks tõuraamatusse või seal registreerimiseks või registreeritud hobuslase registreerimiseks võistlusele.
5. Artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud väljastavad asutused ja pädev asutus võivad nõuda, et hobuslasele, kes tuleb identifitseerida kooskõlas artikli 4 lõikega 2 ja artikli 43 lõikega 1, tuleb implanteerida transponder identiteedi kontrollimiseks järgmistel juhtudel:
a)
varem implanteeritud ja registreeritud transponder ei tööta enam;
b)
artiklis 21 osutatud identsuskontrolli alternatiivmeetodina registreeritud päritud või saadud tunnus ei ole selleks enam sobiv või
c)
pädev asutus peab vajalikuks tagada identiteedi kontrollimine.
Artikkel 19
Transpondril kuvatava koodi kordumatuse tagamine
1. Liikmesriigid sätestavad eeskirjad kooskõlas artikli 2 punkti n alapunktis i osutatud standarditega, et tagada artikli 5 lõikes 1 osutatud pädevate asutuste implanteeritud transpondrite kuvatava koodi kordumatus, kui nad väljastavad artikli 9 kohaselt identifitseerimisdokumente.
2. Kooskõlas lõikega 1 kehtestatud eeskirju kohaldatakse kahjustamata identifitseerimissüsteemi, mille on kehtestanud teise liikmesriigi väljastav asutus, kes identifitseeris hobuslase kooskõlas käesoleva määrusega.
Artikkel 20
Transpondri koodi märkimine identifitseerimisdokumenti
1. Kui transponder implanteeritakse vastavalt artiklile 18, kannab identifitseerimisdokumente väljastav organ identifitseerimisdokumenti järgmise teabe:
a)
I jao A osa punktis 5 vähemalt 15 viimast kohta koodist, mida transponder edastab ja mida pärast implanteerimist lugeja abil lugeda saab, ning, kui see on asjakohane,
i)
vöötkoodiga isekleepuva kleebise tingimusel, et lehekülg hiljem kinni kleebitakse, või
ii)
väljatrüki vöötkoodist, mis kodeerib vähemalt 15 viimast kõnealust kohta transpondri edastatavas koodis;
b)
I jao B osas asuva joonise punktis 12 või 13, sõltuvalt implanteerimise küljest, hobuslasele implanteeritud transpondri koht, kust seda pärast implanteerimist loetakse;
c)
I jao B osa asuva joonise punktis 19 selle veterinaararsti või kvalifitseeritud isiku allkiri või pitser, kes hobuslase identifitseeris, täites A osa punkti 3 ja I jao B osas asuva joonise, ja on lugenud transpondri koodi pärast selle implanteerimist, või selle isiku allkiri või pitser, kes esitab identifitseerimisdokumendi väljastamise jaoks seda teavet uuesti kooskõlas väljastava asutuse eeskirjadega.
2. Kui hobuslane on märgistatud varem implanteeritud transpondriga, mis ei vasta artikli 2 lõike punkti n alapunktis i määratletud ISO standarditele, lisatakse erandina käesoleva artikli lõike 1 punktist a identifitseerimisdokumendi I jao A osa punkti 5 tootja või lugemisseadme nimi.
Artikkel 21
Identsuskontrolli alternatiivmeetodite kasutamise lubamine
1. Erandina artikli 18 lõikest 1 võivad liikmesriigid lubada liidus sündinud hobuslaste identifitseerimiseks sobivaid alternatiivmeetodeid, sealhulgas tunnuseid, mis vastavad artikli 4 lõike 1 punktile b, ja tagavad selle, et identifitseerimisdokumenti kantud looma identsust saab kontrollida.
2. Liikmesriigid tagavad, et
a)
hobuslaste identsuskontrolli alternatiivmeetodeid ei kasutata enamiku käesoleva määruse kohaselt nende territooriumil identifitseeritud hobuslaste puhul ainsa vahendina;
b)
nähtavad tunnused, millega märgistatakse aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslasi, ei ole segiaetavad nende territooriumil registreeritud hobuslaste jaoks ettenähtud märgistustega, mida kasutavad artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastavad asutused;
c)
kõik identsuskontrolli heakskiidetud alternatiivmeetodid eraldi või kombineeritult annavad kooskõlas artikliga 18 implanteeritud transpondriga samaväärsed tagatised;
d)
teavet hobuslase puhul kasutatud identsuskontrolli alternatiivmeetodi kohta on võimalik esitada vormis, mida saab digitaliseerida ja salvestada otsingut võimaldavalt artikli 38 kohaselt loodud andmebaasis.
3. Lõikes 1 sätestatud erandit kasutada kavatsevad liikmesriigid teevad artikli 6 lõikes 1 osutatud veebisaidil komisjonile, teistele liikmesriikidele ja üldsusele kättesaadavaks teabe identsuskontrolli jaoks kasutatava heakskiidetud alternatiivmeetodi kohta.
Artikkel 22
Identsuskontrolli alternatiivmeetodit kasutavate identifitseerimisdokumenti väljastavate asutuste ja loomapidajate kohustused
1. Identifitseerimisdokumente väljastav asutus tagab, et hobuslase identifitseerimisdokumenti ei väljastata enne, kui
a)
on kontrollitud, kas artiklis 21 osutatud identsuskontrolli heakskiidetud alternatiivmeetodit kohaldatakse nõuetekohaselt;
b)
identsuskontrolli jaoks kasutatud meetodi nimetus on sisestatud identifitseerimisdokumendi I jao A osa punkti 6 või 7 või, kui see on asjakohane, XI jakku ning on kantud andmebaasi kooskõlas artikli 38 lõike 1 punktiga f.
2. Identsuskontrolli alternatiivmeetodi kasutamise korral tagab loomapidaja vahendid juurdepääsuks sellele identifitseerimisteabele või kannab vajaduse korral hobuslase identsuskontrolli kulud või ootab, kuni hobuslase identsuskontroll on tehtud.
V PEATÜKK
HOBUSLASTE LIIKUMINE JA TRANSPORT
Artikkel 23
Registreeritud hobuslaste ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste liikumine ja transport
1. Registreeritud hobuslastele ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslastele kooskõlas artikli 9 lõikega 1, artikliga 14, artikliga 29, artikliga 30 või artikliga 32 väljastatud identifitseerimisdokument peab olema igal ajal kaasas hobuslasega, kelle jaoks see on väljastatud, sealhulgas hobuslase rümba transportimisel töötlemiseks ettevõttesse, mis on heaks kiidetud kooskõlas määruse (EÜ) nr 1069/2009 artikli 24 lõike 1 punktiga a või millele on osutatud määruse (EL) nr 142/2011 III lisa III peatüki punkti a alapunktis iii, kui see on nõutud riigi õigusaktidega.
2. Erandina lõikest 1 ei pea identifitseerimisdokument olema registreeritud hobuslase ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslasega kaasas, kui hobuslane:
a)
on tallis või karjamaal ning loomapidaja saab identifitseerimisdokumendi viivitamata esitada;
b)
viiakse ajutiselt ratsa, veokis, vankri ees või jalutades kas:
i)
ettevõtte lähedusse liikmesriigi piires, nii et identifitseerimisdokumendi saab viivitamata esitada, või
ii)
registreeritud suvekarjamaale rändkarjatamise ajal või sealt ära tingimusel, et identifitseerimisdokumendid saab esitada lähteettevõttes;
c)
ei ole veel emapiimast võõrutatud ning liigub koos ema või toitva märaga;
d)
osaleb hobuste võistluse harjutusel või katsel või üritusel, mis nõuab ajutist lahkumist harjutus-, võistlus- või ürituse kohalt;
e)
teda viiakse või transporditakse ühest kohast teise eriolukorras, mis on seotud hobuslaste endiga või ettevõttega, kus neid hobuslasi peetakse.
Artikkel 24
Ajutise dokumendiga liikuvate või transporditavate hobuslaste suhtes kehtestatud erand
1. Loomapidaja või pädeva asutuse taotluse korral väljastab identifitseerimisdokumente väljastav asutus ajutise dokumendi, mis sisaldab vähemalt III lisaga ettenähtud teavet, mis võimaldab hobuslast sama liikmesriigi piires ühest kohast teise viia või transportida kuni 45-päevase ajavahemiku vältel, mille jooksul antakse identifitseerimisdokument identifitseerimiseks vajalike andmete ajakohastamiseks üle identifitseerimisdokumente väljastavale asutusele või pädevale asutusele.
2. Lõike 1 kohase ajutise dokumendiga hobuslasi ei või viia tapamajja inimtoiduks tapmise eesmärgil.
3. Kui hobuslane transporditakse lõikes 1 osutatud 45-päevase ajavahemiku jooksul teise liikmesriiki või läbi teise liikmesriigi kolmandasse riiki, peab erandina lõikest 1 olema temaga kaasas lisaks käesoleva artikli lõikes 1 osutatud ajutisele dokumendile ka direktiivi 2009/156/EÜ III lisale vastav veterinaarsertifikaat, olenemata sellest, kas hobuslane on registreeritud või mitte.
Artikkel 25
Erand kiipkaardiga liikumise korral
1. Erandina artikli 23 lõikest 1 võib pädev asutus lubada kõnealuses lõikes viidatud registreeritud hobuslaste või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste liikumist ja transporti sama liikmesriigi piires ilma identifitseerimisdokumendita, juhul kui nendega on kaasas kiipkaart, mille väljastas sama asutus, kes väljastas nende identifitseerimisdokumendi, ja mis sisaldab II lisas sätestatud teavet.
2. Käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud erandit kasutavad liikmesriigid võivad kehtestada üksteise suhtes erandeid, mis hõlmavad registreeritud hobuslaste või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste liikumist ja transporti nende territooriumi piires.
Nad teavitavad selliste erandite lubamise kavatsusest komisjoni.
Artikkel 26
Tapaloomadeks ettenähtud hobuslaste liikumine ja transport
1. Tapaloomadeks ettenähtud hobuslastega peab nende tapamajja viimisel või transportimisel kaasas olema järgmine dokument:
a)
kooskõlas artikli 9 lõikega 1 või artikliga 14 väljastatud identifitseerimisdokument või
b)
kooskõlas artikliga 29 või 30 väljastatud identifitseerimisdokumendi duplikaat, mida kasutati artikliga 31 ette nähtud erandi puhul.
2. Erandina lõikest 1 võib pädev asutus lubada transportida tapaloomaks ettenähtud hobuslast, kellel ei ole artikli 9 lõike 1 kohast identifitseerimisdokumenti, sünniettevõttest otse tapamajja sama liikmesriigi piires, tingimusel et
a)
tapaloomaks ettenähtud hobuslane on alla 12 kuu vana ning ta külgmistel piimalõikehammastel on nähtavad kulumisjäljed;
b)
on võimaldatud teabe katkematu jälgitavus sünniettevõttest tapamajani;
c)
tapaloomaks ettenähtud hobuslane on transpordi ajal tapamajja artikli 18 või 21 kohaselt individuaalselt märgistatud;
d)
loomade partiiga on kaasas määruse (EÜ) nr 853/2004 II lisa III jaole vastav toidutarneahelat käsitlev teave, mis sisaldab viidet käesoleva lõike punktis c osutatud individuaalsele märgistusele;
e)
kooskõlas artikliga 21 hobuslasele implanteeritud transpondrit või muud füüsilist märgistust kaitstakse hilisema pettuse eesmärgil kasutamise eest, eemaldades ning hävitades või kõrvaldades selle kohapeal.
3. Artikli 34 lõike 1 punkte b ja c ei kohaldata, kui tapaloomadeks ettenähtud hobuslaste viimine või transport toimub käesoleva artikli lõike 2 kohaselt.
VI PEATÜKK
IDENTIFITSEERIMISDOKUMENTIDE HALDAMINE, NENDE DUPLIKAADID JA ASENDUSDOKUMENDID NING IDENTIFITSEERIMISDOKUMENDI KEHTIVUSE PEATAMINE
Artikkel 27
Loomapidajate kohustused seoses identifitseerimisdokumentide haldamisega, et tagada hobuslase identsuse katkematus kogu tema eluaja jooksul
1. Hobuslase pidaja tagab, et identifitseerimisdokumendis on järgmised andmed igal ajal ajakohased ja õiged:
a)
hobuslase staatus seoses tema sobivusega inimtoiduks tapmiseks;
b)
loetav transpondri kood või artikli 21 kohaselt identsuskontrolli alternatiivmeetodina kasutatud tunnus;
c)
hobuslase staatus, st kas ta on registreeritud hobuslane või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslane;
d)
teave omandi kohta, kui see on nõutav selle liikmesriigi õigusaktidega, kus hobuslast peetakse, või kui see on nõutav artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastava asutuse poolt.
2. Olenemata sellest, milline väljastav asutus väljastas identifitseerimisdokumendi kooskõlas artikli 9 lõikega 1, artiklitega 14, 29 või 32, tagab hobuslase pidaja, et identifitseerimisdokument esitatakse artikli 5 lõikes 1 osutatud hobuslase kategooria puhul asjaomasele väljastavale asutusele liikmesriigis, kus asub hobuslast pidav ettevõte, et oleks võimalik esitada artikli 38 lõikes 1 osutatud identifitseerimisandmed 30 päeva jooksul alates:
a)
identifitseerimisdokumendi väljastamisest kooskõlas artikli 9 lõikega 1 sellise väljastava asutuse poolt, mis asub väljaspool ettevõtte asukoha liikmesriiki;
b)
hobuslase toomisest ettevõtte asukoha liikmesriiki muust liikmesriigist, välja arvatud
i)
kuni 90-päevasel ajavahemikul võistlustel, võiduajamistel, näitustel, harjutustel või veokatsetel osalevad hobuslased;
ii)
paaritushooajal liikmesriigis olevad täkud;
iii)
paaritushooajal liikmesriigis kuni 90 päeva olevad märad;
iv)
veterinaarasutuses ravi eesmärgil olevad hobuslased;
v)
hobuslased, kes on ette nähtud tapmiseks 10 päeva jooksul alates nende saabumisest.
3. Kui identifitseerimisdokumendis olevaid artikli 38 lõikes 1 olevaid identifitseerimisandmeid on vaja ajakohastada, esitab loomapidaja identifitseerimisdokumendi 30 päeva jooksul alates andmete muutumise põhjustanud sündmusest:
a)
artikli 2 punkti e alapunktis i osutatud registreeritud hobuslaste puhul artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastavale asutusele, kes:
i)
on väljastanud asjaomasele registreeritud hobuslasele identifitseerimisdokumendi või
ii)
on heaks kiidetud kooskõlas otsusega 92/353/EMÜ hobuslast pidava ettevõtte asukoha liikmesriigis ning kes on sisse seadnud tõuraamatu, kuhu hobuslast võib kanda või kus ta võib registreerida kooskõlas otsusega 96/78/EÜ, või
b)
artikli 2 punkti e alapunktis ii osutatud registreeritud hobuslaste puhul artikli 5 lõike 1 punktis b osutatud väljastavale asutusele vastavalt selle väljastava asutuse eeskirjadele, kes väljastas asjaomase registreeritud hobuslase identifitseerimisdokumendi, või
c)
pädevale asutusele või mis tahes väljastavale asutusele, mis on määratud kooskõlas käesoleva määrusega hobuslast pidava ettevõtte asukoha liikmesriigi pädeva asutuse poolt.
Artikkel 28
Identifitseerimisdokumente väljastavate asutuste kohustused seoses identifitseerimisdokumentide haldamisega, et tagada hobuslase identsuse katkematus kogu tema eluaja jooksul
Artikli 27 lõikes 3 osutatud väljastav asutus teeb järgmist:
a)
ajakohastab identifitseerimisdokumendis vajalikud identifitseerimisandmed;
b)
kannab identifitseerimisdokumendi I jao C osasse väljastava asutuse kohta nõutava teabe, mis peab sisaldama vähemalt kuuekohalist UELNile vastavat andmebaasi numbrit, kui ta ei ole algse artikli 9 lõike 1 kohase identifitseerimisdokumendi väljastaja;
c)
täidab identifitseerimisdokumendi IV jao, kui riigi õigusaktide või väljastava asutuse eeskirjade kohaselt on vaja omanikku muuta;
d)
kannab tema poolt artikli 38 kohaselt loodud andmebaasi esitatud identifitseerimisdokumendis olevad identifitseerimisandmed või täiendab neid;
e)
esitab kõnealuse teabe kooskõlas artikliga 39 keskandmebaasile.
Artikkel 29
Identifitseerimisdokumendi duplikaadi väljastamine
1. Artikli 5 lõikes 1 osutatud väljav asutus väljastab identifitseerimisdokumendi duplikaadi, kui
a)
identifitseerimisdokumendi originaaleksemplar on kadunud, kuid hobuslase saab identifitseerida transpondri edastatud koodi või identsuskontrolli alternatiivmeetodi abil kooskõlas artikliga 21, või
b)
hobuslane ei ole identifitseeritud artiklis 12, artiklis 14 või artikli 43 lõikes 2 sätestatud tähtaegadeks, kuid paaritamistunnistus on kättesaadav ja bioloogiline ema või, embrüo siirdamise korral, kasuema on kooskõlas käesoleva määrusega identifitseeritud, või
c)
pädeval asutusel on tõendeid selle kohta, et teatavad olemasolevas identifitseerimisdokumendis esitatud identifitseerimisandmed ei vasta asjaomasele hobuslasele ja artikli 12 lõike 3 punkti a sätteid ei saa kohaldada.
2. Lõikes 1 kirjeldatud juhtudel teeb artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus loomapidaja või pädeva asutuse taotlusel järgmist:
a)
implanteerib loomale vajaduse korral kooskõlas artikliga 18 transpondri või paigaldab artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi puhul kasutatava tunnuse;
b)
väljastab identifitseerimisdokumendi duplikaadi, millele peab olema selgelt märgitud, et see on duplikaat („identifitseerimisdokumendi duplikaat”), ning milles osutatakse unikaalsele elunumbrile, mis on kantud selle väljastava asutuse andmebaasi, kes
i)
identifitseeris looma esimest korda ja väljastas kadunud identifitseerimisdokumendi originaali või
ii)
väljastab lõike 1 punktis b osutatud looma identifitseerimisdokumendi duplikaadi;
c)
liigitab hobuslase identifitseerimisdokumendi duplikaadi II jao II ossa loomana, kes ei ole ette nähtud tapmiseks inimtoiduks.
3. Lõike 2 kohaselt väljastatud identifitseerimisdokumendi duplikaadi üksikasjad tuleb kanda koos viitega unikaalsele elunumbrile artiklis 38 osutatud andmebaasi ja edastada kooskõlas artikliga 39 loodud keskandmebaasi.
4. Kui kadunud identifitseerimisdokumendi on väljastanud kooskõlas artikli 9 lõikega 1 artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus, kes enam ei tegutse, väljastab identifitseerimisdokumendi duplikaadi kooskõlas käesoleva artikli lõikega 2 artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus liikmesriigis, kus asub hobuslast pidav ettevõte.
Artikkel 30
Liitu imporditud hobuslaste identifitseerimisdokumentide duplikaatide väljastamine
Kui kadunud identifitseerimisdokumendi originaali on väljastanud artikli 14 punktis a osutatud väljastav asutus kolmandas riigis, võib erandina artikli 29 lõikest 2 uue identifitseerimisdokumendi väljastada kõnealune kolmanda riigi väljastav asutus tingimusel, et uus identifitseerimisdokument
a)
saadetakse artikli 14 punktis a osutatud väljastavalt asutuselt artikli 29 lõikes 2 osutatud väljastavale asutusele, kus see märgistatakse kui duplikaat, loom liigitatakse kooskõlas artikli 29 lõike 2 punktiga c ja teave kantakse andmebaasi kooskõlas artikli 29 lõikega 3;
b)
edastatakse loomapidajale või, kui see on nõutud hobuslase asukoha liikmesriigi õigusaktidega, loomaomanikule väljastava asutuse või pädeva asutuse poolt liikmesriigis, kus asub hobuslast pidav ettevõte.
Artikkel 31
Inimtoiduks tapmiseks ettenähtud hobuslaste staatuse peatamine
1. Erandina artikli 29 lõike 2 punktist c ja artiklist 30, välja arvatud artikli 43 lõikes 2 kirjeldatud juhtudel, võib pädev asutus otsustada peatada inimtoiduks tapmiseks ettenähtud hobuslase staatuse kuueks kuuks, kui
a)
loomapidaja saab 30 päeva jooksul alates identifitseerimisdokumendi kadumise teatamisest rahuldavalt tõendada, et inimtoiduks tapmiseks ettenähtud hobuslase staatust ei ole ühegi ravimeetodiga kahjustatud;
b)
identifitseerimistaotlus esitatakse kooskõlas otsuse 96/78/EÜ artikli 1 lõike 1 teise taandega esimese eluaasta jooksul, kuid pärast seda, kui käesoleva määruse artikli 12 lõikes 2 osutatud lubatud maksimumperiood on lõppenud.
2. Lõikes 1 osutatud juhul märgib pädev asutus kuuekuulise peatamisaja alguskuupäeva identifitseerimisdokumendi duplikaadi II jao III osa esimesse veergu ning täidab selle kolmanda veeru.
Artikkel 32
Identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi väljastamine
1. Artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus väljastab identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi, kui
a)
identifitseerimisdokumendi originaal on kadunud ja
i)
looma identsust ei ole võimalik kinnitada;
ii)
ei ole märke või tõendeid selle kohta, et artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus on loomale varem identifitseerimisdokumendi väljastanud;
b)
loom ei ole artikli 12 lõigetes 1 ja 2, artiklis 14 või artikli 43 lõikes 2 sätestatud tähtaegadeks identifitseeritud.
2. Lõikes 1 kirjeldatud juhtudel teeb artikli 5 lõike 1 punktis c osutatud väljastav asutus, kes vastutab selle piirkonna eest, kus asub hobuslast pidav ettevõte, loomapidaja või pädeva asutuse taotlusel järgmist:
a)
implanteerib loomale vajaduse korral kooskõlas artikliga 18 transpondri või paigaldab artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi puhul kasutatava tunnuse;
b)
väljastab identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi, millele peab olema selgelt märgitud, et see on asendusdokument („identifitseerimisdokumendi asendusdokument”), osutades uuele unikaalsele elunumbrile, mis vastab asjaomase identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi väljastamise kohta andmebaasis tehtud kandele;
c)
liigitab hobuslase identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi II jao II ossa loomana, kes ei ole ette nähtud tapmiseks inimtoiduks.
3. Käesoleva artikli lõike 2 kohaselt väljastatud identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi üksikasjad tuleb kanda koos viitega unikaalsele elunumbrile artiklis 38 osutatud andmebaasi ja edastada artiklis 39 osutatud keskandmebaasi.
Artikkel 33
Identifitseerimisdokumendi kehtivuse peatamine seoses hobuslaste liikumisega
Veterinaarjärelevalve ametnik peatab identifitseerimisdokumendi kehtivuse seoses hobuslase liikumisega, tehes asjakohase kande III jakku, kui hobuslast peetakse ettevõttes või ta pärineb ettevõttest:
a)
mille suhtes kehtib direktiivi 2009/156/EÜ artikli 4 lõikes 5 viidatud keeld või
b)
mis asub liikmesriigis, mis ei ole hobuste Aafrika katkust vaba, või liikmesriigi territooriumi osas, mida käsitatakse hobuste Aafrika katku nakatununa kooskõlas direktiivi 2009/156/EÜ artikli 5 lõikega 2.
VII PEATÜKK
HOBUSLASE SURM NING INIMTOIDUKS TAPMISELE KUULUVAD HOBUSLASED JA MANUSTATUD RAVIMID
Artikkel 34
Veterinaarjärelevalve ametniku ja pädeva asutuse kohustused hobuslase tapmise või surma korral
1. Hobuslase tapmise või surma korral võetakse järgmised meetmed:
a)
transpondrit kaitstakse hilisema pettuse eesmärgil kasutamise eest, eemaldades ning hävitades või kõrvaldades selle kohapeal;
b)
identifitseerimisdokument märgitakse kehtetuks, vähemalt lüües selle igale lehele võltsimiskindla templi „kehtetu” või augustades kõik lehed nõuetekohase diameetriga auguga, mis ei ole väiksem kui augustajate puhul kasutatav standardsuurus;
c)
viidates hobuslase unikaalsele elunumbrile, identifitseerimisdokument kas
i)
hävitatakse ametliku järelevalve all, kui loom tapeti, ning väljastavale asutusele esitatakse kas otse või artikli 36 lõikes 2 osutatud kontaktpunkti kaudu tõend, milles märgitakse looma tapamajas tapmise kuupäev ja identifitseerimisdokumendi hävitamise kuupäev, või
ii)
kehtetuks märgitud identifitseerimisdokument tagastatakse koos teabega looma tapmise kuupäeva kohta või tauditõrje eesmärgil tapmise kuupäeva kohta otse või artikli 36 lõikes 2 osutatud kontaktpunkti kaudu identifitseerimisdokumendi I jao A osa punktis 11 märgitud väljastavale asutusel või artikli 28 punkti b kohase ajakohastamise järel I jao C osas märgitud väljastava asutusele.
2. Lõikes 1 sätestatud meetmed rakendatakse järgmiste isikute poolt või nende järelevalve all:
a)
veterinaarjärelevalve ametnik:
i)
tauditõrje eesmärgil tapmise või surmamise korral kooskõlas direktiivi 2009/156/EÜ artikli 4 lõike 4 punkti a teise lõiguga või
ii)
pärast tapmist kooskõlas direktiivi 2009/156/EÜ artikli 7 lõikega 3 või
b)
määruse (EÜ) nr 1069/2009 artikli 3 lõikes 10 määratletud pädev asutus rümba kõrvaldamise või töötlemise korral, kui sellega oli kaasas käesoleva määruse artikli 23 lõikes 1 osutatud riiklike õigusaktide kohane identifitseerimisdokument:
i)
kooskõlas määruse (EÜ) nr 1069/2009 artikli 24 lõike 1 punktiga a heakskiidetud ettevõttes või
ii)
määruse (EL) nr 142/2011 III lisa III peatüki punkti a alapunktis iii osutatud väikese võimsusega põletustehases.
3. Kui transpondrit ei ole võimalik inimtoiduks tapetud hobuslase kehalt eemaldada, nagu nõutakse käesoleva artikli lõike 1 punktis a, kuulutab veterinaarjärelevalve ametnik looma liha või selle osa lihast, kus asub transponder, inimtoiduks kõlbmatuks vastavalt määruse (EÜ) nr 854/2004 I lisa II jao V peatüki lõike 1 punktile n.
Artikkel 35
Loomapidaja ja identifitseerimisdokumente väljastava asutuse kohustused hobuslase surma või kadumise korral
1. Kõikidel muudel hobuslase surma või kadumise juhtudel, sealhulgas varguse juhtudel, millele ei ole artiklis 34 osutatud, tagastab loomapidaja 30 päeva jooksul pärast looma surma või kadumist identifitseerimisdokumendi I jao A osas märgitud väljastavale asutusele või artikli 28 punkti b kohase ajakohastamise järel I jao C osas märgitud asjakohasele väljastavale asutusele.
2. Väljastav asutus, kes saab kooskõlas artikliga 34 või käesoleva artikli lõikega 1 teabe hobuslase surma või kadumise kohta, tegutseb kooskõlas artikli 28 punktidega d ja e.
Artikkel 36
Liikmesriikide kohustused teabevoo tagamisel pärast hobuslase surma
1. Liikmesriigid võtavad meetmeid, et tagastada väljastavale asutusele kehtetuks märgitud identifitseerimisdokumendid, nagu on sätestatud artikli 34 lõike 1 punkti c alapunktis ii.
2. Liikmesriigid võivad luua kontaktpunkti artikli 34 lõike 1 punkti c alapunktis i osutatud tõendi või artikli 34 lõike 1 punkti c alapunktis ii osutatud identifitseerimisdokumentide saamiseks ja nende edastamiseks vastavatele identifitseerimisdokumente väljastavatele tunnustatud asutustele nende territooriumil.
Selleks kontaktpunktiks võib olla määruse (EÜ) nr 882/2004 artiklis 35 viidatud kontaktasutus.
3. Kui see on kooskõlas lõikega 2 kohaldatav, tuleb kontaktpunkti andmed, mille võib lisada artikli 39 kohasesse keskandmebaasi, teha kättesaadavaks teistele liikmesriikidele ja üldsusele artikli 6 lõikes 1 osutatud veebisaidil.
Artikkel 37
Inimtoiduks tapmisele kuuluvad hobuslased ja manustatud ravimid
1. Hobuslast käsitatakse inimtoiduks tapmisele kuuluva loomana, kui kooskõlas käesoleva määrusega ei ole oma allkirjaga identifitseerimisdokumendi II jao II osas kinnitanud vastupidist:
a)
loomaomanik oma äranägemisel koos väljastava asutuse kinnitusega või
b)
loomapidaja ja vastutav veterinaararst, toimides direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõike 2 kohaselt, või
c)
kui vastupidist ei kinnita väljastava asutuse poolt artikli 29 või 30 kohaselt identifitseerimisdokumendi duplikaadi väljastamise või artikli 32 kohaselt identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi väljastamise ajal tehtud kanne.
2. Enne direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikele 2 vastavat mis tahes ravi või mis tahes ravi kõnealuse direktiivi artikli 6 lõike 3 kohaselt lubatud ravimit kasutades kinnitab direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 1 osutatud vastutav veterinaararst kas seda, et
a)
hobuslane on ette nähtud tapmiseks inimtoiduks nagu tavajuhul või
b)
hobuslane ei ole identifitseerimisdokumendi II jao II osa kohaselt ette nähtud tapmiseks inimtoiduks.
3. Kui käesoleva artikli lõikes 2 viidatud ravi ei ole inimtoiduks tapmisele kuuluva hobuslase puhul lubatud, tagab direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 1 osutatud vastutav veterinaararst, et kooskõlas direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 2 sätestatud erandiga kuulutatakse asjaomane hobuslane enne ravi pöördumatult inimtoiduks tapmisele mittekuuluvaks, tehes järgmist:
a)
täites ja allkirjastades identifitseerimisdokumendi II jao II osa ning
b)
märkides identifitseerimisdokumendi II jao III osa kehtetuks kooskõlas II jao III osas esitatud juhistele.
4. Pärast lõikes 3 sätestatud meetmete võtmist annab hobuslase pidaja identifitseerimisdokumendi selle liikmesriigi väljastavale asutusele, kus asub hobuslast pidav ettevõtte, või esitab teabe elektrooniliselt andmebaasis, kui on olemas juurdepääs sellele, hiljemalt 14 päeva jooksul alates identifitseerimisdokumendi II jao II osa allkirjastamisest.
5. Erandina lõikest 4 võib liikmesriik võtta vastu meetmeid, mille eesmärk on tagada, et vastutav veterinaararst teatab kooskõlas lõikega 3 võetud meetmetest 14 päeva jooksul alates identifitseerimisdokumendi II jao II osa allkirjastamisest:
a)
kas otse lõikes 4 osutatud väljastavale asutusele ja esitab teabe, mida väljastaval asutusel on vaja kooskõlas artikliga 39 loodud andmebaasi ajakohastamiseks, või
b)
otse kooskõlas artikliga 39 loodud keskandmebaasile, kui lõikes 4 osutatud väljastava asutuse tagab, et teave lisatakse kooskõlas artikliga 38 loodud andmebaasi.
6. Kui hobuslast ravitakse direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 3 osutatud tingimustel, kannab vastutav veterinaararst identifitseerimisdokumendi II jao III ossa nõutavad üksikasjad ravimi kohta, mis sisaldab hobuslaste raviks olulisi aineid või kliinilist lisaväärtust andvaid aineid, mis on loetletud määruses (EÜ) nr 1950/2006.
Vastutav veterinaararst paneb kirja selle ravimi retsepti järgi manustamise viimase kuupäeva ja teatab kooskõlas direktiivi 2001/82/EÜ artikli 11 lõikega 4 loomapidajale kõnealuse direktiivi artikli 10 lõikega 3 kehtestatud keeluaja lõppemise kuupäeva.
VIII PEATÜKK
ANDMED JA KARISTUSED
Artikkel 38
Andmebaas
1. Identifitseerimisdokumendi väljastamise või eelnevalt väljastatud identifitseerimisdokumentide registreerimise korral kannab identifitseerimisdokumente väljastav asutus oma andmebaasi asjaomase hobuslase kohta vähemalt järgmised andmed:
a)
unikaalne elunumber;
b)
liik;
c)
sugu;
d)
värvus;
e)
punktis i osutatud loomapidaja teatatud sünnikuupäev (päev, kuu ja aasta);
f)
olemasolu korral transpondri edastatud koodi vähemalt 15 viimast kohta või ISO 11784 standardile mittevastava raadiosagedusel töötava identifitseerimisvahendi edastatud kood koos teabega koodi lugemiseks vajaliku süsteemi kohta või artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi nimetus;
g)
punktis i osutatud loomapidaja teatatud sünniriik;
h)
identifitseerimisdokumendi väljastamise ja mis tahes muudatuse kuupäev;
i)
artikli 11 lõikes 1, artikli 15 lõikes 1, artikli 29 lõikes 2 või artikli 32 lõikes 2 osutatud taotluse esitanud või kooskõlas artikli 27 lõikega 3 identifitseerimisdokumendi esitanud loomapidaja nimi ja aadress;
j)
asjaolu, kas tegemist on registreeritud hobuslase või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslasega;
k)
punktis i osutatud loomapidaja teatatud looma nimi (sünninimi ja olemasolu korral kaubanduslik nimetus);
l)
teadaolev asjaolu, et loom ei kuulu tapmisele inimtoiduks;
m)
seerianumber, kui artikli 9 lõigetes 1 ja 3 osutatud identifitseerimisdokumendil see on, ning teave kooskõlas artikli 12 lõikega 3, artikliga 29, artikliga 30 või artikliga 32 väljastatud uute identifitseerimisdokumentide või identifitseerimisdokumentide duplikaatide ja asendusdokumentide kohta;
n)
punktis i osutatud loomapidaja teatatud riik, kus asub hobuslast pidav ettevõte;
o)
looma surma- või kadumise kuupäev, mille on teatanud punktis i osutatud loomapidaja, või tapmiskuupäev.
2. Identifitseerimisdokumente väljastav asutus hoiab käesoleva artikli lõikes 1 osutatud andmeid andmebaasi registris vähemalt 35 aastat või vähemalt kaks aastat alates artikli 34 kohaselt hobuslase surmast teatamise kuupäevast.
3. Hiljemalt 15 päeva jooksul alates käesoleva artikli lõikes 1 osutatud teabe registreerimisest teatab kõnealuses lõikes osutatud väljastav asutus selle lõike punktides a-j ja l osutatud teabe kooskõlas artikliga 39 loodud keskandmebaasile, mis asub liikmesriigis:
a)
kus väljastav asutus on heaks kiidetud, tunnustatud või määratud või kus on selle peakorter kooskõlas artikli 5 lõikega 1;
b)
kus hobuslane sündis.
Artikkel 39
Keskandmebaasi loomine
1. Liikmesriigid loovad käesoleva määruse kohaldamiseks keskandmebaasi.
2. Erandina lõikest 1 ei pea keskandmebaasi looma nendes liikmesriikides, kus on registreeritud hobuslaste jaoks üks andmebaas ja aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste jaoks teine andmebaas, tingimusel et
a)
mõlema andmebaasi vahel on toimiv ühendus ning nad saavad suhelda keskandmebaasidega kooskõlas artikliga 40, et ajakohastada teavet nende hobuslaste kohta, kelle staatus muutub registreeritud hobuslaseks või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaseks;
b)
pädeval asutusel on kõnealustele andmebaasidele otsejuurdepääs.
3. Liikmesriigid teevad oma keskandmebaaside nime, aadressi ja kontaktandmed teistele liikmesriikidele ja üldsusele artikli 6 lõikega 1 ettenähtud veebisaidil kättesaadavaks.
Artikkel 40
Keskandmebaaside haldamine ja koostöö
1. Iga liikmesriik tagab, et artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus lisab selle riigi territooriumil identifitseeritud hobuslasi käsitlevad artikli 28 punktis e ja artikli 38 lõikes 1 osutatud andmed keskandmebaasi või et identifitseerimisdokumente väljastava asutuse andmebaasid liidetakse selle keskse andmebaasiga (edaspidi „keskandmebaas”) samasse võrku.
2. Liikmesriigid teevad keskandmebaaside haldamisel koostööd kooskõlas direktiiviga 89/608/EMÜ ning tagavad, et
a)
kooskõlas käesoleva määruse artikliga 28 teatab keskandmebaas unikaalsele elunumbrile viidates igast artikli 38 lõikes 1 osutatud identifitseerimisandmetes tehtud muudatusest selle liikmesriigi keskandmebaasile, kus identifitseerimisdokument on väljastatud;
b)
teiste liikmesriikide pädevad asutused saavad tasuta juurdepääsu keskandmebaasis olevale miinimumteabele, et nad saaksid kontrollida, kas see sisaldab transpondri koodi, unikaalset elunumbrit või passi numbrit.
Artikkel 41
Karistused
Liikmesriigid kehtestavad eeskirjad käesoleva määruse sätete rikkumise eest kohaldatavate karistuste kohta ning võtavad kõik vajalikud meetmed nende rakendamise tagamiseks. Ettenähtud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. Liikmesriigid teatavad neist sätetest komisjonile 1. jaanuariks 2016 ja annavad viivitamata teada nende edaspidistest muudatustest.
IX PEATÜKK
ÜLEMINEKU- JA LÕPPSÄTTED
Artikkel 42
Kehtetuks tunnistamine
Määrus (EÜ) nr 504/2008 tunnistatakse kehtetuks alates 1. jaanuarist 2016.
Viiteid kehtetuks tunnistatud määrusele käsitatakse viidetena käesolevale määrusele.
Artikkel 43
Üleminekusätted
1. Erandina artikli 4 lõikest 2 käsitatakse käesoleva määruse kohaselt identifitseeritud hobuslastena:
a)
hiljemalt 30. juunil 2009 sündinud ja selleks kuupäevaks otsuse 93/623/EMÜ või 2000/68/EÜ kohaselt identifitseeritud hobuslasi tingimusel, et kõnealustele hobuslastele väljastatud identifitseerimisdokumendid:
i)
on hiljemalt 31. detsembriks 2009 registreeritud määruse (EÜ) nr 504/2008 artikli 21 lõike 1 kohaselt ning
ii)
sisaldavad otsuse 93/623/EMÜ lisas esitatud identifitseerimisdokumendi näidise IX jaole vastavat jagu ning kui identifitseerimisdokumendi III-B osasse on sisestatud andmeid, on täidetud ka selle III-A osa;
b)
hiljemalt 30. juunil 2009 sündinud, kuid selleks kuupäevaks otsuse 93/623/EMÜ või 2000/68/EÜ kohaselt identifitseerimata hobuslasi tingimusel, et nad olid identifitseeritud määruse (EÜ) nr 504/2008 kohaselt hiljemalt 31. detsembriks 2009;
c)
määruse (EÜ) nr 504/2008 kohaselt 31. detsembriks 2015 identifitseeritud hobuslasi.
2. Pärast 30. juunit 2009 sündinud või liitu kolmandast riigist imporditud hobuslased, kes ei ole 31. detsembriks 2015 kooskõlas määrusega (EÜ) nr 504/2008 identifitseeritud, identifitseeritakse kooskõlas käesoleva määruse artiklitega 29 või 32, sõltuvalt nende identiteedi kohta kättesaadavatest andmetest, ja klassifitseeritakse identifitseerimisdokumendi duplikaadi II jao II osas inimtoiduks tapmisele mittekuuluva loomana.
3. Erandina artikli 13 lõikest 2 ei pea liikmesriigid, kes on lubanud enne 1. jaanuari 2016 teha erandeid kooskõlas määruse (EÜ) nr 504/2008 artikliga 7 ja teatanud sellest komisjonile nõuetekohaselt enne nimetatud kuupäeva, nendest komisjonile uuesti teatama.
4. Liikmesriigid, kes ei ole loonud artikli 39 kohast keskandmebaasi, loovad artikli 39 kohase keskandmebaasi ja tagavad artikli 40 kohaselt selle toimimise hiljemalt 30. juuniks 2016.
Artikkel 44
Jõustumine
Käesolev määrus jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.
Otsust kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2016. Artiklit 39 kohaldatakse siiski alates 1. juulist 2016 nendes liikmesriikides, kes ei ole 1. jaanuariks 2016 loonud toimivat keskandmebaasi.
Määrus on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.
Brüssel, 17. veebruar 2015