KOMMISSIONENS AFGØRELSE (EU) 2015/120
af 29. oktober 2014
om støtteordning SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), som Italien påtænker at indføre for digitalt fremvisningsudstyr
(meddelt under nummer C(2014) 7888)
(Kun den italienske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret de interesserede parter til at indsende deres bemærkninger i henhold til ovenstående bestemmelser (1), under henvisning til deres bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1)
Den 30. december 2008 meddelte Italien Kommissionen, at Italien havde til hensigt at indføre skattelettelser for investering i film, filmdistribution og digitalisering af film i biografer. De italienske myndigheder fremsendte supplerende oplysninger den 2. april 2009 og den 23. juni 2009.
(2)
Ved brev af 22. juli 2009 meddelte Kommissionen Italien, at den havde besluttet at godkende Italiens skattelettelser for investering i film og distribution. Kommissionen meddelte ved samme lejlighed Italien, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde over for det planlagte skattefradrag for investering i digitalt fremvisningsudstyr.
(3)
Kommissionens afgørelse om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (2). Kommissionen opfordrede de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger.
(4)
Det italienske ministerium for kultur og turisme og Europa-Kommissionen tilrettelagde i fællesskab en workshop om emnet den 21. oktober 2009 i Rom.
(5)
Kommissionen modtog bemærkninger fra de interesserede parter. Disse videresendte den til Italien, som fik mulighed for at reagere herpå. De italienske myndigheders bemærkninger blev modtaget ved brev af 19. januar 2010. Yderligere informationsudvekslinger fandt sted, herunder i form af yderligere breve fra de italienske myndigheder modtaget den 7. september 2010, den 12. april 2011, den 1. juni 2011, den 1. december 2011, den 10. maj 2012, den 14. september 2012, den 23. april 2013, den 6. december 2013, den 18. april 2014, den 11. juni 2014 og den 1. august 2014.
II. BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN
1. Den anmeldte foranstaltning
(6)
Skattefradraget til biografvirksomheder, der installerer digitalt fremvisningsudstyr, indgik i en pakke af skatteforanstaltninger til støtte for filmindustrien, som de italienske myndigheder havde indført. Hensigten med disse skatteforanstaltninger var at stimulere markedsdynamikken for at støtte italienske kulturelle film i et konkurrencefremmende miljø og fremme disse film i Italien og Europa.
(7)
Skattefradragsordningen for digitalisering af film består af et skattefradrag på 30 % af udgifterne til anskaffelse af digitalt fremvisningsudstyr. Det årlige skattefradrag er begrænset til 50 000 EUR pr. sal.
(8)
Følgende omkostninger kan være støtteberettigede:
a)
anskaffelse af digitalt fremvisnings- og reproduktionsudstyr
b)
anskaffelse af udstyr og maskiner til modtagelse af digitale signaler via jordbaseret og/eller satellitbaseret transmission
c)
anskaffelse via finansiel leasing eller leje af ovennævnte udstyr, systemer og maskiner, hvor de pågældende kontrakter skal indeholde en bestemmelse om brugervirksomhedens forpligtelse til at købe de pågældende aktiver efter leasingperiodens udløb eller om dennes forkøbsret
d)
udgifter til personaleuddannelsesaktiviteter
e)
udgifter forbundet med renovering og tilpasning af fremvisningsrum, udstyr og maskiner og tilstødende lokaler og rum, der tidligere blev anvendt til 35 mm-filmfremvisning.
Udgifterne under de to sidstnævnte litra må ikke udgøre mere end 20 % af de samlede udgifter under litra a), b) og c).
(9)
Ifølge de italienske myndigheders oprindelige anmeldelse er støtten uden betingelser for biografer med mellem en og fire biografsale og for biografkomplekser med mellem fem og ti sale i byer med en befolkning på under 50 000 indbyggere eller mindre. For andre biografkomplekser med op til 24 sale vil de som betingelse for støtten skulle forpligte sig til at lade 50 % af fremvisningerne bestå af kulturelle film og at udstyre mindst 50 % af biografsalene med digitale fremvisere.
(10)
Skattefradraget finder anvendelse på skattepligtige biografvirksomheder i Italien.
(11)
Retsgrundlaget for ordningen er følgende:
a)
lov nr. 244 af 24. december 2007 om udarbejdelse af det årlige og flerårige statsbudget (legge 24.12.2007 n.244)
b)
lovdekret nr. 91 af 8. august 2013, ophøjet til lov, efter ændring, ved lov nr. 112 af 7. oktober 2013 (decreto legge 8.8.2013, n.91, convertito, con modificazioni, dalla legge 7 ottobre 2013, n.112)
c)
nye gennemførelsesbestemmelser om skattefradrag til biografer til indførelse og anskaffelse af udstyr og maskiner til digital fremvisning (Nuove disposizioni applicative dei crediti d'imposta concessi alle imprese di esercizio cinematografico per l'introduzione e acquisizione di impianti e apparecchiature destinate alla proiezione digitale).
2. Tvivl, som Kommissionen har givet udtryk for
(12)
Kommissionen konkluderede i åbningsafgørelsen, at foranstaltningen udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF). Ved at tilbyde skattelettelser gav den italienske stat afkald på visse skatteindtægter, og ordningen omfattede derfor statsmidler. Ordningen gav visse virksomheder en økonomisk fordel, i dette tilfælde biografvirksomheder. I lyset af den internationale handel med film kan denne selektive fordel påvirke samhandelen i EU. Kommissionen tvivlede på, at støtten kunne anses for forenelig med det indre marked.
(13)
For det første tvivlede Kommissionen på, om det planlagte skattefradrag for digitalisering af film var nødvendigt. Den satte spørgsmålstegn ved det planlagte maksimale skattefradrag (50 000 EUR pr. sal), idet dette med et skattefradrag på 30 % svarede til maksimale støtteberettigede installationsomkostninger på 166 667 EUR pr. sal (50 000 EUR × 100/30). Dette beløb var højere end de anslåede omkostninger ved digitalt fremvisningsudstyr på 100 000 EUR, som de italienske myndigheder havde oplyst. Kommissionen tvivlede på, om det maksimale skattefradrag skulle være så højt, og om de anslåede omstillingsomkostninger var et rimeligt skøn. Kommissionen tvivlede desuden på, om installationen af 2K (3)-DCI-kompatibelt (4) fremvisningsudstyr var en forudsætning for udgivelse af italienske eller europæiske kulturelle film.
(14)
For det andet tvivlede Kommissionen på den påtænkte støtteforanstaltnings proportionalitet. Kommissionen bemærkede, at der var større sandsynlighed for, at større biografer havde råd til at anskaffe digitalt fremvisningsudstyr uden offentlig støtte. Kommissionen påpegede endvidere, at biografvirksomhederne havde adgang til kommercielle omstillingsmodeller såsom Virtual Print Fee-modeller (»VPF«) (5). Kommissionen rejste derfor spørgsmålet om, hvorvidt offentlig støtte i det påtænkte omfang pr. sal ville »fortrænge« kommercielle alternativer.
(15)
For det tredje tvivlede Kommissionen på, om det planlagte skattefradrag var en tilstrækkelig støtteforanstaltning. Den bemærkede, at det anslåede budget for foranstaltningen (16,8 mio. EUR) svarede til installationsomkostninger på 56 mio. EUR, hvilket var et betydeligt lavere beløb end de anslåede omstillingsomkostninger (395,7 mio. EUR på grundlag af 100 000 EUR pr. sal). Ud over tilstrækkeligheden af den tilgængelige finansiering tvivlede Kommissionen også på, om den påtænkte foranstaltning i tilstrækkelig grad var rettet mod opfyldelsen af målet om at øge distributionen af kulturelle italienske og europæiske film. Den tvivlede på, om de italienske myndigheder ville være i stand til at sikre, at biografvirksomheder med digitalt fremvisningsudstyr ville indføre alternative forretningsmodeller, så de kunne tilbyde Italiens biografgængere et bredere udvalg af kulturelle film. Da støttemodtageren for at kunne benytte skattefradraget skulle have tilstrækkelige skattemæssige forpligtelser, og da foranstaltningen indebar, at biografvirksomheden skulle finansiere 70 % af investeringen, tvivlede Kommissionen på, om de biografer, der havde størst behov for støtten, kunne drage fordel heraf. Kommissionen tvivlede desuden på, om den påtænkte engangsstøtte (ifølge anmeldelsen var der tale om en 2-årig pilotforanstaltning) ville være en bæredygtig løsning på den forventede kortere levetid af og de øgede driftsomkostninger forbundet med installation af digitalt udstyr.
(16)
For det fjerde var Kommissionen i tvivl om støttens økonomiske, sociale og kulturelle indvirkning. Kommissionen anerkendte, at det kunne være i en medlemsstats fælles interesse at anvende statsstøtte til investering i digitaliseringen af filmfremvisningen i biografer, men den ønskede sikkerhed for, at foranstaltningen ville være teknologineutral. Den anmodede navnlig om at få bekræftet, at biografvirksomheder ikke ville blive tilskyndet til at investere i en digital standard frem for en anden. Den anmodede derudover de italienske myndigheder om at sikre, at de film, der udkommer digitalt i et åbent standardformat, der er lavere end den digitale standard for det fremvisningsudstyr, der ydes støtte til, også kan fremvises. Den bemærkede desuden, at støtte til installation af digitalt fremvisningsudstyr indirekte kunne være til fordel af de største amerikanske filmselskaber (i forbindelse med DCI-kompatibelt udstyr). Øget efterspørgsel efter den påtænkte støtte kunne forhøje prisen på det begrænsede udbud af fremvisningsudstyr. Som følge af støtten kunne den kritiske masse af digitale biografer i Italien blive nået hurtigere i Italien, hvilket kunne fremskynde overgangen til digital distribution og således lukningen af de biografer, som ikke var i stand til at installere digitalt udstyr forinden. Kommissionen tvivlede overordnet set på, at de potentielle konkurrencefordrejninger ville blive opvejet af støttens sociale og kulturelle fordele.
3. Ændringer af den påtænkte foranstaltning siden indledningen af proceduren
(17)
Efter Kommissionens indledning af undersøgelsesproceduren er den italienske skattefradragsforanstaltning for digitalisering af film blevet gennemført under overholdelse af de minimis-tærsklerne (6). De italienske myndigheder ønsker at gennemføre foranstaltningen fuldt ud over de minimis-tærsklerne med forbehold af Kommissionens godkendelse.
(18)
De italienske myndigheder vurderer, at foranstaltningens budget vil beløbe sig til omkring 7,5 mio. EUR i perioden 2014-2015.
(19)
Denne afgørelse dækker perioden frem til den 31. december 2022. De italienske myndigheder forventer, at skattefradraget vil blive benyttet hyppigst i 2014 og 2015.
(20)
De udkast til gennemførelsesbestemmelser, som de italienske myndigheder ønsker at gennemføre fuldt ud (over de minimis-tærsklerne), afviger på vigtige punkter fra den oprindelige anmeldelse.
(21)
For det første er kravet til mellemstore og store biografer om at vise et vist antal italienske og europæiske kulturelle film som en betingelse for støtten blevet fjernet fra de ændrede gennemførelsesbestemmelser. I de senere år har det været vanskeligt for de italienske myndigheder at kontrollere, om mellemstore og store biografer overholder dette krav. Myndighederne anfører desuden, at det er nødvendigt at fjerne dette krav for at genskabe lige konkurrencevilkår mellem de større biografer, som har behov for støtte, og de megakæder, som dominerer det italienske biografmarked (se betragtning 37).
(22)
For det andet indføres der i denne forbindelse en tærskel på 60 sale i de ændrede gennemførelsesbestemmelser. Biografvirksomheder, som ejer eller styrer et stort antal sale, er ikke omfattet af skattefradraget. Efter de italienske myndigheders opfattelse er dette et godt alternativ til de oprindelige programlægningskrav indført for at sikre, at foranstaltningens mål opfyldes, og for at udelukke de markedsaktører, som på grund af deres størrelse bør være i stand til at omstille sig uden støtte.
(23)
For det tredje skal støttemodtageren i henhold til de ændrede gennemførelsesbestemmelser afgive en erklæring for at sikre, at overkompensation og omdirigering af støtten undgås, hvis skattefradraget kombineres med kommercielle (VPF-)modeller.
(24)
For det fjerde er der i henhold til de ændrede bestemmelser mulighed for at kombinere støtten med en maksimal støtteintensitet på 75 % af de samlede omkostninger. For biografer med en eller to sale er den maksimale kumulative støtteintensitet 90 %.
(25)
Ud over disse ændringer har det siden 2012 været muligt for støttemodtagerne at overføre skattefradraget for digitalt fremvisningsudstyr til leverandørerne af dette udstyr, banker, finansielle formidlere og forsikringsselskaber (se betragtning 56).
III. BEMÆRKNINGER FRA DE INTERESSEREDE PARTER
(26)
Kommissionen modtog omkring 20 bemærkninger fra de interesserede parter på baggrund af den offentlige høring om støtteforanstaltningen, der blev afholdt i 2009. Bemærkningerne blev fremsat af:
-
europæiske og italienske erhvervsorganisationer, der repræsenterer distributører og biografer, Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) i Frankrig og European Digital Cinema Forum (EDCF)
-
de franske myndigheder, tyske og britiske filmfonde og det europæiske netværk af regionale filmfonde (Cineregio), flere bidragydere henviste ligeledes til EFAD's publikationer om dette emne (7)
-
en række virksomheder, filmfolk og enkeltpersoner fra Italien, Frankrig, Schweiz og Det Forenede Kongerige.
Der blev desuden afholdt en workshop om emnet i oktober 2009 i Rom.
(27)
Med hensyn til støttens nødvendighed understregede alle bidragyderne, at der var behov for statsstøtte til digitaliseringen af filmfremvisningen i biografer, hvilket blev betragtet som en uundgåelig udvikling. Både de franske myndigheder og UK Film Council anførte, at de generelle fordele ved digital filmfremvisning indebar en asymmetrisk fordeling af omstillingsomkostningerne (båret af biografvirksomheden) og direkte finansielle fordele (for distributøren). Denne asymmetriske situation gjorde det vanskeligt at gennemføre en rettidig omstilling fuldt ud uden ekstern støtte. I denne forbindelse identificerede bidragyderne en klar risiko for, at mange af Europas mindre biografer og/eller biografer i fjerntliggende egne ville forsvinde, hvis de digitale fremvisningssystemer ikke blev mere tilgængelige og prisoverkommelige. EFAD anførte i en erklæring fra september 2009, at der var risiko for, at 30 % af de europæiske biografsale ville forsvinde. Både de franske myndigheder og den tyske Filmförderungsanstalt understregede, at både fremvisningen og distributionen af film ville blive ramt, hvis der ikke blev ydet støtte. En lang omstillingsperiode med parallel distribution af analoge og digitale filmkopier ville være for dyr, navnlig for de mindre filmdistributører. Hvis der ikke blev ydet støtte, ville dette i sidste ende have en betydelig negativ indvirkning på filmdistributionen og den kulturelle mangfoldighed i Europa og på de europæiske borgeres adgang til kultur.
(28)
Alle bidragyderne understregede ligeledes, at de såkaldte DCI-standarder var almindeligt anerkendt som den fælles standard for digital filmfremvisning. Fremme af en global standard blev betragtet som et positivt element snarere end en ulempe for biografer, fordi den skabte lige konkurrencevilkår.
(29)
Med hensyn til omkostningerne ved installation af digitalt fremvisningsudstyr på 100 000 EUR pr. sal blev dette skøn generelt ikke anset for at være for højt. Flere bidragydere påpegede derimod, at omkostningerne ville være langt højere, hvis en omfattende renovering af fremvisningsrummet var påkrævet, hvilket navnlig kunne være tilfældet for små biografer. Nogle bidragydere påpegede imidlertid, at priserne på digitalt filmudstyr var faldende.
(30)
Flere bidragydere anførte, at selv om omstillingsomkostningerne var langt højere end den tilgængelige statsstøtte (hvilket syntes at være tilfældet for det italienske skattefradrag), skulle statsstøtten betragtes som en supplerende indtægtskilde, f.eks. til VPF-afgifter og biografvirksomhedernes egne midler.
(31)
Med hensyn til støttens proportionalitet kritiserede nogle af de interesserede parter skattefradraget, da der efter deres opfattelse var størst sandsynlighed for, at større biografer ville få gavn af støtten. Andre anførte, at det kunne være hensigtsmæssigt at yde støtte til større biografer, eventuelt på grundlag af programlægningsforpligtelser. Nogle bidragydere tilsluttede sig imidlertid EFAD-erklæringen og understregede, at det var vigtigt ikke at indføre forskelle i behandlingen, f.eks. (i den konkrete sag om det italienske skattefradrag) som følge af de berørte biografers forskellige skattemæssige forpligtelser, men også (mere generelt) som følge af en begrænsning af adgangen på grundlag af biografernes programlægning, størrelse og placering. International Federation of Film Distributors' Associations (FIAD) påpegede, at selv store biografvirksomheder ikke altid er rentable på grund af udviklingen på biografmarkedet i dag og den generelle økonomiske situation.
(32)
Der var meget forskellige holdninger til tilgængeligheden af kommercielle omstillingsmodeller og deres anvendelighed i mindre biografer. Nogle anførte, at der ikke var nogen standardforretningsmodel for digitaliseringen af film. Andre anførte, at et stort antal biografer ikke havde adgang til de VPF-aftaler, der blev tilbudt af tredjeparter, dvs. investorgrupper (se også fodnote 5), på grund af karakteren og omfanget af deres programlægning (antallet af VPF-afgifter afhang af antallet af film, der vises den første uge efter udgivelsen, og/eller af antallet af sale i den pågældende biograf). Europa Distribution anførte, at de kommercielle forretningsmodeller kun fungerede for de mere rentable biografer og store kommercielle distributører. Ifølge EFAD's baggrundspapir er det kun muligt at udstyre omkring 10 000 europæiske biografsale ud af i alt 30 000 sale ved brug af VPF-modellen. En bidragyder mente, at de kommercielle VPF-modeller ligeledes kunne anvendes af mindre biografer. De franske myndigheder anførte, at de tilgængelige kommercielle omstillingsmodeller under alle omstændigheder ikke dækkede alle omkostningerne ved digitalisering af film (f.eks. renovering af fremvisningsrum), og at biografvirksomheden desuden altid selv skulle yde et bidrag. Offentlig støtte kunne også spille en afgørende rolle i disse tilfælde.
(33)
Med hensyn til støttens tilstrækkelighed anførte de interesserede parter, at statsstøtten generelt ville gøre det nemmere for mindre virksomheder at modstå den stærke konkurrence fra store biografkomplekser og skabe lige konkurrencevilkår. Det blev forventet, at installationen af digitalt fremvisningsudstyr ville give biografgængere et bredere udvalg. Bidragyderne understregede ligeledes andre fordele ved digital film såsom fremvisningskvaliteten, den fleksible programlægning og de lavere distributionsomkostninger. De franske myndigheder anførte, at der ved vurderingen af tilstrækkeligheden af støtten til digital film ikke skulle være fokus på større mangfoldighed i programlægningen, men på mulighederne for at forhindre lukning af biografer. Efter deres opfattelse ville digitaliseringen af de forskellige biograftyper sikre fremvisningen af en bred vifte af film. European Digital Cinema Forum anførte, at selv de mindre rentable biografer kunne drage fordel af den italienske foranstaltning, hvis det var muligt at modregne skattefradraget i momsen.
(34)
Nogle bidragydere påpegede skattefradragets kortsigtede karakter, der stod i et modsætningsforhold til de mere langsigtede udfordringer forbundet med digitaliseringen af film. Det blev imidlertid også anført, at standarderne var tilstrækkelig veletablerede til at sikre, at de mindst ville holde i ti år, og at levetiden for digitalt fremvisningsudstyr endnu ikke kunne vurderes. Den tyske Filmförderungsanstalt anførte, at støtten til digitaliseringen af film ville være mindre omkostningskrævende end omkostningerne forbundet med genopbygning af biografer og kulturel mangfoldighed, der ville være påkrævet, når de aktører, der ikke selv kunne finansiere omstillingen, var forsvundet fra markedet. Tyskland understregede ligeledes, at det var nødvendigt at udforme støtteforanstaltningen og skræddersy støtten specifikt til den konkrete nationale og regionale kontekst i den enkelte medlemsstat. Dette blev også understreget i EFAD-erklæringen, hvor det blev anført, at der ikke var nogen standardløsning. Den italienske biografforening (ANEC) forventede, at konteksten ville have ændret sig tilstrækkeligt ved udløbet af det digitale udstyrs levetid, således at udskiftningen ikke ville blive så stor en udfordring. European Digital Cinema Forum anførte endvidere, at eventuelle yderligere driftsomkostninger kunne dækkes ved tilførsel af supplerende midler til de berørte biografer.
(35)
Med hensyn til støttens økonomiske, sociale og kulturelle indvirkning understregede bidragyderne generelt behovet for én standard for digital filmfremvisning og den brede anerkendelse af DCI-standarder. Det blev anført i EFAD-erklæringen, at støtten til digital filmfremvisning ikke skulle påtvinge en bestemt teknologisk løsning, men at der samtidig skulle tages hensyn til den teknologiske situation i sektoren. Europa Distribution advarede om, at mange biografer ville lukke, hvis industristandarden ikke blev anvendt. ANEC bekræftede, at biograferne under alle omstændigheder frit kunne vælge at investere i den standard, de foretrak. Flere bidragydere anførte, at DCI-kompatibelt udstyr også kan anvendes til visning af alternative programmer med andre (lavere) digitale standarder, hvorimod det modsatte (visning af DCI-kompatible filmkopier på f.eks. 1.3K-udstyr) ikke var muligt. Bidragyderne mente ikke, at der var risiko for prisstigninger, men forventede derimod, at priserne ville falde over tid. I både i de franske myndigheders bemærkninger og EFAD's baggrundspapir blev det i denne forbindelse understreget, at enhver støtteforanstaltning skulle udformes med henblik på at undgå konkurrencefordrejning på markedet for digitalt udstyr. Enhver støtteforanstaltning skulle derfor baseres på en vurdering af omkostningerne til digitalt udstyr, og støtten skulle begrænses på grundlag af disse omkostningsskøn. Bidragyderne gav ikke som Kommissionen udtryk for bekymring over, at statsstøtten kunne fremskynde digitaliseringen og hermed lukningen af biografer (se betragtning 16). Statsstøtten blev derimod fremhævet som en bæredygtig løsning på udfordringerne forbundet med digitaliseringen af film. Den italienske forening af arthousebiografer gjorde opmærksom på biografernes begrænsede geografiske dækningsområde, hvilket ifølge foreningen betød, at de konkurrencefordrejende virkninger ville være små.
IV. ITALIENS BEMÆRKNINGER
1. Støttens nødvendighed
(36)
De italienske myndigheder har forelagt Kommissionen oplysninger om det italienske biografmarkeds karakteristika (senest opdateret i oktober 2013). Det samlede anslåede antal biografsale i Italien er 3 936 sale fordelt på 1 872 biografer. Der kan sondres mellem fire kategorier:
a)
Store biografnetværk (8) med over 60 sale. Der er kun to netværk af denne type, nemlig UCI og The Space. De har 787 biografsale i 76 biografer.
b)
Små biografnetværk. Der er 15 netværk af denne type med højst 60 sale hver. Biograferne i denne kategori har 513 biografsale i 104 biografer.
c)
Små kommercielle biografer. De har 1 287 biografsale i 351 biografer.
d)
Mindre biografer, der næsten udelukkende omfatter énsalsbiografer (90 % af biograferne) og sæsonbiografer og/eller kirkebiografer. Der er 1 340 biografer af denne type med omkring 1 500 biografsale.
(37)
De største biografnetværk (kategori a)) tegner sig for 40 % af den nationale markedsandel, og biograferne i kategori d) tegner sig kun for 5-10 % af markedsandelen.
(38)
Skattefradragsordningen er rettet mod biograferne i kategori b)-d). Navnlig i lyset af de to store biografnetværks stærke stilling på markedet mener de italienske myndigheder, at statsstøtten er nødvendig for at gennemføre digitaliseringen af disse små eller mellemstore biografvirksomheder fuldt ud.
(39)
Ifølge data fra ministeriet for kultur og turisme ansøgte 1 603 biografsale om skattefradrag for digitalisering af film i perioden 2010-2013 (data fra april 2014). Foranstaltningen, der blev gennemført i henhold til de minimis-reglerne, var navnlig populær umiddelbart efter iværksættelsen i 2010, hvor 671 biografsale benyttede sig af foranstaltningen.
(40)
Gennemførelsen af støtteforanstaltningen under overholdelse af de minimis-reglerne har imidlertid vist sig at være utilstrækkelig til at vende udviklingen. Navnlig mellemstore flersalsbiografer har således kun været i stand til at digitalisere nogle af deres biografsale.
(41)
De italienske myndigheder anfører, at digitaliseringen af italienske biografer stadig halter bagefter. I oktober 2013 lå digitaliseringsprocenten på omkring 62 % (9). Ifølge skøn forelagt af de italienske myndigheder i juni 2014 er der stadig mindst 700 biografsale, som skal digitaliseres.
(42)
Et betydeligt antal biografer, navnlig små og mellemstore biografer, er således i fare. Deres forsvinden ville ikke kun indebære tab af arbejdspladser i de enkelte biografvirksomheder, men ville også få indvirkning på filmdistributionen og begrænse udvalget af film for biografgængerne.
(43)
De italienske myndigheder har navnlig understreget den rolle, som énsalsbiografer og mellemstore biografer spiller i Italien. Den fortsatte tilstedeværelse af den første gruppe er af afgørende betydning for at sikre alle borgere lige adgang til biografer, herunder til biografer i mindre byer i landdistrikter og bjergområder. Den anden gruppe af mellemstore biografer er rygraden i distributionen og visningen af kvalitetsfilm i Italien. Deres fortsatte tilstedeværelse er vigtig, da de er et alternativ til de to store biografnetværk, som dominerer markedet.
(44)
De italienske myndigheder forventer, at traditionelle film vil forsvinde fuldstændigt fra markedet i løbet af nogle få uger eller måneder. Da skæringspunktet nærmer sig, understreger de italienske myndigheder, at det er nødvendigt at gennemføre foranstaltningen over de minimis-tærsklerne.
(45)
Med hensyn til det planlagte maksimale skattefradrag (50 000 EUR pr. sal) og de anslåede omkostninger ved digitalt fremvisningsudstyr har de italienske myndigheder justeret deres skøn over de gennemsnitlige digitaliseringsomkostninger pr. sal til 50 000-60 000 EUR (tal forelagt i april og juni 2014). Det maksimale skattefradrag svarer med andre ord til omstillingsomkostninger, som er betydeligt højere end de anslåede gennemsnitlige omstillingsomkostninger. De italienske myndigheder anfører imidlertid, at skattelettelserne er beregnet på grundlag af en procentdel af de faktisk afholdte udgifter. Ved en gennemsnitlig investering på 50 000 EUR vil skattefradraget (30 %) beløbe sig til 15 000 EUR. I praksis er det maksimale skattefradrag således som hovedregel ikke blevet anvendt. Maksimumsloftet sikrer imidlertid, at støttebeløbene begrænses i absolutte tal i tilfælde af unormalt høje omstillingsomkostninger.
(46)
Med hensyn til støttens nødvendighed er det endvidere vigtigt at bemærke, at digitaliseringsomkostningerne ifølge de seneste oplysninger fra de italienske myndigheder stadig beløber sig til flere tusinde euro pr. sal. Mange biografer, navnlig de mindre biografer, kan ikke rejse disse midler fra private kilder, navnlig i den nuværende økonomiske situation i Italien og Europa.
2. Støttens proportionalitet
(47)
De italienske myndigheder understreger generelt, at skattefradraget supplerer de kommercielle omstillingsmodeller og ikke konkurrerer med VPF-modeller.
(48)
De ændrede gennemførelsesbestemmelser indeholder en række bestemmelser, som sikrer, at støtteforanstaltningen fortsat er forholdsmæssig. I disse bestemmelser tages der højde for de tilgængelige markedsmekanismer for digitalisering af film (dvs. VPF-modellerne).
(49)
For det første er det kun biografvirksomheder med højst 60 sale, der kan ansøge om skattefradrag. De to italienske megakæder (UCI og The Space) er således ikke omfattet af støtten. De italienske myndigheder anfører, at den klassiske VPF-model er blevet anvendt med succes i forbindelse med omstillingen af disse dominerende markedsaktører. I lyset af deres markedsstilling (se betragtning 37) bør de desuden ikke være afhængig af statsstøtte til digitalisering.
(50)
Ifølge oplysningerne fra de italienske myndigheder har de to store biografkæder som de eneste gjort brug af den klassiske VPF-model. Mindre biografvirksomheder har imidlertid også anvendt kommercielle mekanismer til at fremme digitaliseringen. I Italien er der blevet udviklet en alternativ VPF-model rettet mod mellemstore og små biografer på grundlag af en aftale mellem foreningen af distributører og foreningen af biografer. I tabel nedenfor skitseres de vigtigste forskelle og ligheder mellem den klassiske og den alternative VPF-model gennemført i Italien
Sammenligning mellem den klassiske og den alternative VPF-model i Italien
Den klassiske VPF-model i Italien
Den alternative VPF-model i Italien
En tredjepart - »investorgruppen« (der har indgået VPF-aftaler med distributører) - indgår en aftale med en biografvirksomhed.
På grundlag af en aftale mellem foreningen af distributører og foreningen af biografer. Ingen involvering af tredjeparter.
Biografvirksomheden ejer ikke det digitale udstyr og betaler ikke herfor med det samme.
Biografvirksomheden ejer det digitale udstyr fra starten og betaler alle købsomkostningerne med det samme.
Både distributørerne og biografvirksomheden bidrager til den gradvise afskrivning af omkostningerne gennem henholdsvis VPF-afgifter og månedlige betalinger. Distributørerne afholder normalt 75 % af omkostningerne og biografvirksomhederne normalt 25 %.
Filmdistributører betaler VPF-afgifter for digital fremvisning af film. Disse afgifter kan dække op til 75 % af digitaliseringsomkostningerne. Biografvirksomheden forventes altid at dække 5 500 EUR af omkostningerne.
(51)
For det andet har de italienske myndigheder under hensyntagen hertil ændret gennemførelsesbestemmelserne for at sikre, at overkompensation og omdirigering af støtten undgås, hvis skattefradraget kombineres med en af de kommercielle (VPF-)modeller. Støttemodtageren skal afgive en erklæring om, at det skattefradrag, der ansøges om, udelukkende vil blive anvendt til dækning af støttemodtagerens egne faktiske omkostninger (se betragtning 23). De italienske myndigheder har anført, at ministeriet for kultur og turisme vil kontrollere konkrete sager for at sikre, at støtten kun dækker den andel af investeringen, som biografvirksomheden rent faktisk skal foretage.
(52)
For det tredje er der blevet indført maksimale kumulative støtteintensiteter for at sikre støtteforanstaltningens proportionalitet. Der sondres i denne forbindelse mellem de mindste biografer (med en eller to biografsale) og andre biografer (se betragtning 24).
3. Støttens tilstrækkelighed
(53)
I indledningsafgørelsen udtrykte Kommissionen tvivl om, hvorvidt det anslåede budget for foranstaltningen var tilstrækkeligt til at dække de anslåede omstillingsomkostninger. I det opdaterede budget og omkostningsoverslag forelagt af de italienske myndigheder (se betragtning 18 og 45) opdateres vurderingen af den situation, som støtteforanstaltningen er rettet mod. Ved et gennemsnitligt skattefradrag på 15 000 EUR og under hensyntagen til det anslåede budget for ordningen (se betragtning 18), kan 500 biografsale drage fordel af foranstaltningen i perioden 2014-2015, hvor det forventes, at støtteforanstaltningen vil blive hyppigst anvendt. Dette svarer til en betydelig del af de biografsale, der endnu ikke er blevet digitaliseret (se betragtning 40).
(54)
Kravet om programlægning af kulturelle film er blevet fjernet fra ordningen, men de italienske myndigheder har anført, at ordningen stadig har et stærkt kulturelt formål. Fuld digitalisering af det italienske biografmarked vil indebære en bedre distribution af forskellige typer film og øge potentialet for distribution af nichefilm. Hvis alle de forskellige biograftyper i Italien ikke formår at gennemføre digitaliseringen, vil kulturen blive ramt.
(55)
De italienske myndigheder anfører, at skattefradragsforanstaltningen ikke blot indebærer et fradrag i direkte skatter, der skal betales til de italienske skattemyndigheder (selskabsskat), men også i indirekte skatter (såsom moms) og kildeskat og bidrag til sociale sikringsordninger (der betales af arbejdsgivere på vegne af deres ansatte). Der tages hensyn til alle disse skatter ved beregning af skattefradraget. Dette øger adgangen til ordningen, da anvendelsen ikke afhænger af den pågældende virksomheds indtægter.
(56)
I henhold til § 51 i lovdekret nr. 83 fra 2012 er det desuden muligt for støttemodtagerne at overføre skattefradraget for digitalt fremvisningsudstyr til leverandørerne af dette udstyr, banker, finansielle formidlere og forsikringsselskaber (se betragtning 25). Dette øger de mindre biografers adgang til støtteforanstaltningen, navnlig familiedrevne biografer uden ansatte.
(57)
Allerede under gennemførelsen af foranstaltningen i henhold til de minimis-reglerne drog alle biograftyper fordel af skattefradraget, herunder de mindste biografer på markedet. Nedenstående cirkeldiagram giver et overblik over støttemodtagerne (2010-2013), hvoraf dette fremgår.
Støttemodtagere opdelt på biograftype (2010-2013, baseret på antal biografsale) (data senest opdateret i april 2014 og forelagt af ministeriet for kultur og turisme)
(58)
De forelagte data viser endvidere en markant stigning i antallet og andelen af små biografer, der drog fordel af skattefradraget i 2012 og navnlig i 2013. Ifølge data fra de italienske myndigheder var i alt 325 biografer eller 24,3 % af de 1 340 mindste biografer også i stand til at benytte skattefradraget til at gennemføre digitaliseringen fra 2010 til udgangen af 2013.
4. Økonomisk, social og kulturel indvirkning
(59)
De italienske myndigheder understreger den kulturelle betydning af at sikre en omfattende digitalisering af film. Installationen af digitalt udstyr indebærer en række vigtige fordele (såsom øget fleksibilitet) for hele biografsektoren (og i sidste ende biografgængerne). Omstillingsomkostningerne er imidlertid høje og ulige fordelt, og biograferne bærer den største byrde. Navnlig de mindste markedsaktører kan ikke gennemføre digitaliseringen uden statsstøtte. De udviklede markedsomstillingsmodeller (VPF-modeller) opvejer ikke i tilstrækkelig grad denne ubalance, og det er ikke alle biografer, der har adgang til disse modeller i samme omfang.
(60)
De italienske myndigheder anfører, at ordningens mekanismer efter deres opfattelse ikke anfægter princippet om teknologineutralitet.
V. VURDERING AF STØTTEFORANSTALTNINGEN
1. Forekomst af statsstøtte
(61)
Artikel 107, stk. 1, i TEUF har følgende ordlyd: »Bortset fra de i traktaterne hjemlede undtagelser er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med det indre marked, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«.
(62)
Som anført i indledningsafgørelsen og mere kortfattet i betragtning 12 udgør foranstaltningen statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF. Finansieringskilden er skattelettelser, og den italienske stat giver derfor afkald på visse skatteindtægter. Visse biografvirksomheder vil drage økonomisk fordel af ordningen, og visse virksomheder indrømmes således en selektiv fordel under foranstaltningen. Støttemodtagerne konkurrerer med andre virksomheder, som ikke nødvendigvis er omfattet af ordningen. Ordningen fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene. I lyset af den internationale handel med film kan foranstaltningen påvirke samhandelen i EU.
2. Støttens forenelighed
(63)
De italienske myndigheder begrunder foranstaltningen med, at der er tale om støtte til fremme af kultur. Myndighederne har til stadighed understreget betydningen af at gennemføre digitaliseringen af film i Italien fuldt ud hurtigst muligt. Formålet med støtteforanstaltningen er at sikre, at alle biograftyper kan gennemføre digitaliseringen på trods af de høje omstillingsomkostninger.
(64)
På tidspunktet for vedtagelse af indledningsafgørelsen vedrørende foranstaltningen havde Kommissionen endnu ikke fastlagt sin politik for støtte til digital fremvisning. Kommissionen har efterfølgende vedtaget en ny meddelelse om statsstøtte til film og audiovisuelle værker (10), der ajourfører de regler, som lægges til grund for vurderingen af, om statsstøtte til film og audiovisuelle værker er forenelig med artikel 107, stk. 3, litra d), i TEUF.
(65)
Det anføres udtrykkeligt i den nye meddelelse om biograffilm, at støtte til biografer kan vurderes som støtte til fremme af kulturen i henhold til artikel 107, stk. 3, litra d), i TEUF. Foreneligheden af den påtænkte støtte kan derfor vurderes i henhold til denne bestemmelse. Det anføres i meddelelsen om biograffilm, at støtte til modernisering af biografer, herunder digitalisering, kan retfærdiggøres på dette grundlag, hvis støtten er nødvendig, rimelig og hensigtsmæssig.
a) Foranstaltningernes nødvendighed
(66)
Som påvist af de italienske myndigheder og bekræftet i bemærkningerne fra de interesserede parter udgør digitaliseringen af film en udfordring for filmindustrien, der berører europæisk film som helhed, navnlig mindre biografer. Biografernes forsvinden, navnlig uafhængige og mellemstore biografer i mindre byer, vil reducere mangfoldigheden af og det regionale dækningsområde for de film, der vises. En lang og uens omstillingsperiode har med andre ord negative virkninger for fremvisningen og distributionen af film og i sidste ende for europæiske biografgængere.
(67)
På trods af gennemførelsen af foranstaltningen i henhold til de minimis-reglerne halter Italien stadig bagefter, for så vidt angår digitalisering af film.
(68)
Da markedet har passeret vendepunktet for omstilling, idet over 60 % af biografsalene er blevet digitaliseret ved udgangen af 2013, er situationen for de biografer, der ikke kan gennemføre omstillingen uden statsstøtte, samtidig blevet forværret. Der er ingen garanti for, at 35 mm-film er tilgængelige, endog på kort sigt.
(69)
Foranstaltningen er ikke blot rettet mod de mindste biografer, men også mod større kommercielle biografer og netværk. De største biografnetværk (med over 60 biografsale) er imidlertid ikke omfattet af støtten. De italienske myndigheder har argumenteret for, at skattefordelene til alle mindre biografer genskaber lige konkurrencevilkår i sektoren, der domineres af to meget store biografnetværk.
(70)
Formålet med skattefradraget er at hjælpe de biografer, der ikke kan rejse tilstrækkelige private midler til at gennemføre en dyr digitalisering af film, navnlig i den nuværende økonomiske situation.
(71)
Under hensyntagen til ovenstående mener Kommissionen, at støtteforanstaltningen kan anses for at være nødvendig for at bevare og genoprette et mangfoldigt filmlandskab i Italien i en digital kontekst. Den fortsatte tilstedeværelse af forskellige biograftyper, lige fra arthousebiografer med én biografsal til flersalsbiografer med en kommerciel programlægning, er af afgørende betydning for at sikre, at Italiens biografgængere fortsat tilbydes en bred vifte af film. Som anerkendt i bemærkningerne modtaget fra de interesserede parter udgør digitaliseringen af film en udfordring for filmindustrien som helhed, og de kommercielle omstillingsmodeller er kun let tilgængelige for de største biografnetværk. Markedsdataene fra de italienske myndigheder har vist, at gennemførelsen af foranstaltningen i henhold til de minimis-reglerne ikke har været tilstrækkelig til at gennemføre denne omstilling fuldt ud, navnlig for biografer med mere end en biografsal. Selv om visse biografer ganske rigtigt havde adgang til VPF-aftaler, dækker de kommercielle omstillingsmodeller ikke alle omkostningerne ved digitalisering af film (se betragtning 32). Offentlig støtte kan også anses for nødvendig i disse tilfælde, så længe den ydes som supplerende støtte, der sikrer, at foranstaltningen fortsat er forholdsmæssig uanset den pågældende biograftype.
b) Foranstaltningens proportionalitet
(72)
De italienske myndigheder har udelukket biografvirksomheder med over 60 biografsale fra skattefradraget. Den italienske filmmarkedsstruktur viser, at der er et tydeligt skel mellem operatører med højst 60 biografsale og større biografer (se betragtning 36 og 37). Den indførte tærskel synes derfor forholdsmæssig i lyset af ordningens formål.
(73)
Skattefradraget dækker endvidere kun en del (30 %) af omstillingsomkostningerne og er begrænset til 50 000 EUR pr. år. Ved at anføre støttebeløbet som en procentdel af de faktiske digitaliseringsomkostninger har de italienske myndigheder sikret, at støtten fortsat er forholdsmæssig, selv om omkostningerne kan variere i hvert enkelt tilfælde. Som understreget af flere bidragydere (betragtning 29) kan digitaliseringsomkostningerne i nogle tilfælde være langt højere end gennemsnittet, f.eks. hvis en omfattende renovering af fremvisningsrummet er påkrævet. I disse atypiske sager sikrer loftet på 50 000 EUR imidlertid, at de absolutte støttebeløb fortsat er forholdsmæssige.
(74)
I indledningsafgørelsen blev der sat spørgsmålstegn ved, om de kommercielle modeller til digitalisering af film ville blive fortrængt, men som anført i betragtning 50 er der blevet udviklet to kommercielle omstillingsmodeller i Italien. De kan kombineres med det planlagte skattefradrag for digitalisering af film. De italienske myndigheder har indført specifikke bestemmelser i de ændrede gennemførelsesbestemmelser for at sikre, at kombinationen af privat og offentlig finansiering af digitaliseringen af film ikke indebærer overkompensation eller omdirigering af støtten (f.eks. til distributører eller VPF-investorgrupper). De italienske myndigheder fremmer på denne måde en optimal synergi mellem de tilgængelige markedsmodeller og statsstøtte for at fremme fuld digitalisering.
(75)
Skattefradraget kan ligeledes kombineres med andre støtteforanstaltninger. For at sikre støttens proportionalitet har de italienske myndigheder indført maksimale kumulative støtteintensiteter på 90 % for små biografer (biografer med en eller to biografsale) og på 75 % for andre biograftyper.
(76)
Ansøgningen skal generelt ledsages af et bekræftet dokument med angivelse af de faktisk afholdte udgifter for hver biografsal, og ministeriet for kultur og turisme skal kontrollere konkrete sager. Det anføres endvidere i gennemførelsesbestemmelserne, at skattefradraget vil blive inddrevet (med tillæg af renter og bøder), hvis kravene ikke opfyldes.
c) Foranstaltningens tilstrækkelighed
(77)
De italienske myndigheders afklaringer og indførelsen af muligheden for at overføre skattefradraget sikrer, at foranstaltningen vil få betydning for, hvilke støttemodtagere der omfattes af ordningen. Selv de mindst rentable biografer bør have mulighed for at få adgang til ordningen.
(78)
Foranstaltningen er ikke længere et pilotprojekt, men vil være i kraft indtil udgangen af 2022.
(79)
Dataene fra de italienske myndigheder (betragtning 57 og 58) viser, at alle de biograftyper, som foranstaltningen er rettet mod, har adgang til foranstaltningen, navnlig de mindre biografer. Selv om andre faktorer spiller en rolle, skal det bemærkes, at den markante stigning i antallet af biografer med mellem en til fire biografsale, der drog fordel af skattefradraget (i henhold til de minimis-reglerne) i 2012 og 2013, falder sammen med indførelsen af muligheden for at overføre skattefradraget i 2012 (betragtning 25).
(80)
Foranstaltningen synes generelt at være tilstrækkelig til at sikre mangfoldigheden af biografer på det italienske marked, herunder énsalsbiografer, små kommercielle biografer og forskellige typer biografkomplekser. De mange forskellige sale er en forudsætning for fremvisning af en bred vifte af film i disse biografsale.
d) Fordrejning af konkurrencen og påvirkning af samhandelen
(81)
Konkurrencefordrejningen og påvirkningen af samhandelen er begrænset. Den grænseoverskridende indvirkning af biografer er begrænset til tilstedeværelsen af internationale filmoperatører og den internationale dimension af handel med film generelt. Den enkelte biograf har imidlertid i sagens natur et begrænset geografisk dækningsområde, da biografgængere ikke ønsker at rejse langt for at gå i biografen.
(82)
Foranstaltningen er en investeringsstøtte og en støtte af éngangskarakter til biografer, der står over for at skulle gennemføre en omstilling af éngangskarakter. Skattefradraget sikrer, at alle biografer kan gennemføre den digitale omstilling fuldt ud, men fordrejer ikke konkurrencen unødigt i den daglige drift.
(83)
Den fulde gennemførelse af digitaliseringen af film i hele Europa forventes desuden at være til fordel for den europæiske filmindustri som helhed. I denne forbindelse er de tvivlsspørgsmål om digitale filmstandarder, der blev rejst i indledningsafgørelsen, ikke længere relevante. Bidragene fra tredjeparter har vist, at der er enighed i sektoren om de fremherskende digitale filmstandarder.
VI. KONKLUSION
(84)
I lyset af ovenstående mener Kommissionen, at støtten opfylder et veldefineret kulturelt formål. De tvivlsspørgsmål med hensyn til nødvendigheden, proportionaliteten, tilstrækkeligheden og indvirkningen, som blev rejst i indledningsafgørelsen, er blevet fjernet. Foranstaltningens konkurrencefordrejning og påvirkning af samhandelen er begrænset på en måde, der ikke strider mod den fælles interesse. Skattefradraget for digitalt fremvisningsudstyr er således foreneligt med det indre marked efter artikel 107, stk. 3, litra d), i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde -
VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
Statsstøtteforanstaltningen, som Italien agter at indføre for digitalt fremvisningsudstyr på grundlag af lov nr. 244 af 24. december 2007, lovdekret nr. 91 af 8. august 2013 og udkast til gennemførelsesbestemmelser om skattefradrag til biografer til indførelse og anskaffelse af udstyr og maskiner til digital fremvisning, er forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra d), i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Støtteforanstaltningen godkendes derfor.
Artikel 2
Denne afgørelse er rettet til Republikken Italien.
Udfærdiget i Bruxelles, den 29. oktober 2014.
A BIZOTTSÁG (EU) 2015/120 HATÁROZATA
(2014. október 29.)
az Olaszország által a digitális vetítőberendezések tekintetében megvalósítani tervezett SA.27317 (C 25/09.) (korábbi N 673/08.) számú támogatási programról
(az értesítés a C(2014) 7888. számú dokumentummal történt)
(Csak az olasz nyelvű szöveg hiteles)
(EGT-vonatkozású szöveg)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 108. cikke (2) bekezdésének első albekezdésére,
tekintettel az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásra és különösen annak 62. cikke (1) bekezdésének a) pontjára,
miután a fent említett rendelkezésekkel összhangban felhívta az érdekelt feleket észrevételeik megtételére (1) és tekintettel ezen észrevételekre,
mivel:
I. AZ ELJÁRÁS
(1)
Olaszország 2008. december 30-án értesítette a Bizottságot, hogy filmszakmai beruházásokkal, filmforgalmazással és digitális mozival kapcsolatos adókedvezményeket kíván bevezetni. Az olasz hatóságok 2009. április 2-án és 2009. június 23-án további információkat nyújtottak be.
(2)
2009. július 22-én kelt levelében a Bizottság tájékoztatta Olaszországot arról a határozatáról, hogy jóváhagyja Olaszország filmszakmai beruházásokkal és filmforgalmazással kapcsolatos adókedvezményét. A Bizottság ugyanakkor arról is tájékoztatta Olaszországot, hogy a digitális vetítőberendezésekbe történő beruházásra vonatkozóan javasolt adójóváírás tekintetében az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindításáról határozott.
(3)
A Bizottságnak az eljárás megindításáról szóló határozatát kihirdették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (2). A Bizottság felhívta az érdekelt feleket, hogy tegyék meg észrevételeiket.
(4)
Az Olasz Kulturális és Idegenforgalmi Minisztérium és az Európai Bizottság 2009. október 21-én közös munkaértekezletet tartott Rómában a témával kapcsolatban.
(5)
Az érdekeltek észrevételeket nyújtottak be a Bizottságnak. A Bizottság továbbította az észrevételeket Olaszországnak, és felkínálta a válaszadás lehetőségét; a Bizottság 2010. január 19-én kapta meg az olasz hatóságok észrevételeit. Ezt követően további többszöri információcserére került sor: 2010. szeptember 7-én, 2011. április 12-én, 2011. június 1-jén, 2011. december 1-jén, 2012. május 10-én, 2012. szeptember 14-én, 2013. április 23-án, 2013. december 6-án, 2014. április 18-án, 2014. június 11-én és 2014. augusztus 1-jén többek között további levelek érkeztek a Bizottsághoz az olasz hatóságoktól.
II. AZ INTÉZKEDÉS LEÍRÁSA
1. A bejelentett intézkedés
(6)
A digitális vetítőberendezéseket felszerelő moziüzemeltetők számára nyújtott adójóváírás az olasz hatóságok által a filmágazat számára biztosított adóintézkedések részét képezte. Ezen adóintézkedések célja összességében az volt, hogy a versenynek kedvező környezetben az olasz kulturális filmek támogatása és e filmek Olaszországban és Európában való népszerűsítése érdekében ösztönözzék a piaci dinamikát.
(7)
A digitális mozira vonatkozó adó-jóváírási program a digitális vetítőberendezések bevezetésének költségeit 30 %-os adójóváírással támogatja. A maximális éves adójóváírás vetítőtermenként 50 000 EUR.
(8)
Az alábbi költségek támogathatók:
a)
digitális vetítő- és másolóberendezések vásárlása;
b)
földfelszíni és/vagy műholdas sugárzású digitális jelek vételére alkalmas berendezések és gépek vásárlása;
c)
a fenti pontokban említett berendezések, rendszerek és gépek pénzügyi lízingen vagy bérleten keresztül történő megvásárlása; a vonatkozó szerződéseknek kötelezettségeket kell tartalmazniuk az eszközöknek a bérlet lejárata utáni megvásárlására, illetve arra vonatkozóan, hogy a használatba vevő ezt az opciót korábban is gyakorolhatja;
d)
a személyzet képzésére fordított kiadások;
e)
a korábban 35 mm-es filmek vetítésére használt vetítőfülkék, berendezések és eszközök, valamint mellékhelyiségek felújításával és átalakításával kapcsolatos járulékos kiadások.
Az utóbbi két pontban felsorolt kiadások legfeljebb az a), b) és c) pontban felsorolt összes kiadás 20 %-át tehetik ki.
(9)
Az olasz hatóságok eredeti értesítése szerint a támogatást az 1-4 vetítőteremmel rendelkező mozik és a maximum 50 000 fős lakosságú városokban található, 5-10 vetítőteremmel rendelkező multiplex mozik esetében nem kötnék feltételhez. Egyéb, maximum 24 vetítőteremmel rendelkező multiplex mozik esetében a támogatás feltételeként kötelezővé tennék, hogy a vetítések 50 %-ában kulturális filmeket mutassanak be, továbbá, hogy a vetítőtermek legalább 50 %-át tegyék digitális vetítésre alkalmassá.
(10)
Az adójóváírás olyan filmes vállalkozásokra vonatkozik, amelyeknek Olaszországban adófizetési kötelezettségük van.
(11)
A program jogalapját a következők képezik:
a)
az éves és többéves állami költségvetés tervezésére vonatkozó rendelkezésekről szóló, 2007. december 24-i 244. számú törvény (legge 2007.12.24. n.244);
b)
a 2013. augusztus 8-i 91. sz. törvényerejű rendelet, amely módosításokat követően átkerült a 2013. október 7-i 112. számú törvénybe (decreto legge 2013.8.8., n.91, convertito, con modificazioni, dalla legge 7 ottobre 2013, n.112);
c)
a digitális vetítőberendezések és gépek bevezetéséért és beszerzéséért moziknak nyújtott adójóváírást végrehajtó új rendelkezések (Nuove disposizioni applicative dei crediti d'imposta concessi alle imprese di esercizio cinematografico per l'introduzione e acquisizione di impianti e apparecchiature destinate alla proiezione digitale).
2. A Bizottság aggályai
(12)
A Bizottság az eljárást megindító határozatában úgy ítélte meg, hogy az intézkedés az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése szerinti állami támogatásnak minősül. Az olasz állam az adójóváírások nyújtásával bizonyos bevételekről lemondott, a program ezért állami források felhasználásával jár. A program bizonyos vállalkozásoknak, ebben az esetben moziüzemeltetőknek gazdasági előnyt nyújt. A nemzetközi filmkereskedelem tekintetbevételével ez a szelektív előny hatással lehet az uniós kereskedelemre. A Bizottság kétségbe vonta a támogatás összeegyeztethetőségét.
(13)
A Bizottság mindenekelőtt a digitális mozira vonatkozó javasolt adójóváírás szükségességét vitatta. Megkérdőjelezte a javasolt maximális adójóváírás mértékét (vetítőtermenként 50 000 EUR): 30 %-os adómérték esetén vetítőtermenként legfeljebb 166 667 EUR-t kitevő támogatható beszerelési költségnek felel meg (50 000 EUR × 100/30). Ez az érték magasabb, mint a digitális vetítőberendezések tekintetében az olasz hatóságok által ismertetett költségek, amelyek összegét 100 000 EUR-ban határozták meg. A Bizottság aggályait fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy a maximális adójóváírásoknak ilyen magas összegűnek kell-e lenniük, és hogy az ismertetett átalakítási költségeket helyesen becsülték-e meg. A Bizottság szintén kétségbe vonta az olasz, illetve az európai kulturális filmek forgalmazásához a 2K (3) DCI-kompatibilis (4) vetítőberendezések felszerelésének szükségességét.
(14)
A Bizottság másodsorban a javasolt támogatási intézkedés arányosságát is kétségbe vonta. A Bizottság szerint a nagyobb mozik vélhetően jobban megengedhetik maguknak, hogy állami támogatás nélkül jussanak digitális vetítőberendezésekhez. Azt is megállapította, hogy kereskedelmi átállási modellek, például virtuáliskópiadíj-modellek (5) állnak a moziüzemeltetők rendelkezésére. Felvetette tehát a kérdést, hogy a vetítőtermenkénti javasolt mértékű állami támogatás kiszorítja-e a kereskedelmi alternatívákat.
(15)
A Bizottság harmadsorban azt vonta kétségbe, hogy a javasolt adójóváírás megfelelő támogatási intézkedés. Megállapította, hogy az intézkedés becsült költségvetése (16,8 millió EUR) összhangban áll az 56 millió EUR-s felszerelési költséggel, ami sokkal alacsonyabb, mint a becsült átállási költség (a vetítőtermenkénti 100 000 EUR alapján 395,7 millió EUR). A rendelkezésre álló finanszírozás megfelelősége mellett a Bizottság azt is megkérdőjelezte, hogy a javasolt intézkedés az olasz és az európai kulturális filmek forgalmazásának növelésére irányuló célkitűzés eléréséhez kellően célirányos-e. Aggályainak adott hangot azzal kapcsolatban, hogy az olasz hatóságok képesek-e biztosítani, hogy a digitális berendezésekkel rendelkező moziüzemeltetők olyan alternatív kereskedelmi modelleket vezessenek be, amelyek az olasz mozilátogatók számára szélesebb kulturálisfilm-választékot nyújtanak. Mivel az adójóváírás alkalmazásához a kedvezményezettnek kellő adókötelezettséggel kell rendelkeznie, és mivel az intézkedés a moziüzemeltető részéről 70 %-os befektetést igényel, a Bizottság kétségbe vonta azt, hogy a támogatásra leginkább rászoruló mozik ki tudják használni a támogatás nyújtotta előnyöket. A Bizottság azzal kapcsolatban is aggályainak adott hangot, hogy a tervezett egyszeri támogatás (az értesítés kétéves kísérleti intézkedésről szólt) fenntartható megoldást kínál-e a digitális berendezés felszerelésével összefüggő várható rövidebb élettartam és a megnövekedett működési költségek vonatkozásában.
(16)
A Bizottság negyedsorban kérdéseket vetett fel a támogatás gazdasági, társadalmi és kulturális hatásával kapcsolatban. Miközben elismerte, hogy a mozik digitális technológiára történő átállásába való beruházáshoz az állami támogatás igénybevétele a tagállamok esetében közérdeket szolgálhat, arra szólított fel, hogy az intézkedés technológiai szempontból semleges legyen. Különösen annak megerősítését kérte, hogy a moziüzemeltetőket nem ösztönzik arra, hogy egyetlen olyan digitális szabványba ruházzanak be, amely más szabványokkal szemben előnyt élvez. Azt is kérte az olasz hatóságoktól, hogy biztosítsák, hogy a hordozóeszköz digitális szabványánál alacsonyabb nyílt szabványformátumban digitálisan forgalomba hozott filmek is levetíthetők legyenek. Felvetette azt is, hogy a digitális vetítőberendezések felszereléséhez nyújtott támogatás közvetve a nagy amerikai filmstúdiókat részesítheti előnyben (DCI-kompatibilis berendezések esetében). A javasolt támogatásból eredő megnövekedett kereslet növelheti a szűk kínálatú vetítőberendezések árát. A támogatás révén gyorsabban elérhető a szükséges számú digitális mozi Olaszországban, ami egyúttal meggyorsíthatja a digitális forgalmazásra való átállást is, és ezáltal azoknak a moziknak a bezárását, amelyek a digitális berendezéseket nem tudják időben - a digitális átállásig - üzembe helyezni. Mindent egybevetve a Bizottság kétségbe vonta, hogy a támogatás társadalmi és kulturális előnyei kiegyensúlyozzák a potenciális versenytorzulásokat.
3. A javasolt intézkedésben az eljárás megindítása óta bekövetkezett módosítások
(17)
Miután a Bizottság megindította a vizsgálati eljárást, az olasz digitális mozira vonatkozó adó-jóváírási intézkedést a de minimis küszöbön belül hajtották végre (6). A Bizottság jóváhagyásától függően az olasz hatóságok arra törekszenek, hogy az intézkedést a de minimis küszöbön túl teljes körűen végrehajtsák.
(18)
Az olasz hatóságok szerint az intézkedés költségvetése a 2014-2015 közötti időszakra vonatkozóan körülbelül 7,5 millió EUR-ra becsülhető.
(19)
Az e határozat által érintett időszak 2022. december 31-ig tart. Az olasz hatóságok várakozásai szerint az adójóváírást leginkább 2014-ben és 2015-ben fogják igénybe venni.
(20)
A végrehajtási rendelettervezetek, amelyek esetében az olasz hatóságok teljes körű végrehajtásra törekszenek (a de minimis küszöbön túl), számos fontos ponton eltérnek az eredeti értesítéstől.
(21)
Először is a támogatás elnyerésére vonatkozó azon kritériumot, hogy a közepes és nagy moziknak bizonyos számú olasz és európai kulturális filmet kell vetíteniük, törölték a módosított végrehajtási rendeletekből. Az elmúlt években az olasz hatóságok a közepes és a nagy mozik esetében nehéznek ítélték az e követelménynek való megfelelés nyomon követését. Állításuk szerint ezenkívül a támogatásra szoruló nagyobb mozik és az olasz filmpiacot uraló nagy moziláncok közötti egyenlő versenyfeltételek helyreállítása érdekében szükség van e követelmény eltörlésére (vö.: (37) bekezdés).
(22)
Másodszor - és ehhez kapcsolódóan - a módosított végrehajtási rendeletekben a küszöbértéket 60 vetítőteremben állapították meg. Az ennél több vetítőteremet birtokló vagy igazgató moziüzemeltetőket kizárták az adójóváírásból. Az olasz hatóságok úgy vélik, hogy ez az eredetileg bevezetett műsortervezési követelményekhez képest indokoltabb alternatíva, mivel lehetőséget nyújt annak biztosítására, hogy az intézkedés elérje célját, valamint lehetővé teszi azoknak a piaci szereplőknek a kizárását, amelyek piaci erejük révén képesek a támogatás nélküli átállásra.
(23)
Harmadszor a módosított végrehajtási rendeletek a támogatás túlkompenzációjának vagy átirányításának elkerülése érdekében a kedvezményezett nyilatkozatát írják elő, ha az adójóváíráshoz kereskedelmi (virtuáliskópia-díj) modellek kapcsolódnak.
(24)
Negyedszer a módosított rendelkezések a támogatás kereskedelmi modellekkel történő összekapcsolását az összköltségek legfeljebb 75 %-os támogatási intenzitása esetén teszik lehetővé. Egy vagy két vetítőtermes mozik esetében a halmozott támogatási intenzitás legfeljebb 90 %.
(25)
E módosításokon felül a kedvezményezettek a digitális adójóváírásokból eredő előnyöket 2012 óta átruházhatták digitális berendezések szállítóira, bankokra, pénzügyi közvetítőkre és biztosítótársaságokra (vö.: (56) bekezdés).
III. AZ ÉRDEKELT FELEK ÉSZREVÉTELEI
(26)
A Bizottság a támogatási intézkedésről 2009-ben tartott nyilvános konzultációra válaszul az érdekelt harmadik felek részéről mintegy 20 beadványt kapott. A válaszokat a következő válaszadók nyújtották be:
-
a forgalmazókat és mozikat képviselő európai és olasz kereskedelmi szervezetek, a francia Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) és a European Digital Cinema Forum (EDCF) (Európai Digitális Filmfórum),
-
a francia hatóságok, német és egyesült királysági filmalapok és az európai regionális filmalapok hálózata (Cineregio); számos észrevétel hivatkozott az EFAD szóban forgó témában megjelent kiadványaira (7),
-
több olaszországi, franciaországi, svájci és egyesült királyságbeli vállalkozás, filmipari szakember és magánszemély.
2009 októberében ezenkívül munkaértekezletet tartottak Rómában a témával kapcsolatban.
(27)
A támogatás szükségességét illetően minden észrevétel kiemelte, hogy a digitális mozira való átállás esetén, amely elkerülhetetlen fejlődésnek tekinthető, szükség van állami támogatásra. A francia hatóságok és a UK Film Council egyaránt kifejtette, hogy a digitális mozi általános előnyei összefonódnak az átállással kapcsolatos (a moziüzemeltető által viselt) költségek és (a forgalmazónál felmerülő) közvetlen pénzügyi előnyök aszimmetrikus eloszlásával. Ez az aszimmetrikus helyzet megnehezítette a külső segítség nélküli időbeni átállást. Ebben az összefüggésben a hozzászólók egyértelmű kockázatként határozták meg, hogy Európa számos kisebb, független és/vagy távoli mozija elhagyja a piacot, ha a digitális vetítőrendszereket nem teszik hozzáférhetőbbé és megfizethetőbbé. 2009. szeptemberi nyilatkozatában az EFAD kijelentette, hogy az európai vetítőtermek 30 %-át a megszűnés veszélye fenyegeti. Mind a francia hatóságok, mind pedig a Német Szövetségi Filmintézet hangsúlyozta, hogy a támogatás elmaradása nemcsak a filmek bemutatását, hanem azok forgalmazását is hátrányosan érintené. A hosszú átállás, amely az analóg és a digitális filmkópiák párhuzamos forgalmazásával jár, túl költséges lenne, különösen a kisebb filmforgalmazók számára. Végül a támogatás hiánya igen kedvezőtlen hatással lenne az európai filmforgalmazásra, a kulturális sokszínűségre és az európai polgárok kultúrához való hozzáférésére.
(28)
Minden észrevételben hangsúlyozták, hogy az úgynevezett DCI-szabványok a digitális mozi esetében széles körben elfogadottak általános szabványként. Az egyetlen globális szabvány iránti törekvést a mozik esetében nem hátrányként, hanem pozitív elemként értékelték, mivel egyenlő versenyfeltételeket teremt.
(29)
A digitális vetítőberendezések felszerelésének költségei tekintetében a vetítőtermenkénti 100 000 EUR-t általában nem tekintették túlzott becslésnek. Ellenkezőleg, számos hozzászóló azt állította, hogy a költségek jóval magasabbak lehetnek, például abban az esetben, ha a vetítőfülke nagyobb átalakítást igényel, ami különösen a kis mozik esetében fordulhat elő. Egyes észrevételek szerint a digitális moziberendezések ára csökkenő tendenciát mutat.
(30)
Több észrevételben amellett érveltek, hogy még abban az esetben is, ha az átállási költségek jóval magasabbak, mint a rendelkezésre álló állami támogatás (ahogy a jelek szerint az olasz adójóváírás esetében is), az állami támogatást más bevételi források, például a virtuáliskópia-díj és a moziüzemeltetők saját forrásainak kiegészítőjeként kell tekinteni.
(31)
A támogatás arányossága tekintetében egyes érdekelt felek kritizálták az adójóváírást, mivel véleményük szerint várhatóan a nagyobb mozik fogják élvezni a támogatás előnyeit. Mások amellett érveltek, hogy talán a műsortervezési kötelezettségek alapján a nagyobb mozik támogatása helyénvaló lehet. Bizonyos észrevételek azonban az EFAD nyilatkozatát erősítették, és hangsúlyozták, hogy fontos annak elkerülése, hogy például az érintett mozik eltérő szintű adókötelezettségéből adódóan (a konkrét olasz adó-jóváírási ügyben), vagy (nagyobb általánosságban) a mozik műsortervezése, mérete és elhelyezkedése alapján a hozzáférés korlátozásából eredően ne vezessenek be eltérő bánásmódot. Az International Federation of Film Distributors' Associations (FIAD) azzal érvelt, hogy a jelenlegi filmpiacon és az általános gazdasági környezetben még a nagyobb moziüzemeltetők sem tekinthetők feltétlenül nyereségesnek.
(32)
Az átállásra vonatkozó kereskedelmi üzleti modellek rendelkezésre állásával és kisebb mozikra való alkalmazhatóságával kapcsolatosan a vélemények némiképp eltértek egymástól. Egyesek azzal érveltek, hogy a digitális mozira való átállás tekintetében nincs standard üzleti modell. Mások véleménye szerint műsortervezésük jellege vagy mérete (a generált virtuáliskópia-díj nagysága a filmek bemutatását követő első héten műsoron lévő filmektől és/vagy a mozi vetítőtermeinek számától függött) miatt sok mozi nem rendelkezik harmadik félként fellépő integrátorok által kínált virtuáliskópia-díjra vonatkozó csomagokhoz való hozzáféréssel (vö. még: 5. lábjegyzet). Az Europa Distribution szerint a kereskedelmi üzleti modellek csak a jövedelmezőbb mozik és a nagy kereskedelmi forgalmazók esetében működnek. Az EFAD háttérdokumentuma szerint a 30 000 európai vetítőteremből körülbelül mindössze 10 000 szerelhető fel a virtuáliskópiadíj-modell alapján. Egy észrevétel szerint a kereskedelmi virtuáliskópiadíj-modellek a kisebb mozik számára szintén megfelelőek. A francia hatóságok mindenesetre azzal érveltek, hogy a rendelkezésre álló kereskedelmi átállási modellek nem fedezik a digitális mozira való átállás minden költségét (például a vetítőfülkék korszerűsítését), továbbá minden esetben szükség van a moziüzemeltető által biztosított forrásokra is. Az állami támogatásnak ezekben az esetekben is fontos kiegészítő szerepe lehet.
(33)
A támogatás megfelelősége tekintetében az érdekelt felek szerint az állami támogatás segíti a kisebb mozikat abban, hogy felvegyék a versenyt a nagy multiplex mozikkal, és egyenlő versenyfeltételeket teremt. A digitális moziberendezések felszerelése a nézők számára várhatóan nagyobb választékot teremt. A hozzászólók a digitális mozival összefüggő egyéb előnyöket is kiemelték, mint például a vetítés minőségét, a műsortervezés rugalmasságát és az alacsonyabb forgalmazási költségeket. A francia hatóságok szerint a digitális mozi támogatásának megfelelőségét nem a műsortervezés sokféleségének növekedése tekintetében, hanem a mozik bezárásának megelőzésével összefüggésben kell vizsgálni. Véleményük szerint a különböző típusú mozik digitalizálása révén filmek széles skálája kerülhet a kínálatba. A European Digital Cinema Forum (Európai Digitális Filmfórum) szerint ha az adójóváírás levonható lenne a hozzáadottérték-adóból, talán még a kevésbé nyereséges mozik is élvezhetnék az olasz intézkedés előnyeit.
(34)
Egyes észrevételek az adójóváírás rövid távú jellegét is megemlítették, amit szembeállítottak a digitális mozira való átállás által támasztott hosszú távú kihívásokkal. Megállapították ugyanakkor, hogy a szabványok kellően kidolgozottak annak biztosításához, hogy legalább egy évtizeden át fennmaradjanak, illetve hogy a digitális moziberendezések élettartama még nem határozható meg. A Német Szövetségi Filmintézet szerint a digitális mozira való átállás támogatásának költségei alacsonyabbak a mozik újjáépítésével és a kulturális diverzitással összefüggő költségeknél, amelyek az átállást saját erőből finanszírozni képtelen szereplők eltűnését követően válnak szükségessé. Németország hangsúlyozta továbbá, hogy az egyes tagállamok sajátos nemzeti és regionális helyzete egyedileg meghatározott támogatási intézkedést és személyre szabott támogatási formát igényel. Az EFAD nyilatkozata tükrözte ezt a véleményt és hangsúlyozta, hogy nem létezik egyetlen, minden szereplőnek megfelelő megoldás. Az olasz moziüzemeltetők szövetsége (ANEC) szerint a digitális berendezések élettartamának végére a helyzet olyan mértékben fog megváltozni, hogy cseréjük nem jelent majd nagy kihívást. Az Európai Digitális Filmfórum azt is megállapította, hogy az érintett mozik esetében az új bevételek ellensúlyozhatják a pótlólagos működési költségeket.
(35)
A támogatás gazdasági, társadalmi és kulturális hatása tekintetében az észrevételek általában azt hangsúlyozták, hogy a digitális mozira vonatkozóan egységes szabványra, és a DCI-szabványok széles körű elismerésére van szükség. Az EFAD nyilatkozata szerint a digitális mozi támogatása során nem köthető ki egyetlen technológiai megoldás, ugyanakkor fel kell mérni az ágazat technológiai helyzetét. A Europe Distribution észrevételében felhívta a figyelmet arra, hogy az iparági szabvány követésének elmulasztása sok mozi bezárását eredményezné. Mindenesetre az ANEC megerősítette, hogy az intézkedés keretében a mozik szabadon választhatják meg, hogy milyen szabványba ruháznak be. Több észrevétel szerint a DCI-kompatibilis berendezések eltérő (alacsonyabb) digitális szabványok szerinti alternatív programok vetítésére is alkalmazhatók, miközben ennek fordítottja (DCI-kompatibilis filmkópiák vetítése például 1.3K felbontású berendezésen) nem lehetséges. A hozzászólók szerint áremelkedés veszélye nem áll fenn. Ellenkezőleg, idővel az árak csökkenése várható. E tekintetben mind a francia hatóságok észrevétele, mind pedig az EFAD háttérdokumentuma kiemelte, hogy minden támogatási intézkedést úgy kell kialakítani, hogy törekedni kell a digitális berendezések piacán bekövetkező versenytorzulás elkerülésére. A támogatási intézkedéseknek ezért a digitális berendezések költségeinek értékelésén kell alapulniuk, és a támogatás felső korlátját e költségbecslésekkel összhangban kell megállapítani. A Bizottság azzal kapcsolatos aggálya, hogy az állami támogatás felgyorsíthatja az átállást és azzal együtt a mozik bezárását (vö.: (16) preambulumbekezdés) az észrevételekből nem tükröződött. Ellenkezőleg, az állami támogatás úgy jelent meg, mint a digitális mozival kapcsolatos kihívásra nyújtott fenntartható megoldás. Az Olasz Művészmozik Szövetsége felhívta a figyelmet a mozik korlátozott földrajzi elérésére, ami véleménye szerint azt jelenti, hogy a versenyre gyakorolt torzító hatások elenyészőek.
IV. OLASZORSZÁG ÉSZREVÉTELEI
1. A támogatás szükségessége
(36)
Az olasz hatóságok tájékoztatták a Bizottságot az olasz filmpiac jellemzőiről (2013. októberi állapot). Olaszországban 1 872 moziban összesen mintegy 3 936 vetítőterem található. Négy kategória különböztethető meg:
a)
A több mint 60 vetítőteremmel rendelkező nagy mozihálózatok (8). Mindössze két ilyen hálózat van: az UCI és a The Space. Ezek 76 helyszínen 787 vetítőteremmel rendelkeznek.
b)
A kis mozihálózatok. 15 ilyen hálózat van, mindegyikük összesen legfeljebb 60 vetítőteremmel rendelkezik. Az ebbe a kategóriába tartozó mozik 104 helyszínen összesen 513 vetítőteremmel rendelkeznek.
c)
Kis kereskedelmi mozik. Ezek 351 moziban 1 287 vetítőteremmel rendelkeznek.
d)
Kisebb mozik, amelyek többnyire mindössze egy vetítőteremmel rendelkeznek (a mozik 90 %-a), valamint idényjellegű mozik és/vagy egyházi mozik. 1 340 ilyen mozi van, amelyek mintegy 1 500 vetítőteremmel rendelkeznek.
(37)
Miközben a legnagyobb mozihálózatok (a) kategória) a nemzeti piacon 40 %-os részesedéssel rendelkeznek, a d) kategóriájú mozik piaci részesedése mindössze 5-10 %.
(38)
Az adó-jóváírási program a b)-d) kategóriájú moziknak szól. Tekintettel különösen a két nagy mozihálózat erős piaci jelenlétére, az olasz hatóságok úgy vélik, hogy e moziüzemeltetők esetében, amelyek mindegyike kis- vagy közepes méretű, a digitális átállás megvalósításához állami támogatásra van szükség.
(39)
A Kulturális és Idegenforgalmi Minisztérium adatai szerint a 2010 és 2013 közötti időszakban 1 603 vetítőterem igényelt digitális mozira vonatkozó adójóváírást (2014. áprilisi adat). A de minimis szabályok keretében végrehajtott intézkedés közvetlenül a 2010. évi bevezetését követően különösen népszerűnek bizonyult: ekkor 671 vetítőterem részesült adójóváírásban.
(40)
A támogatási intézkedés de minimis szabályok keretében történő végrehajtása azonban elégtelennek bizonyult a helyzet javításához. Különösen a közepes méretű, többtermes mozik esetében mindössze néhány vetítőtermük digitalizálása történt meg.
(41)
Az olasz hatóságok szerint az olasz mozik digitalizálása továbbra is késik. 2013 októberében a digitalizálási arány körülbelül 62 %-os (9) volt. Az olasz hatóságok 2014-ben rendelkezésre bocsátott becslései szerint még legalább 700 vetítőtermet kell digitalizálni.
(42)
Következésképpen jelentős számú, elsősorban kis- és közepes méretű mozi van veszélyben. Eltűnésük nemcsak a moziüzemeltetők szintjén jelentené munkahelyek megszűnését, hanem a filmforgalmazást is befolyásolná, és a nézők rendelkezésére álló kínálatot is korlátozná.
(43)
Az olasz hatóságok kiemelten hangsúlyozták az egy vetítőtermes mozik és a közepes méretű mozik Olaszországban játszott szerepét. Az első csoport folyamatos jelenléte alapvető annak biztosításához, hogy minden polgár, többek között a kis vidéki és hegyvidéki városokban lakók egyenlő eséllyel rendelkezzenek a mozihoz való hozzájutáshoz. A közepes méretű mozikból álló második csoport képviseli az olaszországi minőségi filmforgalmazás és filmvetítés gerincét. Állandó jelenlétük fontos, mivel a piacot uraló két nagy mozihálózat mellett alternatívaként szolgálnak.
(44)
Az olasz hatóságok várakozásai szerint a hagyományos film mindössze néhány héten vagy hónapon belül teljesen el fog tűnni a piacról. Mivel a határidő egyre közelebb van, az olasz hatóságok hangsúlyozzák, hogy az intézkedést a de minimis küszöbön túlmutatóan kell végrehajtani.
(45)
A javasolt maximális adójóváírás (vetítőtermenként 50 000 EUR) és a digitális vetítőberendezések becsült költsége tekintetében az olasz hatóságok a vetítőtermenkénti átlagos digitális átállásiköltség-becslésüket 50 000-60 000 EUR-ra módosították (2014 áprilisában és júniusában rendelkezésre bocsátott számadatok). Más szóval a maximális adójóváírás olyan átállási költségnek felel meg, amely jóval magasabb, mint a becsült átlagos átállási költségek. Az olasz hatóságok azonban azzal érvelnek, hogy az adókedvezményeket a ténylegesen felmerült kiadások aránya alapján számították ki. 50 000 EUR összegű átlagos beruházást alapul véve az adókedvezmény (30 % esetén) 15 000 EUR-nak felelne meg. A maximális adójóváírást tehát a gyakorlatban nem szabályszerűen alkalmazták. A maximális felső határ azonban biztosítja, hogy túlságosan magas átállási költségek esetén a támogatás összege abszolút értékben korlátozott maradjon.
(46)
A támogatás szükségessége tekintetében fontos továbbá megjegyezni, hogy az olasz hatóságok legutóbbi információi vetítőtermenként továbbra is több tízezer eurós digitális átállási költségre utalnak. Számos mozi, különösen a kisebbek esetében ezek az összegek nem teremthetők elő saját forrásból, különösen a jelenlegi olasz és európai gazdasági helyzetben.
2. A támogatás arányossága
(47)
Az olasz hatóságok általánosságban hangsúlyozzák, hogy az adójóváírás kiegészíti a kereskedelmi átállási modelleket, és nem áll versenyben a virtuáliskópiadíj-modellekkel.
(48)
A módosított végrehajtási rendeletek több olyan rendelkezést tartalmaznak, amelyek biztosítják a támogatási intézkedés arányosságát. Ezek figyelembe veszik a digitális mozira való átálláshoz rendelkezésre álló piaci mechanizmusokat (például a virtuáliskópiadíj-modelleket).
(49)
Mindenekelőtt csak a legfeljebb 60 vetítőteremmel rendelkező moziüzemeltetők folyamodhatnak adókedvezményért. Ez azt jelenti, hogy a két nagy olasz moziláncot (a UCI-t és a The Space-t) kizárták a támogatásból. Az olasz hatóságok szerint a hagyományos virtuáliskópiadíj-modellt sikeresen alkalmazták e meghatározó piaci szereplők átállásához. Ezenkívül piaci erejüket figyelembe véve (vö.: (37) bekezdés), digitális átállásuk nem függ az állami támogatástól.
(50)
Az olasz hatóságok által nyújtott információk szerint a két nagy mozihálózat egyedüliként alkalmazta a hagyományos virtuáliskópiadíj-modellt. Digitális átállásuk megkönnyítése érdekében azonban kisebb moziüzemeltetők is igénybe vettek kereskedelmi mechanizmusokat. A forgalmazói és moziüzemeltetői szövetségek közötti megállapodás alapján Olaszországban alternatív, a közepes és kis mozikra szabott virtuáliskópiadíj-modellt dolgoztak ki. Az Olaszországban bevezetett hagyományos és alternatív virtuáliskópiadíj-modell közötti főbb eltéréseket és hasonlóságokat az alábbi táblázat ismerteti.
Az olaszországi hagyományos és alternatív virtuáliskópia-díj összehasonlítása
Az olaszországi hagyományos virtuáliskópiadíj-modell
Az olaszországi alternatív virtuáliskópiadíj-modell
Egy harmadik félként fellépő „integrátor” (amely a forgalmazókkal virtuáliskópia-díjakra vonatkozó szerződéseket kötött) megállapodást ír alá egy moziüzemeltetővel.
A forgalmazók szövetsége és a moziüzemeltetők szövetsége közötti megállapodáson alapul. A megállapodásban harmadik fél nem vesz részt.
A digitális berendezés nem a moziüzemeltető tulajdona, és azért nem fizet előre.
A digitális berendezés a kezdetektől a moziüzemeltető tulajdona, és a beszerzési költségek egészét előre fedezi.
Virtuáliskópia-díjak és havi kifizetések révén mind a forgalmazók, mind pedig a moziüzemeltető hozzájárul a költségek fokozatos amortizációjához. A költségek 75 %-a általában a forgalmazókat, 25 %-a pedig a moziüzemeltetőket terheli.
A filmforgalmazók a filmek digitális vetítéséért virtuáliskópia-díjat fizetnek. Ezek a díjak a digitális átállási költségek legfeljebb 75 %-át fedezhetik. A moziüzemeltetőnek mindenesetre a költségekből 5 500 EUR-t kell fedeznie.
(51)
Másodszor - ennek figyelembevételével - az olasz hatóságok a támogatás túlkompenzációjának vagy átirányításának elkerülése érdekében módosították a végrehajtási rendeleteket, ha az adójóváíráshoz kereskedelmi (virtuáliskópia-díj) modellek kapcsolódnak. A kedvezményezettnek nyilatkoznia kell arról, hogy az adójóváírást kizárólag tényleges költségeinek fedezéséhez igényli (vö.: (23) bekezdés). Az olasz hatóságok kijelentették, hogy a Kulturális és Idegenforgalmi Minisztérium eseti alapon végzett ellenőrzése garantálja, hogy a támogatás kizárólag a moziüzemeltető által ténylegesen végrehajtott beruházást fedezze.
(52)
Harmadszor a támogatási intézkedés arányosságának biztosítása érdekében maximális halmozott támogatási intenzitásokat állapítottak meg. Ez különbséget tesz a kisebb (egy vagy két vetítőteremmel rendelkező) mozik és a többi mozi között (vö.: (24) bekezdés).
3. A támogatás megfelelősége
(53)
Az eljárást megindító határozatában a Bizottság kétségbe vonta, hogy az intézkedés becsült költségvetése elegendő a becsült átállási költségek fedezésére. Az olasz hatóságok által rendelkezésre bocsátott, aktualizált becsült költségvetés és becsült költségek (vö.: (18) és (45) bekezdés) a támogatási intézkedéssel érintett helyzetről naprakész értékelést tartalmaznak. A támogatási intézkedés legteljesebb kihasználása esetén 15 000 EUR összegű átlagos adójóváírást és a program becsült költségvetését (vö.: (18) bekezdés) figyelembe véve a 2014-2015 közötti időszakban az intézkedés alapján 500 vetítőterem részesülhet támogatásban. Ez a digitalizálásra váró vetítőtermek jelentős részét érinti (vö.: (40) bekezdés).
(54)
Miközben a kulturális műsortervezésre vonatkozó követelményt törölték a támogatási programból, az olasz hatóságok azzal érveltek, hogy a program továbbra is jelentős kulturális célkitűzéssel jár. Az olasz filmpiac teljes digitalizálásának elérésével javul a különböző típusú filmek forgalmazása, és bővülnek a „műhelyszintű” alkotások forgalmazásának lehetőségei. Ha a különböző típusú olaszországi mozik közül nem áll át az összes digitális technológiára, annak a kultúra látja kárát.
(55)
Az olasz hatóságok továbbra is fenntartják, hogy az adó-jóváírási intézkedés nemcsak az olasz Költségvetési Hivatalnak fizetendő közvetlen adókat (társasági adó), hanem a közvetett adókat (például a héát), valamint a forrásadót és (a munkáltató által a munkavállalók nevében fizetett) társadalombiztosítási kötelezettségeket is ellensúlyozza. Az adójóváírásokból eredő előnyök számításánál ezeket az adókat is figyelembe kell venni. Mindez növeli a program hozzáférhetőségét, mivel alkalmazása nem függ az érintett vállalkozás által elért nyereség szintjétől.
(56)
Ezenkívül a 2012. évi 83. sz. törvényerejű rendelet 51. cikke bevezette azt a lehetőséget, hogy az adójóváírások átruházhatók legyenek a digitális berendezések szállítóira, a bankokra, a pénzügyi közvetítőkre és a biztosítótársaságokra (vö.: (25) bekezdés). Mindez növeli a kisebb mozik támogatási intézkedéshez való hozzáférését, különösen abban az esetben, ha családi vállalkozások, és nem foglalkoztatnak más munkavállalókat.
(57)
Az adójóváírások előnyeit a különböző típusú mozik, többek között a piacon működő legkisebb mozik az intézkedésnek már a de minimis szabályok keretében történő végrehajtása során is élvezték. Ez látható az alábbi kördiagramból, amely áttekintést nyújt a program kedvezményezettjeiről (2010-2013).
Kedvezményezettek mozitípusonként (2010-2013, a vetítőtermek száma alapján; a 2014. áprilisi állapot szerinti, a Kulturális és Idegenforgalmi Minisztérium által rendelkezésre bocsátott adatok)
(58)
A rendelkezésre bocsátott adatok arról tanúskodnak, hogy az adójóváírásban részesült kis mozik száma és aránya 2012-ben és különösen 2013-ban jelentősen emelkedett. Mindent egybevetve az olasz hatóságoktól kapott adatok szerint 2010 és 2013 vége között a digitális átállás megvalósításához 325 mozi, azaz Olaszország 1 340 legkisebb mozijának 24,3 %-a tudta igénybe venni az adójóváírást.
4. Gazdasági, társadalmi és kulturális hatás
(59)
Az olasz hatóságok hangsúlyozzák a digitális mozira való teljes átállás lehetővé tételének kulturális jelentőségét. A digitális berendezések beszerelése több, a moziágazat egészét (és végső soron a mozinézőket) érintő, jelentős előnnyel (például nagyobb rugalmassággal) jár. Az átállás költségei azonban magasak, eloszlásuk egyenlőtlen, és a terhek nagy részét a mozik viselik. Különösen a kisebb piaci szereplők képtelenek az átállás állami támogatás nélküli megvalósítására. A kidolgozott piaci átállási (virtuáliskópia-díj) modellek nem elegendőek az egyensúly megteremtéséhez, és nem minden mozi rendelkezik ezekhez egyenlő mértékű hozzáféréssel.
(60)
Az olasz hatóságok megerősítik, hogy véleményük szerint a program mechanizmusai nem kérdőjelezik meg a technológiai semlegesség elvét.
V. A TÁMOGATÁSI INTÉZKEDÉS ÉRTÉKELÉSE
1. A támogatás megléte
(61)
Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „Ha a Szerződések másként nem rendelkeznek, a belső piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet”.
(62)
Az intézkedés az eljárást megindító határozatban és tömörebben a (12) bekezdésben kifejtettek szerint az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése szerinti állami támogatásnak minősül. A finanszírozási forrás adókedvezmények formájában jelenik meg úgy, hogy az olasz állam lemond bizonyos adóbevételekről. A program keretében meghatározott filmes vállalkozások részesülnek ebből a pénzügyi előnyből, és az intézkedés ezért bizonyos vállalkozásoknak szelektív előnyt nyújt. A kedvezményezettek olyan más vállalkozásokkal versenyeznek, amelyek nem feltétlenül részesülnek a programból. Következésképpen a program torzítja a versenyt, vagy magában hordozza a versenytorzulás veszélyét. A nemzetközi filmkereskedelem tekintetében az intézkedés befolyásolhatja az Unión belüli kereskedelmet.
2. A támogatás összeegyeztethetősége
(63)
Az olasz hatóságok az intézkedést a kultúra előmozdításához nyújtott támogatásként magyarázzák. Szüntelenül hangsúlyozzák, hogy a digitális mozira való átállás lehető leggyorsabb megvalósítása Olaszországban kulturális jelentőséggel bír. A támogatási intézkedés célja annak biztosítása, hogy a magas átállási költségek ellenére minden mozitípus képes legyen a digitális átállásra.
(64)
Az intézkedéssel kapcsolatos eljárást megindító határozat elfogadásakor a Bizottság nem határozta meg a digitális vetítések támogatására vonatkozó szakpolitikáját. A Bizottság azóta új közleményt fogadott el a filmekhez és egyéb audiovizuális alkotásokhoz nyújtott állami támogatásról (10), amely aktualizálta a filmekhez és egyéb audiovizuális alkotásokhoz nyújtott állami támogatás összeegyeztethetőségének az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdése d) pontja szerinti értékeléséhez alkalmazott szabályokat.
(65)
A filmszakmára vonatkozó új közlemény kifejezetten elismeri, hogy a moziknak nyújtott támogatás az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdése d) pontjának értelmében a kultúra előmozdítására nyújtott támogatásként értékelhető. A szóban forgó támogatás összeegyeztethetősége ezért e rendelkezés szerint értékelhető. A filmszakmára vonatkozó közlemény előírja, hogy a mozik korszerűsítéséhez - többek között a digitális átállásukhoz - nyújtott támogatás azzal indokolható, hogy a támogatás szükséges, arányos és megfelelő.
a) Az intézkedés szükségessége
(66)
Amint azt az olasz hatóságok bemutatták, és az érdekelt felek észrevételei megerősítették, a digitális mozira való átállás az európai mozik egészét és különösen a kisebb mozikat érintő kihívás. A mozik - különösen a kisebb városokban működő, független, kis- és közepes méretű mozik - eltűnése csökkentené a változatos kínálatot és a kínálatban szereplő filmek regionális elérhetőségét. Más szóval a hosszú és egyenlőtlen átállás kedvezőtlen hatással van a filmek bemutatására, forgalmazására és végső soron az európai nézőkre.
(67)
Az adóintézkedés de minimis szabályok keretében történő végrehajtása ellenére Olaszország a digitális mozira való átállás terén továbbra is elmaradásban van.
(68)
Ugyanakkor, mivel a piac túljutott az átállás „csúcspontján”, és 2013-ra az olaszországi vetítőtermek több mint 60 %-a digitalizálttá vált, a helyzet rosszabbodott azon mozik esetében, amelyeknek az átálláshoz állami támogatásra van szükségük. A 35 mm-es filmek elérhetősége rövid távon nem garantált.
(69)
Az intézkedés nemcsak a kisebb mozikra, hanem a nagyobb kereskedelmi mozikra és hálózatokra is irányul. A legnagyobb (több mint 60 vetítőteremmel rendelkező) mozihálózatok azonban ki vannak zárva a támogatásból. Az olasz hatóságok azzal érveltek, hogy a kisebb méretű moziknak nyújtott adókedvezmények visszaállítják az egyenlő versenyhelyzetet az ágazatban, amelyet két nagyon nagy mozihálózat ural.
(70)
Az adójóváírás célja azoknak a moziknak a támogatása, amelyek - különösen a jelenlegi gazdasági helyzetben - képtelenek arra, hogy magánfinanszírozás útján elegendő forrást biztosítsanak a költséges átálláshoz.
(71)
A Bizottság a fentiek figyelembevételével úgy véli, hogy a támogatási intézkedés szükségesnek tekinthető az olaszországi mozik sokszínűségének digitális környezetben való megőrzéséhez és helyreállításához. Az egyetlen vetítőteremmel rendelkező művészmoziktól a kereskedelmi műsortervezéssel rendelkező, több vetítőtermes mozikig a különböző típusok folyamatos jelenléte alapvető fontosságú ahhoz, hogy továbbra is széles moziválaszték álljon az olasz közönség rendelkezésére. Az érdekelt felek által benyújtott észrevételek szerint a digitális mozira való átállás a filmipar egésze számára kihívást jelent, de csak a legnagyobb mozihálózatok férnek hozzá könnyen a kereskedelmi átállási modellekhez. Az olasz hatóságok által rendelkezésre bocsátott adatok igazolták, hogy az intézkedés de minimis keretben történő végrehajtása nem elegendő ennek az átállásnak a befejezéséhez, különösen az egynél több vetítőteremmel rendelkező mozik esetében. Még ha igaz is, hogy bizonyos mozik sikerrel kötöttek virtuáliskópia-díjra vonatkozó megállapodásokat, az is igaz, hogy a kereskedelmi átállási modellek nem fedezik a digitális mozira való átállás összes költségét (vö.: (32) bekezdés). Az állami támogatás ezekben az esetekben is szükségesnek tekinthető, amennyiben ezt kiegészítő jelleggel határozzák meg, és biztosítják, hogy az intézkedés az érintett mozitípustól függetlenül arányos maradjon.
b) Az intézkedés arányossága
(72)
Az olasz hatóságok a több mint 60 vetítőteremmel rendelkező moziüzemeltetőket kizárták az adójóváírásból. Az olasz mozipiaci struktúrából egyértelműen látszik a legfeljebb 60 vetítőtermet üzemeltető és a nagyobb méretű szereplők közötti szakadék (vö.: (36) és (37) bekezdés). A program célkitűzését tekintetbe véve a bevezetett küszöbérték ezért arányosnak tűnik.
(73)
Az adójóváírás ezenkívül csupán az átállási költségek egy részét (30 %-át) fedezi, és felső határát évente 50 000 EUR-ban határozták meg. Az olasz hatóságok a támogatás összegének a tényleges digitalizálási költségek meghatározott százalékos arányában történő meghatározásával garantálták, hogy a támogatás arányos maradjon, még abban az esetben is, ha a költségek eseti alapon változhatnak. Ahogy számos hozzászóló hangsúlyozta ((29) bekezdés), a digitalizálási költségek bizonyos esetekben jóval az átlag fölött lehetnek, például abban az esetben, ha a vetítőfülkén jelentős munkálatokat kell végezni. Ezekben a ritka esetekben az 50 000 EUR-ban meghatározott felső határ biztosítja, hogy a támogatás összege abszolút értékben arányos maradjon.
(74)
Miközben az eljárást megindító határozat kérdéseket vetett fel a digitális mozira való kereskedelmi átállási modellek „kiszorításával” kapcsolatban, az (50) bekezdésből kiderül, hogy Olaszországban két különböző kereskedelmi átállási modellt dolgoztak ki. Ezek összekapcsolhatók a digitális mozira vonatkozóan javasolt adójóváírással. Az olasz hatóságok a módosított végrehajtási rendeletekben különös rendelkezéseket határoztak meg annak érdekében, hogy a digitális mozira való átállás magán- és közfinanszírozásának összekapcsolása ne eredményezze a támogatás túlkompenzációját vagy átirányítását (például forgalmazók vagy virtuáliskópiadíj-integrátorok felé). Ilyen módon az olasz hatóságok a teljes körű digitális átállás elősegítése érdekében ösztönzik a rendelkezésre álló piaci modellek és az állami támogatás közötti optimális szinergiát.
(75)
Az adójóváírás más támogatási intézkedésekkel is összekapcsolható. A támogatás arányosságának biztosítása érdekében az olasz hatóságok a kis mozik (egy és két vetítőteremmel rendelkező mozik) esetében legfeljebb 90 %-os, más típusú mozik esetében legfeljebb 75 %-os halmozott támogatási intenzitást határoztak meg.
(76)
Általánosságban véve a kérelemhez minden egyes vetítőterem esetében csatolni kell a ténylegesen felmerült költségeket részletező dokumentumot, és a Kulturális és Idegenforgalmi Minisztériumnak eseti ellenőrzéseket kell végeznie. A végrehajtási rendelkezések azt is előírják, hogy az adójóváírást (kamatokkal és bírsággal együtt) visszatéríttetik, ha a követelmények nem teljesülnek.
c) Az intézkedés megfelelősége
(77)
Az olasz hatóságok által nyújtott részletes információk, valamint az adójóváírások átruházhatóságának bevezetése biztosítja, hogy az intézkedés hatással legyen a programban meghatározott kedvezményezettekre. Még a legkevésbé nyereséges mozik számára is biztosítják a programhoz való hozzáférést.
(78)
Az intézkedés a javaslat szerint már nem minősülne kísérleti intézkedésnek, és 2022-ig hatályban maradna.
(79)
Az olasz hatóságok által rendelkezésre bocsátott adatokból ((57) és (58) bekezdés) látható a kedvezményezettként feltüntetett mozitípusok, különösen a kisebb mozik intézkedéshez való hozzáférése. Miközben más tényezők is szerepet játszhatnak, meg kell jegyezni, hogy a 2012-ben és 2013-ban (a de minimis szabályok keretében) adójóváírásban részesült, 1-4 vetítőteremmel rendelkező mozik számának jelentős emelkedése egybeesik az adójóváírások átruházhatóságának 2012. évi bevezetésével ((25) bekezdés).
(80)
Az intézkedés összességében megfelelőnek tűnik annak a célnak az elérésére, amely a mozik olasz piacon jellemző változatosságának - az egy vetítőtermes moziktól a kis kereskedelmi mozikig és a különböző típusú multiplex mozikig - megőrzésére irányul. Ahhoz, hogy a vetítőtermekben minél többféle típusú film legyen levetíthető, elengedhetetlen, hogy változatos vetítőterem-típusok álljanak rendelkezésre.
d) A verseny torzítása és a kereskedelem befolyásolása
(81)
A verseny torzítása és a kereskedelem befolyásolása korlátozott mértékű. A mozik határokon átnyúló hatása a nemzetközi moziüzemeltetők jelenlétére és általában a filmkereskedelem nemzetközi dimenziójára korlátozódik. Egyes mozikban - földrajzi elhelyezkedésük miatt - kevesebb a látogató, mivel a nézők nem utaznak el messzire ahhoz, hogy moziba menjenek.
(82)
Az intézkedés beruházási támogatásra irányul, és egyszeri támogatást nyújt az egyszeri átállás előtt álló mozik számára. Az adójóváírás biztosítja, hogy minden mozi megvalósíthassa a digitális átállást, de napi működésük tekintetében nem torzítja indokolatlanul a versenyt.
(83)
A digitális mozira való átállás Európa-szerte várhatóan az európai filmipar egészére nézve is előnyös lesz. E tekintetben az eljárást megindító határozatban a digitális mozira vonatkozó szabványokkal kapcsolatban felvetett aggályok már nem relevánsak. A harmadik felek észrevételeiből kiderült, hogy kereskedelmi konszenzus alakult ki a digitális moziban használt elterjedt szabványokat illetően.
VI. KÖVETKEZTETÉS
(84)
A fentiek figyelembevételével a Bizottságnak az a véleménye, hogy a támogatás pontosan meghatározott kulturális célkitűzést követ. Az eljárást megindító határozatban a szükségességgel, az arányossággal, a megfelelőséggel és a hatással kapcsolatosan felvetett aggályok eloszlottak. Az intézkedés versenytorzító és kereskedelemre gyakorolt hatásai kellően korlátozottak ahhoz, hogy mértékük ne legyen ellentétes a közös érdekkel. Következésképpen a digitális vetítőberendezésekre vonatkozó adójóváírás az Európai Unió működéséről szóló szerződés 107. cikke (3) bekezdésének d) pontja alapján a belső piaccal összeegyeztethetőnek tekinthető,
ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:
1. cikk
Az Olaszország által a 2007. december 24-i 244. sz. törvény, a 2013. augusztus 8-i 91. sz. törvényerejű rendelet és a moziknak a digitális vetítőberendezések és gépek bevezetéséhez és beszerzéséhez nyújtott adójóváírás végrehajtására irányuló rendelkezések tervezete alapján a digitális vetítőberendezések tekintetében végrehajtani tervezett támogatási intézkedés az Európai Unió működéséről szóló szerződés 107. cikke (3) bekezdésének d) pontja értelmében a belső piaccal összeegyeztethető.
A támogatási intézkedés végrehajtása ennek megfelelően engedélyezett.
2. cikk
Ennek a határozatnak az Olasz Köztársaság a címzettje.
Kelt Brüsszelben, 2014. október 29-én.