EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 2014/17/ЕU
af 4. februar 2014
om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 114,
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,
under henvisning til udtalelse fra Den Europæiske Centralbank (1),
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (2),
efter den almindelige lovgivningsprocedure (3), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
I marts 2003 iværksatte Kommissionen en proces med det formål at fastslå, hvilke hindringer der findes for det indre marked for kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse, og evaluere virkningen heraf. Den 18. december 2007 vedtog den en hvidbog om integration af EU's realkreditmarkeder. I hvidbogen meddelte Kommissionen, at den havde til hensigt at foretage en konsekvensanalyse af de forskellige politikvalgmuligheder med hensyn til indhentning af oplysninger forud for aftaleindgåelse, kreditdatabaser, kreditværdighed, de årlige omkostninger i procent og rådgivning om kreditaftaler. Kommissionen nedsatte en ekspertgruppe vedrørende kredithistorie, der skal bistå Kommissionen med at forberede foranstaltninger, som skal forbedre adgangen til og sammenligneligheden og fuldstændigheden af kreditoplysninger. Der blev også indledt undersøgelser af den rolle, som kreditformidlere og ikkekreditinstitutter, der tilbyder kreditaftaler, spiller, og de transaktioner, som de påtager sig i forbindelse med fast ejendom til beboelse.
(2)
I overensstemmelse med traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) omfatter det indre marked et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer og tjenesteydelser samt etableringsfrihed. Det er af vital betydning, at der udvikles et mere gennemskueligt og effektivt kreditmarked på dette område for at fremme udviklingen af tværnational virksomhed og skabe et indre marked for kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Der findes væsentlige forskelle i lovgivningen i de forskellige medlemsstater med hensyn til forretningspraksis vedrørende kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og reguleringen af og tilsynet med de kreditformidlere og ikkekreditinstitutter, der tilbyder kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Sådanne forskelle skaber hindringer, som begrænser omfanget af den tværnationale aktivitet både hvad angår udbud og efterspørgsel, hvilket begrænser konkurrencen og valgmulighederne på markedet, og dermed øges omkostningerne for kreditudbyderne, og de hindres endog i at udøve virksomhed.
(3)
Finanskrisen har vist, at uansvarlig optræden hos markedsdeltagerne kan undergrave det finansielle system og føre til manglende tillid hos alle parter, især hos forbrugerne, og have alvorlige sociale og økonomiske konsekvenser. Mange forbrugere har mistet tilliden til finanssektoren, og låntagere har oplevet, at deres lån bliver for dyre, hvilket fører til stadig flere misligholdelser og tvangsauktioner. Som følge heraf har G20 anmodet Rådet for Finansiel Stabilitet om at opstille principper for forsvarlige garantistandarder i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Selv om nogle af den finansielle krises største problemer opstod uden for Unionen, besidder forbrugere i Unionen store mængder gældspapirer, hvoraf mange er knyttet til kreditter i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Det er derfor hensigtsmæssigt at sikre, at Unionens reguleringsmæssige rammer på dette område er solide, overensstemmende med internationale principper og tillader hensigtsmæssig anvendelse af det til rådighed stående udvalg af redskaber, som kan omfatte forholdstal som lån-værdi (forholdet mellem lånets størrelse og ejendomsværdien), lån-indkomst (forholdet mellem lånstørrelse og indkomst), gæld-indkomst (forholdet mellem gæld og indkomst) eller tilsvarende forholdstal, minimumsniveauer, under hvilke ingen kredit anses for acceptabel, eller andre foranstaltninger, der kan kompensere for situationer, hvor de underliggende risici er højere for forbrugerne, eller som er nødvendige for at forhindre for stor gældsætning i husholdningerne. Set i lyset af de problemer, der er kommet frem under finanskrisen, og for at sikre et effektivt og konkurrencedygtigt indre marked, der bidrager til finansiel stabilitet, har Kommissionen i sin meddelelse af 4. marts 2009 med titlen »Fremdrift i den europæiske genopretning« foreslået foranstaltninger for kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse, herunder også solide rammer for kreditformidling med henblik på at skabe ansvarlige og pålidelige markeder for fremtiden og genetablere forbrugertilliden. Kommissionen bekræftede på ny sit tilsagn om et effektivt og konkurrencedygtigt indre marked i sin meddelelse af 13. april 2011 med titlen »Akten for det indre marked - Tolv løftestænger til at skabe vækst og øget tillid«.
(4)
Der er blevet indkredset en række problemer på markederne for lån med pant i fast ejendom i Unionen i forbindelse med uansvarlig långivning og låntagning og potentielt uansvarlig adfærd hos markedsdeltagerne, herunder kreditformidlere og ikkekreditinstitutter. Nogle af problemerne vedrørte kreditter i en udenlandsk valuta, som forbrugerne havde optaget i den pågældende valuta for at få den fordelagtige debitorrente, men uden tilstrækkelig oplysning om eller forståelse af valutakursrisikoen. Disse problemer skyldes markeds- og lovgivningsmæssige mangler såvel som andre faktorer, f.eks. det generelle økonomiske klima og det ringe kendskab til det finansielle område. Blandt andre problemer kan nævnes ineffektive, inkonsekvente eller ikkeeksisterende ordninger for kreditformidlere og ikkekreditinstitutter, der tilbyder kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Disse problemer har potentielt betydelige makroøkonomiske afsmittende virkninger, kan være til skade for forbrugeren, kan udgøre økonomiske eller juridiske hindringer for tværnational virksomhed og kan skabe ulige betingelser for de forskellige aktører.
(5)
For at få etableret et velfungerende indre marked med en høj grad af forbrugerbeskyttelse på området kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom og for at sikre, at forbrugere, der ønsker sådanne aftaler, kan indgå disse i tillid til, at de kreditinstitutter, som de indgår aftale med, handler på en professionel og ansvarlig måde, er det nødvendigt at indføre hensigtsmæssigt harmoniserede EU-retlige rammer på en række områder under hensyntagen til forskelle mellem kreditaftaler, der navnlig skyldes forskelle på de nationale og regionale markeder for fast ejendom.
(6)
Dette direktiv bør derfor udvikle et mere gennemsigtigt, effektivt og konkurrencedygtigt indre marked gennem sammenhængende, fleksible og rimelige kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom og samtidig fremme bæredygtig långivning og låntagning og finansiel integration og dermed skabe et høj niveau af forbrugerbeskyttelse.
(7)
For at skabe et ægte indre marked med en høj og ensartet grad af forbrugerbeskyttelse fastsætter dette direktiv bestemmelser, der harmoniseres i størst muligt omfang med hensyn til oplysninger forud for aftaleindgåelsen ved hjælp af det europæiske standardiserede informationsblad (ESIS) og beregningen af de årlige omkostninger i procent. Medlemsstaterne bør dog under hensyntagen til de særlige karakteristika ved kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom og forskellene i markedsudviklingen og markedsvilkårene i medlemsstaterne, navnlig med hensyn til markedsstrukturen og markedsdeltagerne, kategorierne af tilgængelige produkter og de procedurer, der er forbundet med kreditydelsesprocessen, kunne bevare eller indføre strengere bestemmelser end dem, der er fastsat i dette direktiv, på de områder, der ikke er klart angivet som områder, hvor der skal være størst mulig harmonisering. En sådan målrettet tilgang er nødvendig for at undgå negativt at påvirke beskyttelsesniveauet for forbrugerne i forbindelse med kreditaftaler inden for dette direktivs anvendelsesområde. Medlemsstaterne bør f.eks. kunne opretholde eller indføre strengere bestemmelser med hensyn til den viden og de kompetencer, som personalet skal have, og vejledningen i udfyldelse af ESIS.
(8)
Dette direktiv bør forbedre betingelserne for etableringen af et velfungerende indre marked gennem tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning og fastsættelse af kvalitetsstandarder for visse tjenesteydelser, særlig med hensyn til distribution og formidling af kredit gennem kreditgivere og kreditformidlere og fremme af god praksis. Etableringen af kvalitetsstandarder for kreditydelsestjenester involverer nødvendigvis indførelsen af visse bestemmelser om optagelse, tilsyn og tilsynskrav.
(9)
Det står medlemsstaterne frit for at beholde eller indføre national ret på de områder, der ikke er omfattet af dette direktiv. Medlemsstaterne kan navnlig beholde eller indføre nationale bestemmelser på områder som aftalelov i forbindelse med kreditaftalernes gyldighed, ejendomslovgivning, tinglysning, oplysninger i forbindelse med aftaleindgåelse og, i det omfang, de ikke er reguleret af dette direktiv, anliggender efter aftaleindgåelse. Medlemsstaterne kan fastsætte, at det sagkyndige eller vurderende selskab eller notarer kan udvælges af parterne ved gensidig aftale. På grund af forskellene mellem processerne for køb eller salg af fast ejendom til beboelse i medlemsstaterne kan kreditgivere og kreditformidlere forsøge at få forudbetalinger fra forbrugerne med den begrundelse, at sådanne betalinger vil kunne bidrage til at sikre indgåelsen af en kreditaftale eller købet eller salget af en fast ejendom, og der er mulighed for, at en sådan praksis kan misbruges, navnlig når forbrugerne ikke er bekendte med kravene og den sædvanlige praksis i den pågældende medlemsstat. Det er derfor hensigtsmæssigt at give medlemsstaterne tilladelse til at indføre begrænsninger med hensyn til sådanne betalinger.
(10)
Dette direktiv bør finde anvendelse, uanset om kreditgiveren eller kreditformidleren er en juridisk eller en fysisk person. Dette direktiv bør dog ikke berøre medlemsstaternes ret til i overensstemmelse med EU-retten at fastsætte, at kun juridiske personer eller visse former for juridiske personer må fungere som kreditgiver eller kreditformidler efter dette direktiv.
(11)
Da forbrugere og virksomheder ikke er i samme situation, har de ikke behov for det samme beskyttelsesniveau. Mens det er vigtigt at sikre forbrugernes rettigheder gennem bestemmelser, der ikke kan fraviges ved aftale, er det rimeligt at give virksomheder og organisationer mulighed for at indgå andre aftaler.
(12)
Definitionen af forbruger bør dække fysiske personer, der ikke handler som led i erhvervsmæssig virksomhed. I tilfælde af aftaler med dobbelt formål, hvor aftalen indgås delvis som led i og delvis ikke som led i den pågældende persons erhvervsmæssige virksomhed, og det erhvervsmæssige formål er så begrænset, at det ikke er fremherskende i forbindelse med aftalen, bør den pågældende person imidlertid ligeledes betragtes som en forbruger.
(13)
I dette direktiv fastsættes der bestemmelser om kreditaftaler, som udelukkende eller overvejende vedrører fast ejendom til beboelse, men det forhindrer ikke medlemsstaterne i at forlænge de foranstaltninger, der træffes i overensstemmelse med dette direktiv til beskyttelse af forbrugerne i forbindelse med kreditaftaler vedrørende andre former for fast ejendom, eller i at fastsætte andre bestemmelser om sådanne kreditaftaler.
(14)
Definitionerne fastsat i dette direktiv bør bestemme rækkevidden af harmoniseringen. Medlemsstaternes forpligtelser til at gennemføre dette direktiv bør derfor begrænses til dets anvendelsesområde som bestemt ved dets definitioner. Medlemsstaternes forpligtelser til at gennemføre bestemmelserne i dette direktiv begrænses f.eks. til kreditaftaler, der indgås med forbrugere, dvs. med fysiske personer, der i forbindelse med transaktioner, som er omfattet af dette direktiv, ikke handler som led i erhvervsmæssig virksomhed. Ligeledes er medlemsstaterne forpligtet til at gennemføre de bestemmelser i dette direktiv, der regulerer den aktivitet, som udføres af de personer, der optræder som kreditformidlere som defineret i direktivet. Dette direktiv bør dog ikke berøre medlemsstaternes anvendelse af direktivets bestemmelser på områder, der ikke er omfattet af dets anvendelsesområde, i overensstemmelse med EU-retten. Desuden bør definitionerne fastsat i dette direktiv ikke berøre medlemsstaternes mulighed for i henhold til national lovgivning at vedtage underdefinitioner til særlige formål, forudsat at de stadig er i overensstemmelse med definitionerne i dette direktiv. F.eks. bør medlemsstaterne i henhold til national ret kunne fastsætte underkategorier af kreditformidlere, som ikke er identificeret i dette direktiv, hvis sådanne underkategorier f.eks. er nødvendige på nationalt plan for at differentiere de krav til kompetencer og viden, som skal opfyldes af de forskellige kreditformidlere.
(15)
Formålet med dette direktiv er at sikre, at forbrugere, der indgår kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom, er genstand for et højt beskyttelsesniveau. Det bør derfor finde anvendelse på kreditter sikret ved fast ejendom uanset formålet med kreditten, refinansieringsaftaler eller andre kreditaftaler, der kan medvirke til, at en ejer eller medejer fortsat kan bevare rettigheder til den faste ejendom eller grunden, og på kreditter, som anvendes til køb af en fast ejendom i nogle medlemsstater, herunder afdragsfrie kreditter eller, medmindre medlemsstaterne har etableret en passende alternativ ramme, de kreditter, som har til formål at skaffe midlertidig finansiering mellem salget af én fast ejendom og købet af en anden, og på sikrede kreditter til renovering af fast ejendom til beboelse.
(16)
Dette direktiv bør ikke finde anvendelse på visse kreditaftaler, hvor kreditgiver bidrager med en samlet sum, periodisk betaling eller andre former for kreditudbetaling til gengæld for en sum, der stammer fra salg af en fast ejendom, og hvis primære formål er at lette forbruget, f.eks. friværdibelåningsprodukter eller andre tilsvarende specialiserede produkter. Sådanne kreditaftaler har særlige karakteristika, der ligger uden for dette direktivs anvendelsesområde. En vurdering af forbrugerens kreditværdighed er f.eks. irrelevant, da betalingerne sker fra kreditgiver til forbrugeren og ikke omvendt. En sådan transaktion vil bl.a. kræve væsentligt anderledes informationer forud for aftaleindgåelsen. Endvidere indebærer andre produkter inden for friværdibelåning (f.eks. »home reversions«), som kan sammenlignes med nedsparingslån eller livslange lån med pant i fast ejendom, ikke, at der ydes kredit, og forbliver således uden for dette direktivs anvendelsesområde.
(17)
Dette direktiv bør ikke omfatte andre udtrykkeligt anførte former for nichekreditaftaler, som er forskellige fra standardlån med pant i fast ejendom med hensyn til deres art og forbundne risici og derfor kræver en skræddersyet tilgang, navnlig kreditaftaler, der er resultatet af et forlig indgået for retten eller et andet ved lov beføjet organ, og visse former for kreditaftaler, hvor kreditten ydes af en arbejdsgiver til dennes arbejdstagere i særlige tilfælde, som allerede fastlagt i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler (4). Det er hensigtsmæssigt at tillade medlemsstaterne at udelukke visse kreditaftaler såsom dem, der bevilges til en begrænset del af offentligheden på fordelagtige vilkår eller udbydes af en låne- og spareforening, såfremt der er etableret passende alternative ordninger til sikring af, at de politiske målsætninger med henblik på finansiel stabilitet og det indre marked kan opfyldes, uden at dette forhindrer finansiel integration og adgang til kredit. Kreditaftaler, hvor den faste ejendom ikke skal anvendes som hus, lejlighed eller et andet bopælssted af forbrugeren eller et af forbrugerens familiemedlemmer, men skal anvendes som hus, lejlighed eller et andet bopælssted på grundlag af en lejeaftale, har risici og karakteristika, der er forskellige fra standardkreditaftaler, og kan derfor nødvendiggøre en mere tilpasset ramme. Medlemsstaterne bør derfor kunne udelukke sådanne kreditaftaler fra direktivet, når der findes en passende national ramme til dem.
(18)
Kreditaftaler uden sikkerhedsstillelse med henblik på istandsættelse af fast ejendom til beboelse for et samlet kreditbeløb, der overstiger 75 000 EUR, bør være omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2008/48/EF for at sikre en lige grad af beskyttelse af disse forbrugere og for at undgå et lovgivningsmæssigt tomrum mellem nævnte direktiv og nærværende direktiv. Direktiv 2008/48/EF bør derfor ændres i overensstemmelse hermed.
(19)
Af hensyn til retssikkerheden bør de EU-retlige rammer på området kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse være i overensstemmelse med og supplere andre EU-retsakter, særlig på områderne forbrugerbeskyttelse og forsigtighedstilsyn. Visse væsentlige definitioner, herunder definitionen på »forbruger« og »varigt medium«, samt nøglebegreber, der anvendes i standardoplysningerne for at betegne de finansielle karakteristika i forbindelse med kreditten, herunder »samlet beløb, der skal betales af forbrugeren« og »debitorrenten«, bør være i overensstemmelse med definitionerne fastsat i direktiv 2008/48/EF, således at den samme terminologi henviser til samme form for forhold, uanset om kreditten er en forbrugerkredit eller en kredit til fast ejendom til beboelse. Medlemsstaterne bør derfor ved gennemførelsen af dette direktiv sikre, at der er overensstemmelse med hensyn til anvendelse og fortolkning for så vidt angår disse væsentlige definitioner og nøglebegreber.
(20)
For at sikre en ensartet ramme for forbrugere på kreditområdet og mindske den administrative byrde for kreditgivere og kreditformidlere bør selve rammen i dette direktiv følge strukturen i direktiv 2008/48/EF, hvor det er muligt, navnlig med hensyn til, at oplysninger i reklame for kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse gives til forbrugeren ved hjælp af et repræsentativt eksempel, at detaljerede oplysninger forud for aftaleindgåelsen gives til den pågældende ved hjælp af et standardiseret informationsblad, at forbrugeren modtager fyldestgørende forklaringer inden kreditaftalens indgåelse, at der etableres et fælles grundlag for beregning af ÅOP eksklusive notaromkostninger, og at kreditgiverne vurderer forbrugerens kreditværdighed, inden der ydes kredit. På samme måde bør der gives ikkediskriminerende adgang for kreditgivere til relevante kreditdatabaser for at sikre lige vilkår i forbindelse med bestemmelserne som fastsat ved direktiv 2008/48/EF. På samme måde som direktiv 2008/48/EF bør dette direktiv sikre en passende godkendelsesproces og passende tilsyn med alle kreditgivere, der tilbyder kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom, og bør fastsætte krav med hensyn til etableringen af og adgangen til udenretslige tvistbilæggelsesordninger.
(21)
Dette direktiv bør supplere Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/65/EF af 23. september 2002 om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser til forbrugerne (5), der dels fastlægger, at forbrugeren i forbindelse med fjernydelser skal informeres om, hvorvidt der findes en fortrydelsesret, dels indeholder bestemmelser om fortrydelsesret. Mens direktiv 2002/65/EF giver mulighed for, at udbyder meddeler oplysninger fra tidspunktet før aftaleindgåelsen efter aftalens indgåelse, vil dette imidlertid ikke være hensigtsmæssigt for kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse i betragtning af forbrugerens betydelige finansielle forpligtelser. Dette direktiv bør ikke berøre den nationale lovgivnings almindelige aftaleret såsom bestemmelserne om aftalers gyldighed, indgåelse og virkning, eftersom almindelige aftaleretlige aspekter ikke reguleres i dette direktiv.
(22)
Samtidig er det vigtigt at tage de særlige karakteristika, der gør sig gældende for kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse, i betragtning, hvilket giver grundlag for en differentieret tilgang. I betragtning af arten af kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og de eventuelle konsekvenser for forbrugeren bør reklamemateriale og individuelle oplysninger forud for aftaleindgåelsen indeholde tilstrækkelige, specifikke risiciadvarsler, f.eks. om den potentielle indvirkning af valutakurssvingninger på det beløb, som forbrugeren skal tilbagebetale, og, hvis medlemsstaterne anser det for passende, arten af og konsekvenserne ved sikkerhedsstillelse. Parallelt med det, som allerede fandtes som en frivillig tilgang i sektoren for boliglån, bør også de generelle oplysninger forud for aftaleindgåelsen gøres tilgængelige til enhver tid sammen med de individuelle oplysninger forud for aftaleindgåelsen. Desuden er det berettiget med en differentieret tilgang for at kunne tage erfaringerne fra finanskrisen i betragtning og sikre, at kreditoptagelse sker på et forsvarligt grundlag. I den forbindelse bør bestemmelserne om kreditværdighedsvurderingen strammes i forhold til forbrugerkredit, kreditformidlere skal give mere præcise oplysninger om deres status og forhold til kreditgivere for at afsløre eventuelle interessekonflikter, og alle de parter, der er involveret i etableringen af kreditaftalen i forbindelse med fast ejendom, bør meddeles adgang og underkastes tilsyn på passende vis.
(23)
Det er nødvendigt at regulere visse yderligere områder for at afspejle de særlige karakteristika ved kreditter i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Det er i betragtning af transaktionens betydning nødvendigt at sikre, at forbrugerne har en tilstrækkelig frist på mindst syv dage til at overveje konsekvenserne heraf. Medlemsstaterne bør have fleksibilitet til at give en sådan tilstrækkelig frist enten som en betænkningstid inden kreditaftalens indgåelse, en fortrydelsesret efter kreditaftalens indgåelse eller en kombination af disse. Det er hensigtsmæssigt, at medlemsstaterne bør have fleksibilitet til at gøre betænkningstiden bindende for forbrugeren i en periode, der ikke overstiger ti dage, men at forbrugere, der i andre tilfælde ønsker at indgå kreditaftalen under betænkningstiden, har mulighed for det, og at medlemsstaterne af hensyn til retssikkerheden i forbindelse med ejendomstransaktioner bør kunne fastsætte, at betænkningstiden eller fortrydelsesretten bortfalder, hvis forbrugeren foretager en handling, der i henhold til national lovgivning medfører oprettelse eller overførsel af en ejendomsret, som er knyttet til eller anvender midler, der er tilvejebragt ved kreditaftalen, eller, hvis det er relevant, overfører midlerne til tredjemand.
(24)
I betragtning af de særlige karakteristika ved kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse er det almindelig praksis, at kreditgivere tilbyder forbrugerne en række produkter eller tjenesteydelser, som kan købes sammen med kreditaftalen. Derfor er det i betragtning af sådanne aftalers betydning for forbrugerne hensigtsmæssigt at fastlægge specifikke regler for kombinationssalg. Kombination af en kreditaftale med en eller flere finansielle tjenesteydelser eller produkter i pakker er en måde, hvorpå kreditgivere kan variere deres tilbud og konkurrere med hinanden, forudsat at komponenterne i pakken også kan købes særskilt. Kombination af kreditaftaler med en eller flere finansielle tjenesteydelser eller produkter i pakker kan være til forbrugernes fordel, men det kan have en negativ indvirkning på forbrugernes mobilitet og deres mulighed for at træffe informerede valg, medmindre komponenterne i pakken kan købes særskilt. Det er vigtigt at forebygge praksis såsom kombination af visse produkter, der kan tilskynde forbrugere til at indgå kreditaftaler, der ikke er i deres bedste interesse, uden dog at begrænse muligheden for at sammensætte produkter, hvilket kan være til forbrugernes fordel. Medlemsstaterne bør imidlertid fortsat overvåge detailmarkederne for finansielle tjenesteydelser nøje for at sikre, at pakkesalg ikke forvrider forbrugernes valgmuligheder og konkurrencen på markedet.
(25)
Som hovedregel bør kombinationssalg ikke være tilladt, medmindre den finansielle tjenesteydelse eller det finansielle produkt, der tilbydes som led i kreditaftalen, ikke kunne tilbydes særskilt, fordi det udgør en fuldt integreret del af kreditten, f.eks. i tilfælde af en sikret kassekredit. I andre tilfælde kan det dog være berettiget, at kreditgiver tilbyder eller sælger en kreditaftale i en pakke med en betalingskonto, opsparingskonto, et investerings- eller pensionsprodukt, f.eks. hvis kapitalen på kontoen bruges til at tilbagebetale kreditten eller er en forudsætning for at samle ressourcer for at opnå kreditten, eller i situationer, hvor f.eks. et investeringsprodukt eller privat pensionsprodukt fungerer som en supplerende sikkerhedsstillelse for at sikre kreditten. Selv om det er berettiget, at kreditgiver kan pålægge forbrugeren at tegne en relevant forsikring for at garantere tilbagebetaling af kreditten eller sikre værdien af sikkerhedsstillelsen, bør forbrugeren have mulighed for at vælge sin egen forsikringsgiver, forudsat at dennes forsikring har et garantiniveau svarende til niveauet i den forsikring, som kreditgiver har foreslået. Derudover kan medlemsstaterne helt eller delvist standardisere den dækning, der tilbydes i forsikringsaftaler, for at gøre det lettere at sammenligne forskellige tilbud for forbrugere, som ønsker at foretage sådanne sammenligninger.
(26)
Det er vigtigt at sikre, at den faste ejendom til beboelse er blevet behørigt vurderet både inden indgåelsen af kreditaftalen og, navnlig hvis vurderingen påvirker forbrugerens tilbageværende forpligtelser, i tilfælde af misligholdelse. Medlemsstaterne bør derfor sikre, at der findes troværdige vurderingsstandarder. For at de kan betragtes som troværdige, bør vurderingsstandarder tage hensyn til internationalt anerkendte vurderingsstandarder, navnlig de standarder, der er fastsat af Det Internationale Råd for Vurderingsstandarder, Den Europæiske Gruppe for Foreninger af Vurderingssagkyndige eller Royal Institution of Chartered Surveyors (det kongelige institut for statsautoriserede landmålere). Disse internationalt anerkendte vurderingsstandarder indeholder principper på højt niveau, som pålægger blandt andre kreditgivere at vedtage og følge passende processer til intern risikostyring og styring af sikkerhedsstillelse, hvilket omfatter sunde vurderingsprocesser, at vedtage vurderingsstandarder og -metoder, der medfører retvisende og velunderbyggede ejendomsvurderinger for at sikre, at alle vurderingsrapporter udarbejdes med tilstrækkelig professionel kyndighed og omhu, samt at vurderingsmænd opfylder visse kvalifikationskrav, og at opretholde passende dokumentation for vurdering af sikkerhedsstillelse, som er omfattende og troværdig. I denne henseende er det ønskværdigt at sikre passende overvågning af markederne for fast ejendom til beboelse, og at mekanismerne i sådanne bestemmelser er i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber (6). Bestemmelserne i nærværende direktiv vedrørende standarder for ejendomsvurdering kan overholdes f.eks. gennem lovgivning eller selvregulering.
(27)
I betragtning af de betydelige konsekvenser for kreditgivere, forbrugere og potentielt for den finansielle stabilitet ved tvangsauktioner er det hensigtsmæssigt, at kreditgivere på et tidligt tidspunkt opfordres til at imødegå nyopståede kreditrisici proaktivt, og at der findes nødvendige foranstaltninger for at sikre, at kreditgivere udviser rimelig tilbageholdenhed og gør rimelige forsøg på at løse situationen ved hjælp af andre midler, inden der indledes en procedure for tvangsauktion. Hvis det er muligt, bør der findes løsninger, der tager hensyn til de praktiske forhold og forbrugerens rimelige behov i forhold til leveomkostninger. Hvis der efter proceduren for tvangsauktion stadig består udestående gæld, bør medlemsstaterne sikre et eksistensminimum og træffe foranstaltninger til at lette tilbagebetaling og samtidig undgå overdreven gældssætning over længere tid. I hvert fald bør medlemsstaterne, når den pris, der opnås for den faste ejendom, påvirker det beløb, som forbrugeren skylder, opfordre kreditgivere til at træffe rimelige foranstaltninger for at opnå den bedst mulige pris for den tvangsauktionerede faste ejendom afhængigt af markedsbetingelserne. Medlemsstaterne bør ikke forhindre parterne i en kreditaftale i at indgå en udtrykkelig aftale om, at overdragelse af sikkerhedsstillelsen til kreditgiveren er tilstrækkelig til at tilbagebetale kreditten.
(28)
Kreditformidlere er ofte involveret i flere aktiviteter end bare kreditformidling, især formidling af forsikringer eller investeringstjenesteydelser. Dette direktiv bør derfor også sikre en grad af sammenhæng med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9. december 2002 om forsikringsformidling (7) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter (8). Navnlig kreditinstitutter, der i henhold til direktiv 2013/36/EU har adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut, og andre finansielle institutter, der er underlagt en tilsvarende tilladelsesordning i henhold til national lovgivning, bør ikke afkræves en særskilt godkendelse med henblik på at operere som kreditformidlere for at forenkle etableringsprocessen som kreditformidler og gøre det lettere at arbejde tværnationalt. Det fulde og ubetingede ansvar, der pålægges kreditgivere og kreditformidlere for de aktiviteter, der udføres af bundne kreditformidlere eller udpegede repræsentanter, bør kun udvides til at omfatte aktiviteter inden for dette direktivs anvendelsesområde, medmindre medlemsstaterne vælger at udvide ansvaret til andre områder.
(29)
For at forbedre forbrugernes evne til selv at træffe kvalificerede beslutninger vedrørende lån og ansvarlig forvaltning af deres gæld bør medlemsstaterne fremme foranstaltninger med henblik på at støtte formidlingen af viden til forbrugerne vedrørende ansvarlig låntagning og gældsforvaltning, især i forbindelse med aftaler om lån med pant i fast ejendom. Det er særlig vigtigt at give vejledning til forbrugere, der optager et lån med pant i fast ejendom for første gang. I den forbindelse bør Kommissionen identificere eksempler på bedste praksis for at lette den videre udvikling af foranstaltninger med henblik på at øge forbrugernes kendskab til finansielle forhold.
(30)
På grund af den betydelige risiko, der er forbundet med at låne i en udenlandsk valuta, er det nødvendigt at foreskrive foranstaltninger til sikring af, at forbrugerne er klar over den risiko, som de påtager sig, og at forbrugerne har mulighed for at begrænse deres eksponering for valutakursrisiko i kredittens løbetid. Risikoen kan begrænses enten ved at give forbrugeren ret til at konvertere kreditten til en anden valuta eller gennem andre ordninger, f.eks. lofter eller, hvis dette er tilstrækkeligt til at begrænse valutakursrisikoen, advarsler.
(31)
Den gældende retlige ramme bør give forbrugerne tillid til, at kreditgiverne, kreditformidlerne og de udpegede repræsentanter tager hensyn til forbrugerens interesser på grundlag af de oplysninger, som kreditgiver, kreditformidler og den udpegede repræsentant råder over på det pågældende tidspunkt, og på grundlag af rimelige antagelser om risiciene i forbindelse med forbrugerens situation i den foreslåede kreditaftales løbetid. Det kan også indebære, at kreditgivere bl.a. ikke bør markedsføre kreditten på en sådan måde, at markedsføringen i væsentlig grad indskrænker eller kan forventes at indskrænke forbrugerens evne til nøje at overveje at optage kreditten, eller at kreditgiver ikke bør anvende ydelse af kreditten som den vigtigste markedsføringsmetode i forbindelse med markedsføring af varer, tjenesteydelser eller fast ejendom over for forbrugere. Et centralt aspekt med hensyn til at sikre en sådan forbrugertillid er kravet om at sikre en høj grad af rimelighed, redelighed og professionel holdning inden for branchen, en passende håndtering af interessekonflikter, herunder dem, der opstår på grund af aflønning, og at kræve, at der ydes rådgivning i forbrugerens interesse.
(32)
Det er hensigtsmæssigt at sikre, at kreditgiveres, kreditformidleres og udpegede repræsentanters relevante personale har et tilstrækkeligt viden- og kompetenceniveau, for at opnå en høj grad af professionalisme. Dette direktiv bør derfor kræve, at selskaber kan godtgøre, at de har den relevante viden og kompetence, på grundlag af de minimumskrav til viden og kompetencer, der er fastsat i dette direktiv. Det bør stå medlemsstaterne frit for at indføre eller opretholde sådanne krav, der gælder for fysiske personer. Medlemsstaterne bør kunne tillade, at kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter sondrer mellem niveauerne for minimumskrav til viden i henhold til involveringen i udførelsen af bestemte tjenester eller processer. I denne forbindelse omfatter personale eksternt personale, som arbejder for og hos kreditgiver, kreditformidler eller den udpegede repræsentant, samt deres ansatte. I dette direktiv bør personale, der direkte er inddraget i aktiviteter i henhold til direktivet, omfatte både personale med kundekontakt og administrativt personale, herunder ledelsen, som spiller en vigtig rolle i kreditaftaleprocessen. Personer, der varetager støttefunktioner, som ikke er knyttet til kreditaftaleprocessen (f.eks. personale, der varetager personaleadministration og informations- og kommunikationsteknologi), bør ikke betragtes som personale i dette direktiv.
(33)
Hvis en kreditgiver eller kreditformidler yder sine tjenester på en anden medlemsstats område som led i den fri udveksling af tjenesteydelser, bør hjemlandet være ansvarligt for at fastsætte de minimumskrav til viden og kompetencer, som gælder for personalet. De værtslande, der finder det nødvendigt, bør dog på visse bestemte områder kunne fastsætte deres egne kompetencekrav, der gælder for kreditgivere og kreditformidlere, som yder tjenester på den pågældende medlemsstats område som led i den fri udveksling af tjenesteydelser.
(34)
På grund af betydningen af at sikre, at viden- og kompetencekravene finder anvendelse og opfyldes i praksis, bør medlemsstaterne kræve, at de kompetente myndigheder fører tilsyn med kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter, og give de kompetente myndigheder beføjelse til at indhente den dokumentation, som de har behov for for på en sikker måde at kunne vurdere opfyldelsen af kravene.
(35)
Den måde, hvorpå kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter aflønner deres personale, bør være et af de centrale aspekter med hensyn til at sikre forbrugertilliden i finanssektoren. Dette direktiv fastsætter regler for aflønning af personale med henblik på at begrænse salg på tvivlsomt grundlag og for at sikre, at den måde, hvorpå personalet aflønnes, ikke er til hinder for opfyldelsen af forpligtelsen til at tage hensyn til forbrugerens interesser. Kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter bør navnlig ikke udforme deres aflønningspolitikker på en måde, der tilskynder deres personale til at indgå et bestemt antal eller en bestemt form for kreditaftaler eller til at yde særlige accessoriske tjenester til forbrugerne, uden at der udtrykkeligt er taget hensyn til forbrugernes interesser og behov. I denne forbindelse kan medlemsstaterne finde det nødvendigt at beslutte, at en særlig praksis, f.eks. bundne kreditformidleres opkrævning af gebyrer, strider mod forbrugerens interesser. Medlemsstaterne bør også kunne fastsætte, at den aflønning, som personalet modtager, ikke afhænger af renten i den kreditaftale eller den form for kreditaftale, der er indgået med forbrugeren.
(36)
Dette direktiv fastsætter harmoniserede regler for den viden og de kompetencer, som kreditgiveres, kreditformidleres og udpegede repræsentanters personale bør være i besiddelse af, når de skal udforme, tilbyde, bevilge og formidle en kreditaftale. Dette direktiv indfører ikke særlige ordninger, der er direkte forbundet med anerkendelse af de erhvervsmæssige kvalifikationer, som en person har opnået i en medlemsstat med henblik på at opfylde kravene til viden og kompetencer i en anden medlemsstat. Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (9) bør derfor fortsat finde anvendelse for så vidt angår de betingelser for anerkendelse og de udligningsforanstaltninger, som et værtsland kan kræve, hvis en persons uddannelsesbevis ikke er udstedt på dets område.
(37)
Kreditgivere og kreditformidlere anvender ofte reklame, hvor der hyppigt er anført særlige vilkår for at tiltrække forbrugerne til et bestemt produkt. Forbrugerne bør derfor beskyttes mod illoyal og vildledende reklamepraksis og skal kunne sammenligne reklamer. Det er nødvendigt at fastsætte særlige bestemmelser om reklamer for kreditaftaler og med en liste over de elementer, der skal inkluderes i reklamer og markedsføringsmateriale til forbrugerne, når sådan reklame angiver rentesatser eller talstørrelser vedrørende kreditomkostninger, således at forbrugerne kan sammenligne forskellige tilbud. Det bør fortsat stå medlemsstaterne frit for at kunne fastsætte eller opretholde oplysningskrav i deres nationale lovgivning med hensyn til reklame, der ikke angiver en rentesats eller indeholder talstørrelser vedrørende kreditomkostningerne. Sådanne krav bør tage hensyn til de særlige karakteristika ved kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Under alle omstændigheder bør det i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked (10) sikres, at reklame for kreditaftaler ikke giver et vildledende indtryk af produktet.
(38)
Reklame har tendens til at fokusere på især et eller flere produkter, men forbrugerne bør være i stand til at træffe deres beslutninger på grundlag af viden om alle de tilbudte kreditprodukter. I denne henseende spiller generelle oplysninger en vigtig rolle, da de medvirker til at forklare forbrugeren om det brede udvalg af produkter og tjenesteydelser og de særlige kendetegn i den forbindelse. Forbrugerne bør derfor til enhver tid kunne få adgang til generelle oplysninger om eksisterende kreditprodukter. Selv om dette krav ikke gælder for ikkebundne kreditformidlere, ændrer dette ikke ved, at ikkebundne kreditformidlere er forpligtet til at give forbrugerne individuelle oplysninger forud for aftaleindgåelsen.
(39)
For at sikre lige betingelser, og for at forbrugernes beslutning kan bygge på detaljerede oplysninger om de tilbudte kreditprodukter frem for på den distributionskanal, gennem hvilken der er adgang til sådanne kreditprodukter, bør forbrugerne modtage oplysninger om kreditten, uanset om de handler direkte med en kreditgiver eller med en kreditformidler.
(40)
Forbrugerne bør desuden modtage individuelle oplysninger i god tid inden indgåelsen af kreditaftalen for at kunne sammenligne dem og overveje kreditprodukternes særlige karakteristika. Kommissionen gav i henhold til sin henstilling 2001/193/EF af 1. marts 2001 om oplysninger forud for indgåelse af kontrakt, der skal gives til forbrugerne af långivere, der tilbyder boliglån (11), tilsagn om at ville overvåge efterlevelsen af den frivillige adfærdskodeks for information om boliglån forud for kontraktindgåelse, som indeholder ESIS, der giver individuelle oplysninger til forbrugeren om den kreditaftale, der tilbydes. Den dokumentation, som Kommissionen har indsamlet, viser, at der er behov for at revidere indholdet og præsentationen af ESIS for at sikre, at det er klart og forståeligt og indeholder alle de oplysninger, der anses for relevante for forbrugerne. Indholdet og præsentationen af ESIS bør omfatte de nødvendige forbedringer, der er blevet peget på i forbrugerundersøgelser i alle medlemsstaterne. ESIS' struktur, især oplysningernes rækkefølge, bør revideres, affattelsen bør være mere brugervenlig, afsnit som »nominel rente« og »årlige omkostninger i procent« bør slås sammen, og nye afsnit, f.eks. »fleksible elementer«, bør tilføjes. Forbrugeren bør modtage en illustrativ amortiseringstabel som del af ESIS, hvis kreditten er en kredit med udskudt rente, hvor tilbagebetalingen af hovedstolen udskydes i en indledende periode, eller hvor debitorrenten er fastsat for kreditaftalens løbetid. Medlemsstaterne bør kunne fastsætte, at en sådan illustrativ amortiseringstabel i ESIS ikke er obligatorisk for andre kreditaftaler.
(41)
Forbrugerforskning har understreget betydningen af at anvende et enkelt og forståeligt sprog i forbindelse med oplysninger til forbrugerne. Som følge heraf er de begreber, der anvendes i ESIS, ikke nødvendigvis de samme som de juridiske begreber, der er defineret i dette direktiv, men har den samme betydning.
(42)
Oplysningskravene i ESIS om kreditaftaler bør ikke berøre Unionens eller nationale oplysningskrav om andre produkter eller tjenesteydelser, der eventuelt tilbydes sammen med kreditaftalen som betingelse for at indgå kreditaftalen i forbindelse med fast ejendom eller tilbydes for at indgå denne aftale til en lavere debitorrente, såsom brand- eller livsforsikring eller investeringsprodukter. Det bør stå medlemsstaterne frit for at kunne beholde eller indføre national ret, hvis der ikke findes harmoniserede bestemmelser, f.eks. oplysningskrav om niveauet for ågerrenter i fasen forud for aftaleindgåelse eller oplysninger, der kan være nyttige i forbindelse med formidling af finansiel viden eller med udenretslige bilæggelser af tvister. Eventuelle supplerende oplysninger bør dog gives i et særskilt dokument, der kan knyttes som bilag til ESIS. Medlemsstaterne bør på deres nationale sprog kunne anvende en anderledes terminologi i ESIS uden at ændre dets indhold og den rækkefølge, hvori oplysningerne gives, hvis det er nødvendigt for at anvende et sprog, som forbrugerne muligvis lettere kan forstå.
(43)
For at sikre, at ESIS giver forbrugeren alle de relevante oplysninger, der er nødvendige for at træffe en informeret beslutning, bør kreditgiveren ved udfyldelsen af ESIS følge vejledningen i dette direktiv. Medlemsstaterne bør kunne uddybe eller yderligere præcisere vejledningen i udfyldelse af ESIS på grundlag af vejledningen i dette direktiv. Medlemsstaterne bør f.eks. have mulighed for yderligere at præcisere de oplysninger, der skal gives for at beskrive »typen af debitorrente«, for at tage hensyn til de særlige karakteristika ved de nationale produkter og det nationale marked. Sådanne yderligere specifikationer bør imidlertid hverken være i modstrid med vejledningen i dette direktiv eller medføre ændringer i teksten til ESIS-modellen, der bør gengives i sin helhed af kreditgiveren. Medlemsstaterne bør også kunne angive yderligere advarsler om kreditaftaler, der er tilpasset deres nationale marked og praksis, hvis sådanne advarsler ikke allerede specifikt findes i ESIS. Medlemsstaterne bør kunne fastsætte, at kreditgiver er bundet af de oplysninger, der gives i ESIS, forudsat at kreditgiver beslutter at yde kreditten.
(44)
Forbrugeren bør modtage oplysninger ved hjælp af ESIS uden unødig forsinkelse, efter at forbrugeren har givet de nødvendige oplysninger om sine behov, sin finansielle situation og sine præferencer, og i god tid, inden forbrugeren bindes af en kreditaftale eller et kredittilbud, så han har mulighed for at sammenligne og overveje kreditprodukternes karakteristika og om nødvendigt indhente råd fra tredjemand. ESIS bør navnlig vedlægges et bindende tilbud til forbrugeren, medmindre forbrugeren allerede har modtaget et ESIS, og tilbuddets karakteristika stemmer overens med de oplysninger, der tidligere er givet. Medlemsstaterne bør dog kunne fastsætte, at ESIS er obligatorisk både inden afgivelsen af et bindende tilbud og sammen med det bindende tilbud, hvis der ikke tidligere er givet et ESIS, der indeholder de samme oplysninger. Selv om ESIS bør persontilpasses og afspejle de præferencer, som forbrugeren har givet udtryk for, bør levering af sådanne individuelle oplysninger ikke indebære en forpligtelse til at yde rådgivning. Kreditaftaler bør kun indgås, hvis forbrugeren har haft tilstrækkelig tid til at sammenligne tilbuddene, vurdere, hvad de indebærer, om nødvendigt indhente råd fra tredjemand og træffe en informeret beslutning om, hvorvidt han vil acceptere et tilbud.
(45)
Hvis forbrugeren har en sikret kreditaftale i forbindelse med køb af fast ejendom eller grund, og sikkerhedsstillelsens varighed er længere end kreditaftalens varighed, og hvis forbrugeren kan beslutte at få udbetalt den tilbagebetalte kapital, forudsat at han underskriver en ny kreditaftale, bør forbrugeren inden underskrivelsen af den nye kreditaftale modtage et nyt ESIS med de nye årlige omkostninger i procent, der er baseret på den nye kreditaftales specifikke karakteristika.
(46)
Kreditgiveren eller, hvor det er relevant, en kreditformidler eller udpeget repræsentant bør i det mindste når der ikke er fortrydelsesret, på tidspunktet for afgivelse af et tilbud, der er bindende for kreditgiver, give forbrugeren en kopi af udkastet til kreditaftalen. I andre tilfælde bør forbrugeren i det mindste modtage en kopi af udkastet til kreditaftalen på det tidspunkt, hvor der afgives et bindende tilbud.
(47)
For at sikre størst mulig transparens og forhindre misbrug som følge af interessekonflikter, når forbrugerne anvender kreditformidleres tjenesteydelser, bør kreditformidlere være underlagt visse oplysningsforpligtelser, inden de leverer deres tjenesteydelser. Sådanne oplysninger bør bl.a. omfatte deres identitet og forbindelse til kreditgivere, f.eks. om de overvejer at anvende produkter fra mange forskellige kreditgivere eller kun fra et mere begrænset antal kreditgivere. Hvis kreditgiver eller tredjemænd skal betale provision eller andre incitamenter til kreditformidleren i forbindelse med en kreditaftale, bør dette oplyses til forbrugerne inden udøvelsen af kreditformidlingsaktiviteterne, og i denne fase bør forbrugerne oplyses enten om sådanne betalingers størrelse, hvis dette vides, eller om det forhold, at beløbet vil blive oplyst i ESIS i en senere fase forud for aftaleindgåelsen, og om, at forbrugerne i denne fase har ret til at modtage oplysninger om sådanne betalingers størrelse. Forbrugerne bør også underrettes om eventuelle gebyrer, som de skal betale til kreditformidlere for deres tjenesteydelser. Uden at dette berører konkurrenceretten, bør medlemsstaterne frit kunne indføre eller beholde bestemmelser, der forbyder, at forbrugerne betaler gebyrer til nogle eller alle kategorier af kreditformidlere.
(48)
En forbruger har muligvis behov for yderligere bistand for at kunne afgøre, hvilken kreditaftale blandt de foreslåede produkter der er mest hensigtsmæssig i forhold til den pågældendes behov og finansielle situation. Kreditgivere og, hvor det er relevant, kreditformidlere bør yde denne bistand i forbindelse med de kreditprodukter, som de tilbyder forbrugeren, ved at redegøre for de relevante oplysninger, herunder navnlig de vigtigste karakteristika ved de foreslåede produkter, for forbrugeren med udgangspunkt i den pågældendes personlige forhold, så forbrugeren kan forstå de virkninger, som produkterne kan få for hans økonomiske situation. Kreditgivere og i givet fald kreditformidlere bør tilpasse den måde, som sådanne redegørelser gives på, til de omstændigheder, hvorunder kreditten tilbydes, og forbrugerens behov for bistand under hensyntagen til forbrugerens viden om og erfaring med kredit og arten af de enkelte kreditprodukter. Sådanne redegørelser bør ikke i sig selv udgøre en personlig anbefaling.
(49)
For at fremme et velfungerende indre marked med et højt forbrugerbeskyttelsesniveau i hele Unionen er det nødvendigt på ensartet vis at sikre, at oplysningerne om de årlige omkostninger i procent er sammenlignelige i hele Unionen.
(50)
De samlede omkostninger ved forbrugerkreditten bør omfatte alle de omkostninger, som forbrugeren skal betale i forbindelse med kreditaftalen, og som kreditgiver har kendskab til. Omkostningerne bør derfor omfatte renter, provisioner, afgifter, gebyrer til kreditformidlere, omkostningerne ved ejendomsvurdering med henblik på et lån med pant i fast ejendom og andre gebyrer, bortset fra notarialgebyrer, der er nødvendige for at kunne opnå kreditten, f.eks. livsforsikring, eller for at kunne få den på de oplyste betingelser, f.eks. brandforsikring. Bestemmelserne i dette direktiv vedrørende accessoriske produkter og tjenesteydelser (f.eks. bestemmelserne vedrørende omkostningerne i forbindelse med oprettelse og forvaltning af en bankkonto) bør ikke berøre direktiv 2005/29/EF og Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (12). De samlede omkostninger ved forbrugerkreditten bør ikke omfatte de omkostninger, som forbrugeren betaler ved køb af fast ejendom eller grund, såsom tilknyttede afgifter og notaromkostninger eller tinglysningsomkostninger. Kreditgivers faktiske kendskab til omkostningerne bør vurderes objektivt under hensyntagen til kravene til erhvervsmæssig diligenspligt. I denne forbindelse bør kreditgiver antages at have kendskab til omkostningerne i forbindelse med accessoriske tjenesteydelser, som han selv tilbyder forbrugeren, eller som han tilbyder forbrugeren på vegne af tredjemand, medmindre prisen afhænger af forbrugerens specifikke karakteristika eller situation.
(51)
Hvis der anvendes skønsmæssige oplysninger, bør forbrugeren underrettes herom, og om at oplysningerne forventes at være repræsentative for den påtænkte type aftale eller praksis. Formålet med de supplerende antagelser med henblik på beregning af de årlige omkostninger i procent er at sikre, at de årlige omkostninger i procent beregnes på en ensartet måde og er sammenlignelige. Supplerende antagelser er nødvendige i forbindelse med specifikke typer kreditaftaler, f.eks. hvis kredittens beløb, varighed eller omkostninger er usikre eller varierer, afhængigt af hvordan aftalen gennemføres. Hvis bestemmelserne ikke i sig selv er tilstrækkelige til at beregne de årlige omkostninger i procent, bør kreditgiveren anvende de supplerende antagelser, der er fastsat i bilag I. Da beregningen af de årlige omkostninger i procent imidlertid afhænger af den enkelte kreditaftales vilkår, bør kun de antagelser, der er nødvendige og relevante for en given kredit, anvendes.
(52)
For at sikre en høj grad af sammenlignelighed mellem tilbud fra forskellige kreditgivere med hensyn til de årlige omkostninger i procent bør tidsintervallet mellem de tidspunkter, der anvendes ved beregningen, ikke udtrykkes i dage, hvis de kan udtrykkes som et helt antal år, måneder eller uger. Det er i den forbindelse underforstået, at disse intervaller, hvis der anvendes bestemte tidsintervaller i formlen til beregning af de årlige omkostninger i procent, også bør anvendes ved fastlæggelse af rentesatser og andre omkostninger, der anvendes i formlen. Som følge heraf bør kreditgiver anvende den metode til måling af tidsintervaller, der er beskrevet i bilag I, for at få de korrekte tal med henblik på betaling af omkostninger. Dette gælder imidlertid kun med henblik på beregning af de årlige omkostninger i procent og har ingen indvirkning på de beløb, som kreditgiver faktisk opkræver i henhold til kreditaftalen. Hvis disse tal er forskellige, kan det være nødvendigt at forklare forbrugeren dem for at undgå at vildlede forbrugeren. Dette indebærer også, at de årlige omkostninger i procent i mangel af ikkerentebærende omkostninger og under forudsætning af en identisk beregningsmetode vil være lig med kredittens effektive debitorrente.
(53)
Da de årlige omkostninger i procent i markedsføringsfasen kun kan angives ved et eksempel, bør eksemplet være repræsentativt. Det bør derfor f.eks. afspejle den gennemsnitlige løbetid og det samlede kreditbeløb, der bevilges i forbindelse med den påtænkte type kreditaftale. Når det repræsentative eksempel opstilles, bør der tages hensyn til, hvor udbredte visse typer kreditaftaler er på et specifikt marked. Det kan være hensigtsmæssigt for hver kreditgiver at basere det repræsentative eksempel på et kreditbeløb, der er repræsentativt for den pågældende kreditgivers produktudvalg og forventede kundegrundlag, da disse kan variere betydeligt kreditgivere imellem. For så vidt angår de årlige omkostninger i procent, der anføres i ESIS, bør der så vidt muligt tages hensyn til de præferencer og oplysninger, som forbrugeren angiver, og kreditgiver eller kreditformidler bør præcisere, om oplysningerne er illustrative eller afspejler de angivne præferencer og oplysninger. De repræsentative eksempler bør under alle omstændigheder ikke være i modstrid med kravene i direktiv 2005/29/EF. Det er vigtigt, at det i ESIS gøres klart for forbrugeren, hvis det er relevant, at de årlige omkostninger i procent bygger på antagelser og kan ændre sig, således at forbrugerne kan tage hensyn til dette, når de sammenligner produkter. Det er vigtigt, at de årlige omkostninger i procent tager hensyn til alle de udnyttede kreditmuligheder i kreditaftalen, hvad enten de er udbetalt direkte til forbrugeren eller til en tredjemand på forbrugerens vegne.
(54)
For at sikre overensstemmelse i beregningen af de årlige omkostninger i procent for forskellige typer kredit bør de antagelser, der anvendes til beregning af samme typer kreditaftaler, generelt være ensartede. I denne forbindelse bør antagelserne i Kommissionens direktiv 2011/90/EU af 14. november 2011 om ændring af del II i bilag I til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF for så vidt angår supplerende antagelser til brug ved beregningen af de årlige omkostninger i procent (13), som ændrer antagelserne til brug ved beregningen af de årlige omkostninger i procent, medtages. Selv om alle antagelserne ikke nødvendigvis finder anvendelse på de kreditaftaler, der findes i dag, er der stor produktinnovation i denne sektor, så det er nødvendigt at have fastlagt antagelserne. Med henblik på beregningen af de årlige omkostninger i procent bør fastlæggelsen af den mulighed for at udnytte kreditmuligheden, der oftest benyttes, baseres på berettigede forventninger til den mulighed for at udnytte kreditmuligheden, der oftest benyttes af forbrugerne i forbindelse med den type produkt, der tilbydes af den pågældende kreditgiver. For så vidt angår eksisterende produkter bør forventningen baseres på de seneste 12 måneder.
(55)
Det er af afgørende betydning, at forbrugerens evne og tilbøjelighed til at tilbagebetale kreditten vurderes og kontrolleres, inden der indgås en kreditaftale. Denne vurdering af kreditværdigheden bør tage hensyn til alle nødvendige og relevante faktorer, som kan påvirke forbrugerens evne til at tilbagebetale kreditten i dens løbetid. Forbrugerens evne til at betale renter og afdrag på og helt at tilbagebetale kreditten bør navnlig omfatte en vurdering af de fremtidige betalinger eller betalingsforøgelser, der er nødvendige på grund af negativ amortisering eller udskudte betalinger på hovedstolen eller af renter, og bør vurderes på baggrund af andre faste udgifter, gæld og andre finansielle forpligtelser samt indtægt, opsparing og aktiver. Der bør tages rimeligt hensyn til fremtidige begivenheder i den foreslåede kreditaftales løbetid, såsom en mindskelse af indtægten, hvis kreditperioden varer indtil efter pensioneringen, eller, hvis det er relevant, en forøgelse af debitorrenten eller en negativ ændring af valutakursen. Selv om værdien af den faste ejendom er et vigtigt element ved fastlæggelsen af det kreditbeløb, der kan bevilges til en forbruger i henhold til en sikret kreditaftale, bør vurderingen af kreditværdigheden fokusere på forbrugerens evne til at opfylde sine forpligtelser i henhold til kreditaftalen. Som følge heraf bør den mulighed, at værdien af den faste ejendom overstiger kreditbeløbet eller kan stige i fremtiden, generelt ikke være en tilstrækkelig betingelse for at yde den pågældende kredit. Hvis formålet med en kreditaftale er at opføre fast ejendom eller renovere en eksisterende fast ejendom, bør kreditgiver dog kunne tage hensyn til denne mulighed. Medlemsstaterne bør kunne give yderligere vejledning om disse eller yderligere kriterier og om metoder til at vurdere en forbrugers kreditværdighed, f.eks. ved at fastsætte grænser for belåningsprocenten eller for forholdet mellem lån og indkomst, og bør opfordres til at gennemføre Rådet for Finansiel Stabilitets principper for god praksis vedrørende optagelse af lån med pant i fast ejendom.
(56)
Det kan være nødvendigt at fastsætte særlige bestemmelser om de forskellige elementer, der kan tages i betragtning i vurderingen af kreditværdigheden i forbindelse med visse former for kreditaftaler. I forbindelse med kreditaftaler der vedrører en fast ejendom, hvori det udtrykkeligt angives, at den faste ejendom ikke må anvendes som hus, lejlighed eller et andet bopælssted af forbrugeren eller et af forbrugerens familiemedlemmer (aftaler om køb med henblik på udlejning), bør medlemsstaterne f.eks. kunne beslutte at præcisere, at der ved vurderingen af forbrugerens evne til at tilbagebetale kreditten tages hensyn til fremtidige lejeindtægter. I de medlemsstater, hvor de nationale bestemmelser ikke indeholder en sådan præcisering, kan kreditgivere beslutte at medtage en forsigtig vurdering af de fremtidige lejeindtægter. Vurderingen af kreditværdighed bør ikke indebære overførsel af ansvar til kreditgiveren for forbrugerens eventuelle senere manglende opfyldelse af sine forpligtelser i henhold til kreditaftalen.
(57)
Kreditgivers beslutning om at yde kreditten eller ej bør være i overensstemmelse med resultatet af kreditværdighedsvurderingen. Kreditgivers mulighed for at overføre en del af kreditrisikoen til tredjemand bør f.eks. ikke føre til, at han ignorerer kreditværdighedsvurderingens konklusioner og tilbyder en kreditaftale til en forbruger, som sandsynligvis ikke vil være i stand til at tilbagebetale kreditten. Medlemsstaterne bør kunne gennemføre dette princip ved at kræve, at de kompetente myndigheder træffer relevante foranstaltninger som led i tilsynsaktiviteterne og overvåger overholdelsen af kreditgivernes procedurer for vurdering af kreditværdighed. En positiv kreditværdighedsvurdering bør dog ikke udgøre en forpligtelse for kreditgiveren til at yde kredit.
(58)
I overensstemmelse med anbefalingerne fra Rådet for Finansiel Stabilitet bør kreditværdighedsvurderingen bygge på oplysninger om forbrugerens finansielle og økonomiske situation, herunder indtægt og udgifter. Disse oplysninger kan indhentes fra forskellige kilder, herunder forbrugeren, og kreditgiveren bør på passende vis kontrollere oplysningerne, inden kreditten ydes. Forbrugeren bør i denne forbindelse give oplysningerne for at lette kreditværdighedsvurderingen, eftersom undladelse af at gøre dette sandsynligvis vil medføre afslag på den kredit, som forbrugeren ønsker, medmindre oplysningerne kan indhentes fra en anden kilde. Med forbehold af den private aftaleret bør medlemsstaterne sikre, at kreditgivere ikke kan bringe en kreditaftale til ophør, fordi de efter underskrivelsen af den blev klar over, at kreditværdighedsvurderingen blev foretaget på et ukorrekt grundlag som følge af ufuldstændige oplysninger på vurderingstidspunktet. Dette bør imidlertid ikke berøre medlemsstaternes mulighed for at give kreditgivere tilladelse til at bringe en kreditaftale til ophør, hvis det kan påvises, at forbrugeren bevidst gav unøjagtige eller forkerte oplysninger på tidspunktet for kreditværdighedsvurderingen eller forsætligt ikke gav oplysninger, som ville have ført til en negativ kreditværdighedsvurdering, eller hvis der findes andre gyldige grunde, der er forenelige med EU-retten. Selv om det ikke vil være hensigtsmæssigt at pålægge forbrugerne sanktioner for ikke at være i stand til at give visse oplysninger eller vurderinger eller for at beslutte at afbryde en ansøgningsproces med henblik på at få en kredit, bør medlemsstaterne kunne fastsætte sanktioner, hvis en forbruger bevidst giver ufuldstændige eller ukorrekte oplysninger for at opnå en positiv kreditværdighedsvurdering, navnlig hvis fuldstændige og korrekte oplysninger ville have ført til en negativ kreditværdighedsvurdering, og forbrugeren efterfølgende ikke kan opfylde aftalevilkårene.
(59)
Anvendelse af en kreditdatabase er et nyttigt element i forbindelse med vurdering af kreditværdighed. Nogle medlemsstater kræver, at kreditgivere vurderer forbrugerens kreditværdighed på grundlag af en søgning i den relevante database. Kreditgivere bør kunne søge i kreditdatabasen i kredittens løbetid for udelukkende at kunne påvise og vurdere sandsynligheden for misligholdelse. En sådan anvendelse af kreditdatabasen bør være omfattet af passende sikkerhedsforanstaltninger for at sikre, at den anvendes til tidlig påvisning og styring af kreditrisikoen i forbrugerens interesse og ikke med henblik på oplysninger til forretningsmæssige forhandlinger. I henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (14) bør forbrugere underrettes af kreditgivere om søgning i kreditdatabasen, inden den foretages, og bør have ret til at få adgang til oplysninger om dem i en sådan kreditdatabase for i givet fald at foretage berigtigelse af, slette eller blokere personoplysninger om dem, såfremt disse er unøjagtige eller er blevet behandlet ulovligt.
(60)
For at hindre konkurrenceforvridning blandt kreditgivere bør det sikres, at alle kreditgivere, herunder kreditinstitutter eller ikkekreditinstitutter, som tilbyder kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse, har adgang til alle offentlige og private kreditdatabaser om forbrugere på ikkediskriminerende vilkår. Sådanne vilkår bør derfor ikke omfatte et krav til kreditgivere om etablering som kreditinstitut. Adgangsbetingelser, f.eks. gebyr for at få adgang til databasen eller krav om, at oplysninger til databasen skal tilvejebringes på grundlag af gensidighed, bør fortsat finde anvendelse. Det bør stå medlemsstaterne frit for at fastsætte, om kreditformidlere inden for deres område kan få adgang til sådanne databaser.
(61)
Hvis et afslag på en kreditanmodning bygger på oplysninger fundet ved en søgning i en database eller på mangel på data heri, bør kreditgiver underrette forbrugeren herom, give oplysninger om navnet på den pågældende database og enhver anden oplysning, som kræves i direktiv 95/46/EF, således at forbrugeren kan udøve sin ret til adgang og, når det er berettiget, foretage berigtigelse af, slette eller blokere de deri behandlede personoplysninger om sig selv. Hvis et afslag på en kreditanmodning skyldes en negativ vurdering af kreditværdigheden, bør kreditgiver uden unødig forsinkelse underrette forbrugeren om afslaget. Medlemsstaterne bør frit kunne beslutte, om de vil kræve, at kreditgivere skal give yderligere forklaringer på årsagerne til afslaget. Kreditgiver bør imidlertid ikke være forpligtet til at give sådanne oplysninger, hvis det er forbudt i henhold til anden EU-ret, f.eks. bestemmelser om hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme. Sådanne oplysninger bør ikke gives, hvis det strider mod den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed, f.eks. forebyggelse, efterforskning, afsløring eller retsforfølgelse af straffelovsovertrædelser.
(62)
Dette direktiv vedrører anvendelse af personoplysninger i forbindelse med vurdering af en forbrugers kreditværdighed. For at sikre beskyttelse af personoplysninger bør direktiv 95/46/EF finde anvendelse på databehandling, der foretages i forbindelse med sådanne vurderinger.
(63)
Ydelse af rådgivning i form af en individuel anbefaling er en særskilt aktivitet, der kan, men ikke skal, kombineres med andre aspekter af ydelse eller formidling af kredit. For at forbrugerne kan forstå arten af de tjenester, som ydes, bør de derfor underrettes om, hvorvidt der ydes eller kan ydes rådgivningstjenester, og hvornår der ikke ydes rådgivningstjenester, og hvad disse omfatter. På grund af den betydning, som forbrugerne tillægger anvendelsen af betegnelserne »rådgivning« og »rådgiver«, bør medlemsstaterne kunne forbyde anvendelse af disse eller lignende betegnelser, når der ydes rådgivningstjenester til forbrugerne. Det bør sikres, at medlemsstaterne træffer sikkerhedsforanstaltninger, når rådgivning beskrives som uafhængig, til sikring af, at de pågældende produkter og aflønningsordninger svarer til forbrugernes forventninger til en sådan rådgivning.
(64)
Leverandører af rådgivningstjenester bør overholde visse standarder for at sikre, at forbrugeren præsenteres for produkter, der passer til hans behov og forhold. Rådgivningstjenester bør baseres på en rimelig og tilstrækkeligt vidtgående analyse af de tilbudte produkter, hvis rådgivningstjenesterne ydes af kreditgivere og bundne kreditformidlere, eller af de produkter, der findes på markedet, hvis rådgivningstjenesterne ydes af kreditformidlere, der ikke er bundet. De, der yder rådgivningstjenester, bør kunne specialisere sig i visse nicheprodukter, såsom mellemfinansiering, forudsat at de overvejer en række produkter inden for denne bestemte niche, og at det gøres klart for forbrugeren, at de er specialiseret i disse nicheprodukter. Under alle omstændigheder bør kreditgivere og kreditformidlere oplyse forbrugeren om, hvorvidt de kun rådgiver om deres egne produkter eller om et bredt udvalg af produkter på markedet, for at sikre, at forbrugeren forstår grundlaget for en anbefaling.
(65)
Rådgivningstjenester bør bygge på en passende forståelse af forbrugerens finansielle situation, præferencer og målsætninger på grundlag af de fornødne ajourførte oplysninger og rimelige antagelser om risici i forbindelse med forbrugerens forhold i kreditaftalens løbetid. Medlemsstaterne bør kunne præcisere, hvordan et givet produkts egnethed skal vurderes i forbindelse med ydelse af rådgivningstjenester.
(66)
En forbrugers evne til at tilbagebetale en kredit, inden kreditaftalen udløber, kan spille en vigtig rolle for at fremme konkurrencen på det indre marked og EU-borgernes frie bevægelighed samt for at bidrage til at tilvejebringe den fleksibilitet i kreditaftalers løbetid, der er nødvendig for at fremme finansiel stabilitet i overensstemmelse med anbefalingerne fra Rådet for Finansiel Stabilitet. Der findes imidlertid væsentlige forskelle mellem de nationale principper og betingelser, i henhold til hvilke forbrugerne har evne til at tilbagebetale deres kredit, og de betingelser, på hvilke en sådan indfrielse før tiden kan finde sted. På trods af forskelligartetheden i mekanismerne bag realkreditfinansiering og det eksisterende produktudvalg er det væsentligt på EU-plan at have visse standarder for førtidig indfrielse af kredit for at sikre, at forbrugerne har mulighed for at frigøre sig for deres forpligtelser inden den aftalte dato i kreditaftalen og mulighed for at sammenligne tilbud med henblik på at finde de bedste produkter i forhold til deres behov. Medlemsstaterne bør derfor enten gennem lovgivning eller på anden måde, såsom aftalebestemmelser, sikre, at forbrugerne har ret til førtidig indfrielse. Medlemsstaterne bør imidlertid kunne definere betingelserne for udøvelse af en sådan ret. Disse betingelser kan omfatte tidsbegrænsninger på udøvelsen af rettigheden, forskellig behandling, afhængigt af hvilken type debitorrente der er tale om, eller restriktioner med hensyn til de forhold, under hvilke denne rettighed kan udøves. Hvis førtidig indfrielse sker i en periode, for hvilken der er aftalt fast forrentning, kan udøvelsen af denne ret gøres betinget af, at der foreligger en legitim interesse hos forbrugeren som fastsat af medlemsstaten. En sådan legitim interesse kan f.eks. opstå i tilfælde af skilsmisse eller arbejdsløshed. De betingelser, som medlemsstaterne fastsætter, bør kunne omfatte, at kreditgiver har ret til en rimelig og objektivt begrundet kompensation for eventuelle omkostninger, som er direkte forbundet med førtidig indfrielse af kreditten. I tilfælde, hvor medlemsstaterne fastsætter, at kreditgiver har ret til kompensation, bør en sådan kompensation være en rimelig og objektivt begrundet kompensation for eventuelle omkostninger, som er direkte forbundet med førtidig indfrielse af kreditten, i overensstemmelse med de nationale regler om kompensation. Kompensationen bør ikke overstige kreditgivers økonomiske tab.
(67)
Det er vigtigt at sikre, at der er tilstrækkelig gennemsigtighed til at gøre det klart for forbrugerne, hvilken form for forpligtelser der indgås med henblik på at opretholde den finansielle stabilitet, og hvor der i kreditaftalens løbetid er fleksibilitet. Forbrugerne bør modtage oplysninger om debitorrenten i aftaleforholdets løbetid og forud for aftaleindgåelsen. Medlemsstaterne bør kunne opretholde eller indføre begrænsninger med hensyn til eller forbud mod kreditgivers ensidige ændringer af debitorrenten. Medlemsstaterne bør kunne fastsætte, at forbrugeren har ret til at modtage en ajourført amortiseringstabel, hvis debitorrenten ændres.
(68)
Selv om kreditformidlere spiller en central rolle med hensyn til distribution af kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse i Unionen, er der fortsat væsentlige forskelle mellem de nationale bestemmelser om udøvelse af virksomhed som kreditformidler og om tilsyn med kreditformidlere, som skaber hindringer for etablering og udøvelse af virksomhed som kreditformidler på det indre marked. Kreditformidlernes manglende mulighed for frit at udøve virksomhed i Unionen hindrer det indre marked for kreditaftaler vedrørende fast ejendom til beboelse i at fungere ordentligt. Under hensyntagen til de forskellige aktører, der er involveret i kreditformidling, er det væsentligt med visse standarder på EU-plan for at sikre en høj grad af professionalisme og service.
(69)
Før kreditformidlere kan udøve deres aktiviteter, bør de være underlagt en adgangsproces ved den kompetente myndighed i deres hjemland, og underlægges løbende tilsyn for at sikre, at de opfylder strenge faglige krav i det mindste til kompetence, godt omdømme og erhvervsansvarsforsikring. Sådanne krav bør som minimum finde anvendelse på kreditinstitutplan. Medlemsstaterne kan imidlertid præcisere, om sådanne krav om adgang gælder for kreditformidlerens enkelte arbejdstagere. Hjemlandet kan fastsætte yderligere krav, f.eks. at kreditformidlerens aktionærer har et godt omdømme, eller at en bunden kreditformidler kun kan være bundet til én kreditgiver, hvis disse krav er forholdsmæssige og forenelige med den øvrige EU-ret. Der bør optages relevante oplysninger om kreditformidlere, der er givet adgang, i et offentligt register. Bundne kreditformidlere, som udelukkende samarbejder med én kreditgiver under dennes fulde og ubetingede ansvar, bør have mulighed for at gives adgang af den kompetente myndighed under ledelse af den kreditgiver, på hvis vegne de handler. Medlemsstaterne bør have ret til at bevare eller indføre begrænsninger med hensyn til visse kreditformidleres retlige form, således at de udelukkende må handle som juridiske personer eller som fysiske personer. Medlemsstaterne bør frit kunne beslutte, om alle kreditformidlere optages i ét register, eller om der kræves forskellige registre, afhængigt af om kreditformidleren er bundet eller fungerer som uafhængig kreditformidler. Desuden bør medlemsstaterne frit kunne bevare eller indføre begrænsninger med hensyn til muligheden for, at kreditformidlere, der er bundet til en eller flere kreditgivere, kan opkræve gebyrer af forbrugerne.
(70)
I nogle medlemsstater kan kreditformidlere beslutte at anvende udpegede repræsentanter til at udøve aktiviteter på deres vegne. Medlemsstaterne bør have mulighed for at anvende den specifikke ordning for udpegede repræsentanter i dette direktiv. Medlemsstaterne bør dog frit kunne beslutte ikke at indføre en sådan ordning eller at tillade, at andre enheder spiller en rolle, der er sammenlignelig med udpegede repræsentanters rolle, forudsat at disse enheder er omfattet af den samme ordning som kreditformidlerne. Reglerne for udpegede repræsentanter i dette direktiv forpligter ikke medlemsstaterne til at tillade, at udpegede repræsentanter udøver virksomhed på deres område, medmindre sådanne udpegede repræsentanter anses for kreditformidlere i henhold til dette direktiv.
(71)
For at sikre, at de kompetente myndigheder fører effektivt tilsyn med kreditformidlere, bør en kreditformidler, der er en juridisk person, gives adgang i den medlemsstat, hvor den har sit vedtægtsmæssige hjemsted. En kreditformidler, der ikke er en juridisk person, bør gives adgang i den medlemsstat, hvor dens hovedkontor ligger. Desuden bør medlemsstaterne kræve, at en kreditformidlers hovedkontor altid ligger i den medlemsstat, som er kreditformidlerens hjemland, og hvor den faktisk udøver virksomhed.
(72)
Kravene for at give adgang bør give kreditformidlere ret til at udøve virksomhed i andre medlemsstater i overensstemmelse med principperne om etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser, forudsat at der har fundet behørig underretning sted mellem de kompetente myndigheder. Selv i tilfælde, hvor medlemsstaterne beslutter at give alle ansatte hos kreditformidleren adgang, bør meddelelsen om hensigten om at levere tjenesteydelser tage udgangspunkt i kreditformidleren frem for den enkelte arbejdstager. Selv om dette direktiv udstikker de rammer, inden for hvilke alle kreditformidlere, der er givet adgang, herunder de kreditformidlere, der er bundet til kun én kreditgiver, kan udøve virksomhed i hele Unionen, udstikker dette direktiv ikke sådanne rammer for udpegede repræsentanter. I sådanne tilfælde skal de udpegede repræsentanter, der ønsker at udøve virksomhed i en anden medlemsstat, opfylde kravene for at give kreditformidlere adgang i dette direktiv.
(73)
I nogle medlemsstater kan kreditformidlere udøve deres aktiviteter i forbindelse med kreditaftaler, der tilbydes af ikkekreditinstitutter og kreditinstitutter. Kreditformidlere, der er givet adgang, bør i princippet kunne udøve virksomhed i hele Unionen. Adgang, der er givet af de kompetente myndigheder i hjemlandet, bør dog ikke tillade, at kreditformidlere yder deres tjenester i forbindelse med kreditaftaler, der tilbydes af ikkekreditinstitutter til en forbruger i en medlemsstat, hvor sådanne ikkekreditinstitutter ikke må udøve virksomhed.
(74)
Medlemsstaterne bør have mulighed for at fastsætte, at personer, der som led i deres erhvervsmæssige virksomhed kun lejlighedsvis udøver kreditformidlingsaktiviteter, f.eks. advokater eller notarer, ikke er omfattet af adgangsproceduren i dette direktiv, forudsat at en sådan erhvervsmæssig virksomhed er omfattet af lovbestemmelser, der ikke udelukker, at der lejlighedsvis udøves kreditformidlingsaktiviteter. En sådan undtagelse fra adgangsproceduren i dette direktiv bør dog føre til, at sådanne personer ikke kan drage fordel af pasordningen i dette direktiv. Personer, der som led i deres erhvervsmæssige virksomhed blot lejlighedsvis præsenterer en forbruger for en kreditgiver eller en kreditformidler eller henviser forbrugeren til en sådan, f.eks. ved at meddele forbrugeren, at der findes en bestemt kreditgiver eller kreditformidler eller en type produkt hos den pågældende kreditgiver eller kreditformidler, men ikke reklamerer yderligere for eller deltager i forelæggelsen af afgivelsen af tilbud om det forberedende arbejde i forbindelse med eller indgåelsen af kreditaftalen, bør ikke anses for kreditformidlere i henhold til dette direktiv. Låntagere, der blot overfører en kreditaftale til en forbruger ved subrogation uden at udøve andre kreditformidlingsaktiviteter, bør heller ikke anses for kreditformidlere i henhold til dette direktiv.
(75)
For at sikre lige betingelser for kreditgivere og fremme finansiel stabilitet og i forventning om yderligere harmonisering bør medlemsstaterne sikre, at der findes hensigtsmæssige foranstaltninger til at give adgang for og føre tilsyn med ikkekreditinstitutter, som tilbyder kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet bør dette direktiv ikke fastlægge detaljerede betingelser for at give adgang for og føre tilsyn med kreditgivere, som tilbyder kreditaftaler, og som ikke er kreditinstitutter, jf. definitionen i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber (15). Antallet af sådanne institutter, som er aktive i Unionen i øjeblikket, er begrænset, især siden finanskrisen, og det samme gælder deres markedsandel og antallet af medlemsstater, hvor de er aktive. Af samme grund bør der ikke fastsættes bestemmelser om indførelse af en pasordning for sådanne institutter.
(76)
Medlemsstaterne bør fastsætte regler om sanktioner for overtrædelse af de nationale bestemmelser, der vedtages i medfør af dette direktiv, og sikre, at de gennemføres. Valget af sanktioner er fortsat op til medlemsstaterne, men de fastsatte sanktioner bør være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.
(77)
Forbrugerne bør have adgang til udenretslige klage- og tvistbilæggelsesprocedurer i forbindelse med tvister, der måtte opstå på grundlag af de rettigheder og forpligtelser, som er fastlagt i dette direktiv, mellem kreditgivere og forbrugere såvel som mellem kreditformidlere og forbrugere. Medlemsstaterne bør sørge for, at deltagelse i sådanne alternative tvistbilæggelsesprocedurer ikke er frivillig for kreditgivere og kreditformidlere. For at sikre, at alternative tvistbilæggelsesprocedurer fungerer tilfredsstillende i tilfælde af tværnational aktivitet, bør medlemsstaterne kræve og tilskynde til, at organer med ansvar for udenretslig klage- og tvistbilæggelse samarbejder. I denne forbindelse bør medlemsstaternes udenretslige klage- og tvistbilæggelsesorganer tilskyndes til at deltage i Fin-Net, der er et finansielt tvistbilæggelsesnetværk af nationale udenretslige ordninger, som er ansvarlige for at bilægge tvister mellem forbrugere og udbydere af finansielle tjenester.
(78)
For at sikre konsekvent harmonisering og for at tage højde for udviklingen på markederne for kreditaftaler eller udviklingen inden for kreditprodukter eller i de økonomiske forhold og for yderligere at præcisere visse krav i dette direktiv bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i TEUF for så vidt angår ændring af standardformuleringen eller instruktionerne vedrørende udfyldning af ESIS og ændring af bemærkningerne eller ajourføring af antagelserne, der anvendes i forbindelse med beregningen af de årlige omkostninger i procent. Det er navnlig vigtigt, at Kommissionen gennemfører relevante høringer under sit forberedende arbejde, herunder på ekspertniveau. Kommissionen bør i forbindelse med forberedelsen og udarbejdelsen af delegerede retsakter sørge for samtidig, rettidig og hensigtsmæssig fremsendelse af relevante dokumenter til Europa-Parlamentet og Rådet.
(79)
For at lette kreditformidleres mulighed for at levere deres tjenesteydelser på tværs af grænserne og af hensyn til samarbejde, informationsudveksling og tvistbilæggelse mellem de kompetente myndigheder bør de kompetente myndigheder med ansvar for at give kreditformidlere adgang være de myndigheder, der handler under den europæiske tilsynsmyndighed (Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA)), jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 af 24. november 2010 om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed (Den Europæiske Banktilsynsmyndighed) (16), eller andre nationale myndigheder, forudsat at de samarbejder med de myndigheder, der handler under EBA med henblik på at varetage deres opgaver i henhold til dette direktiv.
(80)
Medlemsstaterne bør udpege de kompetente myndigheder, som har til opgave at sikre håndhævelsen af dette direktiv, og sørge for, at de har de nødvendige undersøgelses- og håndhævelsesbeføjelser samt tilstrækkelige ressourcer til at kunne varetage deres opgaver. De kompetente myndigheder kan for så vidt angår visse aspekter af dette direktiv indbringe en sag for en domstol, der er kompetent til at træffe en retsafgørelse, herunder i givet fald ved appel. Dette kan gøre det muligt for medlemsstaterne at overlade håndhævelsen af disse bestemmelser til ovennævnte organer og domstolene, navnlig hvis bestemmelserne i dette direktiv er gennemført i civilretten. Medlemsstaterne bør kunne udpege forskellige kompetente myndigheder til at håndhæve direktivets vidtrækkende forpligtelser. I forbindelse med nogle bestemmelser kan medlemsstaterne f.eks. udpege de kompetente myndigheder, der er ansvarlige for håndhævelse af forbrugerbeskyttelse, hvorimod de i forbindelse med andre bestemmelser kan beslutte at udpege tilsynsførende. Muligheden for at udpege forskellige kompetente myndigheder bør ikke berøre forpligtelsen til løbende tilsyn og samarbejde mellem de kompetente myndigheder som fastsat i dette direktiv.
(81)
Det er nødvendigt at undersøge, om dette direktiv fungerer efter hensigten, og om det lykkes at etablere et indre marked med en høj grad af forbrugerbeskyttelse på området for kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Revisionen bør bl.a. omfatte en vurdering af overholdelsen og virkningen af dette direktiv, en vurdering af, om direktivets anvendelsesområde fortsat er hensigtsmæssigt, en analyse af ikkekreditinstitutters levering af kreditaftaler, en vurdering af behovet for yderligere foranstaltninger, herunder en pasordning for ikkekreditinstitutter og en undersøgelse af nødvendigheden af at indføre yderligere rettigheder og forpligtelser i fasen efter indgåelse af en kreditaftale.
(82)
En indsats fra medlemsstaternes side alene vil sandsynligvis medføre forskellige sæt regler, hvilket kan underminere eller skabe nye hindringer for det indre markeds funktion. Målet for dette direktiv, nemlig oprettelsen af et effektivt og konkurrencedygtigt indre marked for kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse med en høj grad af forbrugerbeskyttelse kan ikke i tilstrækkelig grad kan nås af medlemsstaterne og kan derfor mere effektivt nås på EU-plan; Unionen kan derfor vedtage foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union (TEU). I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går dette direktiv ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
(83)
Medlemsstaterne kan beslutte at gennemføre visse aspekter, der er omfattet af dette direktiv, i den nationale lovgivning ved forsigtighedsbestemmelser, f.eks. vurderingen af forbrugerens kreditværdighed, hvorimod andre gennemføres i lovgivningen om svig samt i civil- og strafferetten, f.eks. forpligtelserne for den ansvarlige låntager.
(84)
I henhold til den fælles politiske erklæring af 28. september 2011 fra medlemsstaterne og Kommissionen om forklarende dokumenter (17) har medlemsstaterne forpligtet sig til i tilfælde, hvor der er berettiget, at lade meddelelsen af gennemførelsesforanstaltninger ledsage af et eller flere dokumenter, der forklarer forholdet mellem et direktivs bestanddele og de tilsvarende dele i de nationale gennemførelsesinstrumenter. I forbindelse med dette direktiv finder lovgiver, at fremsendelse af sådanne dokumenter er berettiget.
(85)
Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse afgav den 25. juli 2011 udtalelse (18) på grundlag af artikel 28, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001 af 18. december 2000 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i fællesskabsinstitutionerne og -organerne og om fri udveksling af sådanne oplysninger (19) -
VEDTAGET DETTE DIREKTIV:
KAPITEL 1
FORMÅL, ANVENDELSESOMRÅDE, DEFINITIONER OG KOMPETENTE MYNDIGHEDER
Artikel 1
Formål
Dette direktiv fastlægger en fælles ramme for visse aspekter af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om aftaler om forbrugerkredit sikret ved pant eller på anden vis i forbindelse med fast ejendom til beboelse, herunder en forpligtelse til at foretage en vurdering af kreditværdigheden inden ydelsen af kreditten som grundlag for udviklingen af effektive standarder for kreditgivning i forbindelse med fast ejendom til beboelse i medlemsstaterne, og for visse forsigtigheds- og tilsynskrav, herunder vedrørende etablering som og tilsyn med kreditformidlere, udpegede repræsentanter og ikkekreditinstitutter.
Artikel 2
Harmoniseringsniveau
1. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne opretholder eller indfører strengere bestemmelser for at beskytte forbrugerne, forudsat at sådanne bestemmelser er i overensstemmelse med deres forpligtelser i henhold til EU-retten.
2. Uanset stk. 1 opretholder eller indfører medlemsstaterne ikke i national ret bestemmelser, der fraviger dem, der er fastsat i artikel 14, stk. 2, og bilag II, del A, med hensyn til standardoplysninger forud for aftaleindgåelsen via et europæisk standardiseret informationsblad (»ESIS«), og artikel 17, stk. 1-5, 7 og 8, samt bilag I med hensyn til en fælles og konsekvent EU-standard for beregning af de årlige omkostninger i procent.
Artikel 3
Anvendelsesområde
1. Dette direktiv finder anvendelse på:
a)
kreditaftaler, som er sikret enten ved pant eller ved en anden tilsvarende sikkerhedsstillelse, der almindeligvis anvendes i en medlemsstat i forbindelse med fast ejendom til beboelse, eller som er sikret i form af en rettighed, der er knyttet til fast ejendom til beboelse, og
b)
kreditaftaler, som har til formål at erhverve eller bevare ejendomsretten til grundarealer eller til eksisterende eller projekterede bygninger.
2. Dette direktiv gælder ikke for:
a)
kreditaftaler med friværdibelåning, hvor kreditgiver:
i)
udbetaler et engangsbeløb, periodiske betalinger eller andre former for kreditudbetaling til gengæld for et beløb, der stammer fra fremtidigt salg af en fast ejendom til beboelse eller en rettighed i forbindelse med fast ejendom til beboelse, og
ii)
ikke kræver tilbagebetaling af kreditten, før en eller flere anførte livsbegivenheder indtræffer for forbrugeren som defineret af medlemsstaterne, medmindre forbrugeren overtræder sine kontraktmæssige forpligtelser, hvilket giver kreditgiver ret til at ophæve kreditaftalen
b)
kreditaftaler, hvor kreditten ydes af en arbejdsgiver til hans ansatte som led i en bibeskæftigelse, og hvor en sådan kreditaftale er rentefri eller med årlige omkostninger i procent, der er lavere end dem på markedet, og som ikke tilbydes offentligheden i almindelighed
c)
kreditaftaler, hvor kreditten ydes rentefrit og uden andre omkostninger end dem, der er direkte forbundet med sikringen af kreditten
d)
kreditaftaler i form af kassekredit, ifølge hvilke kreditten skal betales tilbage inden en måned
e)
kreditaftaler, som er resultatet af et forlig indgået for retten eller et andet ved lov beføjet organ
f)
kreditaftaler, der vedrører omkostningsfri udskudt betaling af en eksisterende gæld, og som ikke falder ind under anvendelsesområdet for stk. 1, litra a).
3. Medlemsstaterne kan træffe afgørelse om ikke at anvende:
a)
artikel 11, artikel 14 og bilag II i forbindelse med de forbrugerkreditaftaler, der er sikret ved pant eller ved en anden tilsvarende sikkerhedsstillelse, der almindeligvis anvendes i en medlemsstat i forbindelse med fast ejendom til beboelse, eller som er sikret i form af en rettighed, der er knyttet til fast ejendom til beboelse, og hvis formål ikke er at erhverve eller bevare rettigheden til fast ejendom til beboelse, forudsat at medlemsstaterne i forbindelse med sådanne kreditaftaler anvender artikel 4 og 5 i og bilag II og III til direktiv 2008/48/EF.
b)
dette direktiv på kreditaftaler i forbindelse med en fast ejendom, hvis kreditaftalen fastsætter, at den faste ejendom ikke på noget tidspunkt kan anvendes som hus, lejlighed eller et andet bopælssted af forbrugeren eller et af forbrugerens familiemedlemmer, men skal anvendes som hus, lejlighed eller et andet bopælssted på grundlag af en lejeaftale
c)
dette direktiv på kreditaftaler, som vedrører kreditter til en begrænset offentlighed i henhold til en lovbestemmelse med et almennyttigt sigte og rentefrit eller til en lavere debitorrente end den gældende markedsrente eller på andre vilkår, som er mere fordelagtige for forbrugeren end de gældende markedsvilkår, og til en debitorrente, der ikke er højere end den gældende markedsrente
d)
dette direktiv på foreløbige lån
e)
dette direktiv på kreditaftaler, hvor kreditgiver er en organisation, der hører ind under anvendelsesområdet for artikel 2, stk. 5, i direktiv 2008/48/EF.
4. De medlemsstater, som benytter sig af den mulighed, der er omhandlet i stk. 3, litra b), sikrer, at der anvendes en hensigtsmæssig ramme på nationalt plan for denne type kredit.
5. De medlemsstater, som benytter sig af den mulighed, der er omhandlet i stk. 3, litra c) eller e), sikrer, at der anvendes hensigtsmæssige alternative ordninger, som sikrer, at forbrugerne rettidigt får oplysninger om hovedtræk, risici og omkostninger ved sådanne kreditaftaler i fasen forud for aftaleindgåelse, og at markedsføringen af sådanne kreditaftaler er rimelig, entydig og ikke vildledende.
Artikel 4
Definitioner
I dette direktiv forstås ved:
1) »forbruger«: enhver forbruger som defineret i artikel 3, litra a), i direktiv 2008/48/EF
2) »kreditgiver«: en fysisk eller juridisk person, der yder eller giver tilsagn om at yde kredit, der falder ind under anvendelsesområdet for artikel 3, som led i udøvelsen af sin erhvervsmæssige virksomhed
3) »kreditaftale«: en aftale, i henhold til hvilken en kreditgiver yder eller giver tilsagn om at yde en forbruger kredit, der falder ind under anvendelsesområdet for artikel 3 i form af udskudt betaling, lån eller anden tilsvarende form for finansiel facilitet
4) »accessorisk tjenesteydelse«: en tjenesteydelse, som tilbydes forbrugeren i forbindelse med kreditaftalen
5) »kreditformidler«: en fysisk eller juridisk person, der ikke optræder som kreditgiver eller notar og ikke enten direkte eller indirekte blot præsenterer en forbruger for en kreditgiver eller kreditformidler, og som mod et vederlag, der kan antage form af penge eller en anden aftalt form for finansiel modydelse, som led i udøvelsen af sin erhvervsmæssige virksomhed:
6) »gruppe«: en gruppe af kreditgivere, som skal konsolideres med henblik på udarbejdelse af konsoliderede regnskaber som defineret i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/34/EU af 26. juni 2013 om årsregnskaber, konsoliderede regnskaber og tilhørende beretninger for visse virksomhedsformer (20)
7) »bunden kreditformidler«: enhver kreditformidler, der handler på vegne af følgende og på deres fulde og ubetingede ansvar:
8) »udpeget repræsentant«: en fysisk eller juridisk person, som udfører de i nr. 5) omhandlede aktiviteter, og som handler på vegne af kun én kreditformidler og på dennes fulde og ubetingede ansvar
9) »kreditinstitut«: et kreditinstitut, som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 1), i forordning (EU) nr. 575/2013
10) »ikkekreditinstitut«: en kreditgiver, som ikke er et kreditinstitut
11) »personale«:
a)
enhver fysisk person, der arbejder for kreditgiver eller kreditformidler, og som er direkte involveret i de af dette direktiv omfattede aktiviteter eller har kontakt til forbrugerne i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aktiviteter
b)
enhver fysisk person, der arbejder for en udpeget repræsentant og har kontakt til forbrugerne i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aktiviteter
c)
enhver fysisk person, der direkte leder eller fører tilsyn med de fysiske personer, der er omhandlet i litra a) og b)
12) »samlet kreditbeløb«: det samlede kreditbeløb som defineret i artikel 3, litra l), i direktiv 2008/48/EF
13) »samlede omkostninger i forbindelse med forbrugerkreditten«: alle omkostninger i forbindelse med kreditten, som forbrugeren skal betale, som defineret i artikel 3, litra g), i direktiv 2008/48/EF, herunder omkostninger i forbindelse med ejendomsvurdering, hvis en sådan vurdering er nødvendig for at opnå kreditten, men ikke tinglysningsomkostninger i forbindelse med overdragelse af ejendomsretten til fast ejendom. De omfatter ikke de omkostninger, som forbrugeren skal betale i forbindelse med misligholdelse af de forpligtelser, der er fastsat i kreditaftalen
14) »samlet beløb, der skal betales af forbrugeren«: hele det beløb, som forbrugeren skal betale, som defineret i artikel 3, litra h), i direktiv 2008/48/EF
15) »årlige omkostninger i procent«: de samlede omkostninger for forbrugeren i forbindelse med kreditten udtrykt i procent pr. år af det samlede kreditbeløb, herunder i givet fald de omkostninger, der er nævnt i artikel 17, stk. 2, som på årsbasis svarer til nutidsværdien af alle fremtidige eller eksisterende forpligtelser (udnyttede kreditmuligheder, tilbagebetalinger og omkostninger), der er aftalt mellem kreditgiver og forbruger
16) »debitorrente«: den rente, som debitor skal betale, som defineret i artikel 3, litra j), i direktiv 2008/48/EF
17) »vurdering af kreditværdigheden«: en evaluering af udsigten til, at gældsforpligtelsen som følge af kreditaftalen kan opfyldes
18) »varigt medium«: det varige medium som defineret i artikel 3, litra m), i direktiv 2008/48/EF
19) »hjemland«:
a)
hvis kreditgiver eller kreditformidler er en fysisk person, den medlemsstat, hvor hans hovedkontor er beliggende
b)
hvis kreditgiver eller kreditformidler er en juridisk person, den medlemsstat, hvor den pågældende har sit vedtægtsmæssige hjemsted, eller, hvis den pågældende i henhold til sin nationale ret ikke har noget vedtægtsmæssigt hjemsted, den medlemsstat, hvor den pågældendes hovedkontor er beliggende
20) »værtsland«: en anden medlemsstat end hjemlandet, hvor kreditgiver eller kreditformidler har en filial, eller hvorfra der leveres tjenesteydelser
21) »rådgivningstjenester«: personlige anbefalinger til en forbruger, som vedrører en eller flere transaktioner i forbindelse med kreditaftaler, og som er en aktivitet, der er uafhængig af ydelsen af kreditten og de kreditformidlingsaktiviteter, der er anført i nr. 5)
22) »kompetent myndighed«: en myndighed, der i overensstemmelse med artikel 5 udpeges som kompetent af en medlemsstat
23) »foreløbigt lån«: en kreditaftale, som enten er uden fast løbetid, eller hvor kreditten skal tilbagebetales inden 12 måneder, og som anvendes af forbrugeren som en midlertidig finansieringsløsning i forbindelse med overgangen til en anden finansiel ordning for den faste ejendom
24) »eventual- eller garantiforpligtelse«: en kreditaftale, der fungerer som en garanti for en anden særskilt, men accessorisk transaktion, og hvor den kapital, der er stillet sikkerhed for i form af fast ejendom, kun udnyttes, hvis en begivenhed eller begivenheder, der er anført i aftalen, indtræffer
25) »værdibaseret kreditaftale«: en kreditaftale, hvor den kapital, der skal tilbagebetales, er baseret på en kontraktligt fastsat procentdel af værdien af den faste ejendom på tidspunktet for tilbagebetalingen eller tilbagebetalingerne af kapitalen
26) »kombinationssalg«: tilbud om eller salg af en kreditaftale i en pakke med andre særskilte finansielle produkter eller tjenesteydelser, hvor kreditaftalen ikke stilles individuelt til rådighed for forbrugeren
27) »pakkesalg«: tilbud om eller salg af en kreditaftale i en pakke med andre særskilte finansielle produkter eller tjenesteydelser, hvor kreditaftalen også stilles individuelt til rådighed for forbrugeren, men ikke nødvendigvis på samme betingelser eller vilkår, som når den indgår i pakken med accessoriske tjenesteydelser
28) »lån i udenlandsk valuta«: en kreditaftale, hvor kreditten er:
Artikel 5
Kompetente myndigheder
1. Medlemsstaterne udpeger de nationale kompetente myndigheder, som har til opgave at sikre gennemførelsen og håndhævelsen af dette direktiv, og sørger for, at de har de nødvendige undersøgelses- og håndhævelsesbeføjelser samt tilstrækkelige ressourcer til at kunne varetage deres opgaver effektivt.
De myndigheder, der er omhandlet i første afsnit, er enten offentlige myndigheder eller organer, der er anerkendt i den nationale ret eller af offentlige myndigheder, som udtrykkeligt har beføjelse hertil efter national ret. De må ikke være kreditgivere, kreditformidlere eller udpegede repræsentanter.
2. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder og alle personer, der arbejder eller har arbejdet for de kompetente myndigheder, samt revisorer og eksperter, der handler på de kompetente myndigheders vegne, har tavshedspligt. De fortrolige oplysninger, de modtager i forbindelse med deres hverv, må ikke videregives til andre personer eller myndigheder, undtagen i summarisk eller sammenfattet form, medmindre der er tale om tilfælde, der er omfattet af strafferetten eller dette direktiv. Dette er imidlertid ikke til hinder for, at de kompetente myndigheder i overensstemmelse med den nationale ret samt EU-retten udveksler eller videregiver fortrolige oplysninger.
3. Medlemsstaterne sørger for, at de myndigheder, der er udpeget som kompetente med hensyn til at sikre gennemførelsen og håndhævelsen af artikel 9, 29, 32, 33, 34 og 35 i dette direktiv, er en af eller begge følgende:
a)
kompetente myndigheder som defineret i artikel 4, stk. 2, i forordning (EU) nr. 1093/2010
b)
andre myndigheder end de kompetente myndigheder, der er omhandlet i litra a), forudsat at den nationale lovgivning eller administrative bestemmelser kræver, at disse myndigheder samarbejder med de kompetente myndigheder, der er omhandlet i litra a), når det er nødvendigt med henblik på at varetage deres opgaver efter dette direktiv, herunder med det formål at samarbejde med Den Europæiske Tilsynsmyndighed (Den Europæiske Banktilsynsmyndighed) (EBA), som krævet efter dette direktiv.
4. Medlemsstaterne underretter Kommissionen og EBA om udpegelsen af kompetente myndigheder og eventuelle ændringer heraf og anfører enhver fordeling af de respektive opgaver mellem forskellige kompetente myndigheder. Den første underretning foretages snarest muligt og senest den 21. marts 2016.
5. De kompetente myndigheder udøver deres beføjelser i henhold til national ret enten:
a)
direkte under deres egen myndighed eller under de retlige myndigheders tilsyn eller
b)
ved at indbringe sagen for en domstol, der er kompetent til at træffe den nødvendige afgørelse, herunder i givet fald ved appel, hvis anmodningen om at træffe den nødvendige afgørelse ikke giver resultat, undtagen i forbindelse med artikel 9, 29, 32, 33, 34 og 35.
6. Hvis der er to eller flere kompetente myndigheder på en medlemsstats område, sørger medlemsstaten for, at deres respektive opgaver er klart definerede, og at der er et tæt samarbejde mellem disse myndigheder, således at de er i stand til at varetage deres respektive opgaver effektivt.
7. Kommissionen offentliggør mindst en gang om året i Den Europæiske Unions Tidende en liste over de kompetente myndigheder og ajourfører løbende listen på sin hjemmeside.
KAPITEL 2
FORMIDLING AF FINANSIEL VIDEN
Artikel 6
Formidling af finansiel viden til forbrugerne
1. Medlemsstaterne fremmer foranstaltninger, der støtter formidlingen af viden til forbrugerne vedrørende ansvarlig låntagning og gældsforvaltning, særlig i forbindelse med aftaler om lån med pant i fast ejendom. Det er nødvendigt at give klare og generelle oplysninger om kreditydelsesprocessen for at vejlede forbrugerne, navnlig dem, der optager et lån med pant i fast ejendom for første gang. Det er også nødvendigt at give oplysninger om den vejledning, som forbrugerorganisationer og nationale myndigheder kan give forbrugere.
2. Kommissionen offentliggør en vurdering af den formidling af finansiel viden, som forbrugerne har adgang til i medlemsstaterne, og identificerer eksempler på bedste praksis, som kan udvikles yderligere med henblik på at øge forbrugernes kendskab til finansielle forhold.
KAPITEL 3
BETINGELSER FOR KREDITGIVERE, KREDITFORMIDLERE OG UDPEGEDE REPRÆSENTANTER
Artikel 7
Forpligtelser med hensyn til god skik ved ydelsen af forbrugerkredit
1. Medlemsstaterne kræver, at kreditgiver, kreditformidler eller den udpegede repræsentant over for forbrugerne handler redeligt, rimeligt, gennemsigtigt og professionelt, når denne udformer kreditprodukter, eller bevilger, formidler eller yder rådgivningstjenester om kredit og i givet fald accessoriske tjenesteydelser, eller når der indgås en kreditaftale, under hensyntagen til forbrugerens rettigheder og interesser. For så vidt angår bevilling, formidling eller ydelse af rådgivningstjenester vedrørende kredit baseres aktiviteterne på oplysninger om forbrugerens forhold og eventuelle specifikke krav, som forbrugeren har fremsat, og på rimelige antagelser med hensyn til risici for forbrugerens situation i kreditaftalens løbetid. For så vidt angår ydelse af rådgivningstjenester baseres aktiviteten desuden på de oplysninger, der kræves i henhold til artikel 22, stk. 3, litra a).
2. Medlemsstaterne sikrer, at den måde, hvorpå kreditgiverne aflønner deres personale og kreditformidlere, og den måde, hvorpå kreditformidlerne aflønner deres personale og udpegede repræsentanter, ikke er til hinder for opfyldelse af forpligtelsen i stk. 1.
3. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgivere, når de udformer og anvender aflønningspolitikker for personale, der varetager vurderingen af kreditværdighed, overholder følgende principper på en måde og i et omfang, der svarer til deres størrelse og interne organisation samt arten, omfanget og kompleksiteten af deres aktiviteter:
a)
aflønningspolitikken er i overensstemmelse med og fremmer en forsvarlig og effektiv risikostyring og tilskynder ikke til risikotagning, som overskrider kreditgivers risikotoleranceniveau
b)
aflønningspolitikken er i overensstemmelse med kreditgivers forretningsstrategi, målsætninger, værdier og langsigtede interesser og omfatter foranstaltninger til undgåelse af interessekonflikter, navnlig ved at sikre, at aflønning ikke er betinget af antallet eller andelen af imødekomne ansøgninger.
4. Medlemsstaterne sikrer, at aflønningsstrukturen for det involverede personale, når kreditgivere, kreditformidlere eller udpegede repræsentanter yder rådgivningstjenester, ikke påvirker personalets evne til at handle i forbrugerens bedste interesse og navnlig ikke er betinget af salgsmål. For at nå dette mål kan medlemsstaterne desuden forbyde kreditgiver at betale provision til kreditformidler.
5. Medlemsstaterne kan forbyde eller indføre begrænsninger med hensyn til betalinger fra en forbruger til en kreditgiver eller kreditformidler inden indgåelsen af kreditaftalen.
Artikel 8
Forpligtelse til at give forbrugerne oplysninger omkostningsfrit
Medlemsstaterne sikrer, at der, når oplysninger gives til forbrugerne i overensstemmelse med kravene i dette direktiv, meddeles sådanne oplysninger uden omkostninger for forbrugeren.
Artikel 9
Krav til personalets viden og kompetencer
1. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter kræver, at deres personale besidder og ajourfører et hensigtsmæssigt videns- og kompetenceniveau med hensyn til at udforme, tilbyde og bevilge kreditaftaler, udøvelse af kreditformidlingsaktiviteter som anført i artikel 4, nr. 5), eller ydelse af rådgivningstjenester. Hvis indgåelsen af en kreditaftale omfatter en accessorisk tjenesteydelse, skal der også kræves et passende viden- og kompetenceniveau i forbindelse med den accessoriske tjenesteydelse.
2. Med undtagelse af de i stk. 3 omhandlede tilfælde fastsætter hjemlandene minimumskrav til den viden og de kompetencer, som kreditgivers, kreditformidlers og udpegede repræsentanters personale skal have i overensstemmelse med principperne i bilag III.
3. Hvis en kreditgiver eller kreditformidler yder sine tjenester på én eller flere andre medlemsstaters område:
i)
gennem en filial, er værtslandet ansvarligt for at fastsætte minimumskravene til den viden og de kompetencer, som filialens personale skal have
ii)
som led i den fri udveksling af tjenesteydelser, er hjemlandet ansvarligt for at fastsætte minimumskravene til den viden og de kompetencer, som personalet skal have i overensstemmelse med bilag III. Værtslandene kan dog fastsætte minimumskrav til viden og kompetencer i forbindelse med de krav, der er omhandlet i bilag III, stk. 1, litra b), c), e) og f).
4. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder fører tilsyn med overholdelsen af kravene i stk. 1, og at de kompetente myndigheder har beføjelse til at kræve, at kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter fremlægger den dokumentation, som den kompetente myndighed finder nødvendig for at muliggøre dette tilsyn.
5. Med henblik på et effektivt tilsyn med de kreditgivere og kreditformidlere, der som led i den fri udveksling af tjenesteydelser yder deres tjenester på en anden medlemsstats område, arbejder de kompetente myndigheder i værts- og hjemlandene tæt sammen for at sikre et effektivt tilsyn med og en effektiv håndhævelse af værtslandets minimumskrav til viden og kompetencer. Med henblik herpå kan de uddelegere opgaver og ansvarsområder til hinanden.
KAPITEL 4
INFORMATION OG PRAKSIS FORUD FOR INDGÅELSE AF KREDITAFTALEN
Artikel 10
Generelle bestemmelser om reklame og markedsføring
Medlemsstaterne kræver, at reklame- og markedsføringsmeddelelser om kreditaftaler er rimelige, entydige og ikke vildledende, jf. dog direktiv 2005/29/EF. Det forbydes især at anvende en ordlyd, der kan skabe forkerte forventninger hos forbrugeren til en kredits tilgængelighed eller omkostninger.
Artikel 11
Standardoplysninger, der skal indgå i reklame
1. Medlemsstaterne sikrer, at enhver reklame for kreditaftaler, der angiver en rentesats eller talstørrelser vedrørende omkostningerne i forbindelse med forbrugerkreditten, indeholder standardoplysninger i overensstemmelse med denne artikel.
Medlemsstaterne kan imidlertid fastsætte, at første afsnit ikke finder anvendelse, hvis den nationale ret kræver angivelse af de årlige omkostninger i procent ved reklame for kreditaftaler, der ikke angiver en rentesats eller nogen talstørrelser vedrørende omkostningerne i forbindelse med forbrugerkreditten, jf. første afsnit.
2. Standardoplysningerne skal klart, præcist og på en fremtrædende plads angive:
a)
kreditgivers eller i påkommende tilfælde kreditformidlers eller en udpeget repræsentants identitet
b)
at kreditaftalen, hvor det er relevant, vil være sikret ved pant eller ved en anden tilsvarende sikkerhedsstillelse, der almindeligvis anvendes i en medlemsstat i forbindelse med fast ejendom til beboelse, eller i form af en rettighed, der er knyttet til fast ejendom til beboelse
c)
debitorrenten, og hvorvidt den er fast eller variabel eller en kombination af begge dele, tillige med oplysninger om de gebyrer, der indgår i omkostningerne i forbindelse med forbrugerkreditten
d)
det samlede kreditbeløb
e)
de årlige omkostninger i procent, som i en reklame bør have en mindst lige så fremtrædende placering som enhver rente
f)
kreditaftalens løbetid, hvor det er relevant
g)
afdragenes størrelse, hvor det er relevant
h)
det samlede beløb, der skal betales af forbrugeren, hvis det er relevant
i)
antallet af afdrag, hvis det er relevant.
j)
hvor det er relevant, en advarsel om, at eventuelle udsving i valutakursen kan påvirke det beløb, der skal betales af forbrugeren.
3. Oplysningerne angivet i stk. 2, bortset fra de i litra a), b) eller j) anførte, skal angives ved hjælp af et repræsentativt eksempel og under hele forløbet følge det pågældende repræsentative eksempel. Medlemsstaterne vedtager kriterier for fastsættelse af et repræsentativt eksempel.
4. Såfremt indgåelsen af en aftale om en accessorisk tjenesteydelse, navnlig en forsikring, er obligatorisk for at opnå kreditten eller for at opnå kreditten på de oplyste vilkår og betingelser, og en sådan aftales omkostninger ikke kan beregnes på forhånd, skal forpligtelsen til at indgå denne aftale være angivet klart, præcist og på en fremtrædende plads sammen med de årlige omkostninger i procent.
5. Oplysningerne omhandlet i stk. 2 og 4 skal være let læselige eller kunne høres tydeligt afhængigt af det medie, der anvendes til reklame.
6. Medlemsstaterne kan kræve, at der er en præcis og forholdsmæssigt afpasset advarsel om de specifikke risici, der er forbundet med kreditaftaler. De meddeler straks Kommissionen sådanne krav.
7. Denne artikel berører ikke direktiv 2005/29/EF.
Artikel 12
Kombinations- og pakkesalg
1. Medlemsstaterne tillader pakkesalg, men forbyder kombinationssalg.
2. Uanset stk. 1 kan medlemsstaterne beslutte, at kreditgivere kan anmode forbrugeren, et familiemedlem eller en nær pårørende til forbrugeren om at:
a)
oprette eller opretholde en betalings- eller opsparingskonto, hvis det eneste formål med en sådan konto er at akkumulere kapital til at tilbagebetale lånet eller afdrage på lånet, samle ressourcer for at opnå lånet eller give kreditgiver yderligere sikkerhedsstillelse i tilfælde af misligholdelse
b)
købe eller beholde et investeringsprodukt eller privat pensionsprodukt, hvis et sådant produkt, som primært giver investor pensionsindtægter, også tjener til at give kreditgiver yderligere sikkerhedsstillelse i tilfælde af misligholdelse eller at akkumulere kapital til at tilbagebetale lånet eller afdrage på lånet, samle ressourcer for at opnå lånet
c)
indgå en separat kreditaftale i kombination med en kreditaftale med delt friværdi for at opnå lånet.
3. Uanset stk. 1 kan medlemsstaterne tillade kombinationssalg, når kreditgiver kan godtgøre over for den kompetente myndighed, at de bundne produkter eller produktkategorier, der tilbydes på indbyrdes tilsvarende vilkår og betingelser, og som ikke stilles individuelt til rådighed, indebærer en klar fordel for forbrugerne under hensyntagen til tilgængeligheden af og priserne på de relevante produkter, der tilbydes på markedet. Nærværende stykke gælder udelukkende produkter, der bringes i omsætning efter den 20. marts 2014.
4. Medlemsstaterne kan give kreditgivere tilladelse til at pålægge forbrugeren at tegne en relevant forsikring i forbindelse med kreditaftalen. I sådanne tilfælde sikrer medlemsstaterne, at kreditgiver accepterer forsikringspolicen fra en anden udbyder end kreditgivers foretrukne udbyder, hvis forsikringspolicen indeholder samme garanti som den, kreditgiver har foreslået.
Artikel 13
Generelle oplysninger
1. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgiverne eller i påkommende tilfælde de bundne kreditformidlere eller deres udpegede repræsentanter til enhver tid stiller klare og forståelige generelle oplysninger om kreditaftalerne til rådighed på papir, ved hjælp af et andet varigt medium eller i elektronisk form. Medlemsstaterne kan desuden fastsætte, at de ikkebundne kreditformidlere gør de generelle oplysninger tilgængelige.
Sådanne generelle oplysninger skal som minimum omfatte følgende:
a)
navn og fysisk adresse på oplysningernes afsender
b)
de formål, hvortil kreditten kan anvendes
c)
former for sikkerhedsstillelse, herunder, hvor det er relevant, muligheden for, at sikkerheden kan være beliggende i en anden medlemsstat
d)
kreditaftalernes eventuelle løbetid
e)
de forskellige debitorrenter, der findes, og hvorvidt de er faste eller variable eller begge dele, med en kort beskrivelse af karakteristika ved fast og variabel rente, herunder de dermed forbundne konsekvenser for forbrugeren
f)
angivelse af den udenlandske valuta eller de udenlandske valutaer, hvis der kan anvendes lån i udenlandsk valuta, herunder en forklaring på konsekvenserne for forbrugeren, hvis kreditten er angivet i udenlandsk valuta
g)
et repræsentativt eksempel på det samlede kreditbeløb, de samlede omkostninger for forbrugeren i forbindelse med kreditten, det samlede beløb, der skal betales af forbrugeren, og de årlige omkostninger i procent
h)
angivelse af eventuelle yderligere omkostninger for forbrugeren i forbindelse med kreditten, der ikke indgår i det samlede kreditbeløb, og som skal betales i forbindelse med en kreditaftale
i)
en række forskellige muligheder for tilbagebetaling af kreditten til kreditgiver, herunder de periodiske afdrags antal, hyppighed og størrelse
j)
hvor det er relevant, en klar og tydelig angivelse af, at overholdelse af kreditaftalens vilkår og betingelser ikke garanterer tilbagebetaling af det samlede kreditbeløb i henhold til kreditaftalen
k)
en beskrivelse af de vilkår, der direkte vedrører førtidig indfrielse
l)
hvorvidt det er nødvendigt med en vurdering af ejendommen og i givet fald, hvem der har ansvaret for at sikre, at vurderingen foretages, og hvorvidt det medfører eventuelle omkostninger for forbrugeren
m)
angivelse af de accessoriske tjenesteydelser, som forbrugeren skal erhverve for at opnå kreditten eller få den på de oplyste vilkår og betingelser, og i givet fald en præcisering af, at de accessoriske tjenesteydelser kan købes hos en tjenesteudbyder, der ikke er kreditgiveren, og
n)
en generel advarsel om de eventuelle konsekvenser af manglende overholdelse af forpligtelserne i forbindelse med kreditaftalen
2. Medlemsstaterne kan forpligte kreditgiverne til at medtage andre former for advarsler, som er relevante i en medlemsstat. De meddeler straks Kommissionen sådanne krav.
Artikel 14
Oplysninger forud for aftaleindgåelsen
1. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgiver og i givet fald kreditformidler eller en udpeget repræsentant giver forbrugeren de individuelle oplysninger, som er nødvendige for at kunne sammenligne de kreditter, der findes på markedet, vurdere, hvad de indebærer, og træffe en informeret beslutning om, hvorvidt han skal indgå en kreditaftale:
a)
uden unødig forsinkelse, efter at forbrugeren i overensstemmelse med artikel 20 har afgivet de nødvendige oplysninger om sine behov, sin finansielle situation og sine præferencer og
b)
i god tid inden forbrugeren bindes af en kreditaftale eller et kredittilbud.
2. De i stk. 1 omhandlede individuelle oplysninger gives via ESIS, jf. bilag II, på papir eller ved hjælp af et andet varigt medium.
3. Medlemsstaterne sikrer, at et tilbud, der er bindende for kreditgiver, afgives til forbrugeren på papir eller ved hjælp af et andet varigt medium og ledsages af et ESIS, hvis:
a)
forbrugeren ikke tidligere har fået forelagt en ESIS-formular eller
b)
tilbuddets karakteristika ikke stemmer overens med oplysningerne i den ESIS-formular, der tidligere er blevet forelagt.
4. Medlemsstaterne kan dog fastsætte, at forelæggelsen af ESIS er obligatorisk inden afgivelsen af et tilbud, der er bindende for kreditgiver. I så fald kræver de, at ESIS kun skal forelægges igen, hvis betingelsen i stk. 3, litra b), er opfyldt.
5. Medlemsstater, som inden den 20. marts 2014 har indført et informationsblad, der opfylder oplysningskrav, som svarer til dem, der er fastsat i bilag II, kan fortsat anvende bladet til formålene i nærværende artikel indtil den 21. marts 2019.
6. Medlemsstaterne fastsætter en frist på mindst syv dage, inden for hvilken forbrugeren har tilstrækkelig tid til at sammenligne tilbuddene, vurdere, hvad de indebærer, og træffe en informeret beslutning.
Medlemsstaterne præciserer, at den i første afsnit omhandlede frist enten skal betragtes som en betænkningstid forud for indgåelsen af kreditaftalen eller som en periode med fortrydelsesret efter indgåelsen af kreditaftalen eller som en kombination af begge.
Hvis en medlemsstat angiver en betænkningstid forud for indgåelsen af kreditaftalen:
a)
er tilbuddet bindende for kreditgiver under betænkningstidens varighed, og
b)
forbrugeren skal kunne acceptere tilbuddet på et hvilket som helst tidspunkt under betænkningstiden.
Medlemsstaterne kan fastsætte, at forbrugere ikke kan acceptere tilbuddet i en periode, der ikke overstiger de første ti dage af betænkningstiden.
Hvis debitorrenten eller de øvrige omkostninger fastsættes på grundlag af salget af underliggende obligationer eller andre langsigtede finansieringsinstrumenter, kan medlemsstaterne fastsætte, at debitorrenten eller de andre omkostninger kan variere fra det i tilbuddet angivne i overensstemmelse med værdien af de underliggende obligationer eller andre langsigtede finansieringsinstrumenter.
Hvis forbrugeren har en fortrydelsesret i overensstemmelse med nærværende stykkes andet afsnit, finder artikel 6 i direktiv 2002/65/EF ikke anvendelse.
7. Kreditgiver og i givet fald kreditformidler eller en udpeget repræsentant, som har forelagt ESIS for forbrugeren, anses for at have opfyldt kravene vedrørende oplysninger til forbrugeren inden indgåelse af en fjernsalgsaftale, jf. artikel 3, stk. 1, i direktiv 2002/65/EF, og anses kun for at opfylde kravene i artikel 5, stk. 1, i samme direktiv, såfremt de mindst har forelagt ESIS inden indgåelse af den pågældende aftale.
8. Medlemsstaterne ændrer ikke ESIS-modellen, bortset fra hvad der er fastsat i bilag II. Eventuelle supplerende oplysninger, som kreditgiver eller i givet fald kreditformidler eller en udpeget repræsentant kan meddele forbrugeren eller i henhold til national ret skal meddele forbrugeren gives i et særskilt dokument, der kan knyttes som bilag til ESIS.
9. Kommissionen tillægges beføjelser til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 40 med henblik på at ændre standardformuleringen i bilag II, del A, eller instruktionerne i bilag II, del B, for at opfylde behovet for oplysninger eller advarsler om nye produkter, der ikke blev markedsført inden den 20. marts 2014. Sådanne delegerede retsakter ændrer dog ikke ESIS' struktur eller format.
10. Hvis der anvendes taletelefoni som omhandlet i artikel 3, stk. 3, i direktiv 2002/65/EF, skal beskrivelsen af den finansielle tjenesteydelses vigtigste karakteristika, jf. artikel 3, stk. 3, litra b), andet led, i samme direktiv, som minimum indeholde de elementer, der er nævnt i del A, afsnit 3)-6), i bilag II til nærværende direktiv.
11. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgiver eller i givet fald kreditformidler eller en udpeget repræsentant, i det mindste når der ikke findes en fortrydelsesret, fremlægger en kopi af udkastet til kreditaftalen for forbrugeren på tidspunktet for afgivelsen af et tilbud, der er bindende for kreditgiver. Hvis der findes en fortrydelsesret, sikrer medlemsstaterne, at kreditgiver eller i givet fald kreditformidler eller en udpeget repræsentant, tilbyder at fremlægge en kopi af udkastet til kreditaftalen for forbrugeren på tidspunktet for afgivelsen af et tilbud, der er bindende for kreditgiver.
Artikel 15
Oplysningskrav vedrørende kreditformidlere og udpegede repræsentanter
1. Medlemsstaterne sikrer, at en kreditformidler eller udpeget repræsentant i god tid inden udøvelsen af enhver af de kreditformidlingsaktiviteter, der er opført i artikel 4, nr. 5), som minimum giver forbrugeren følgende oplysninger på papir eller ved hjælp af et andet varigt medium:
a)
navn og fysisk adresse på kreditformidler
b)
det register, som kreditformidler er optaget i, registreringsnummeret, hvor det er relevant, og med angivelse af, hvordan en sådan registrering kan kontrolleres
c)
hvorvidt kreditformidler udelukkende er bundet til eller samarbejder med en kreditgiver eller flere kreditgivere. Hvis kreditformidler udelukkende er bundet til eller samarbejder med en eller flere kreditgivere, skal denne meddele navnene på den eller de kreditgivere, på hvis vegne der handles. Kreditformidlere kan meddele, at de er uafhængige, når de opfylder betingelserne fastsat i overensstemmelse med artikel 22, stk. 4
d)
hvorvidt kreditformidler yder rådgivningstjenester
e)
det eventuelle gebyr, forbrugeren skal betale til kreditformidler for dennes tjenesteydelser, eller, hvis dette ikke er muligt, metoden til beregning af gebyret
f)
de procedurer, hvorefter forbrugere eller andre berørte parter internt kan indbringe klager over kreditformidlere, samt i påkommende tilfælde de udenretslige klage- og tvistbilæggelsesprocedurer, der kan anvendes
g)
eksistensen, hvis det er relevant, og, hvis det er kendt, størrelsen af de provisioner eller andre incitamenter, som kreditgiver eller tredjemand skal betale til kreditformidler for dennes tjenesteydelser i forbindelse med kreditaftalen. Hvis beløbet ikke kendes på meddelelsestidspunktet, skal kreditformidler underrette forbrugeren om, at det reelle beløb vil blive meddelt på et senere tidspunkt i ESIS.
2. Kreditformidlere, der ikke er bundet, men som modtager provision fra en eller flere kreditgivere, fremlægger på forbrugerens anmodning oplysninger om, hvor meget den provision varierer, som de forskellige kreditgivere, der tilbyder kreditaftaler til forbrugeren, skal betale. Forbrugeren underrettes om sin ret til at anmode om sådanne oplysninger.
3. Hvis kreditformidler opkræver et gebyr fra forbrugeren og herudover modtager provision fra kreditgiver eller tredjemand, skal kreditformidler meddele forbrugeren, om provisionen enten helt eller delvis modregnes i gebyret.
4. Medlemsstaterne sikrer, at det gebyr, som forbrugeren eventuelt skal betale til kreditformidler for dennes tjenesteydelser, meddeles af kreditformidler til kreditgiver med henblik på beregning af de årlige omkostninger i procent.
5. Ud over de oplysninger, der kræves i henhold til denne artikel, kræver medlemsstaterne, at kreditformidlerne sørger for, at deres udpegede repræsentant meddeler, i hvilken egenskab han optræder, og hvilken kreditformidler han repræsenterer, når han kontakter, eller før han handler med en forbruger.
Artikel 16
Fyldestgørende forklaringer
1. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgivere og i påkommende tilfælde kreditformidlere eller udpegede repræsentanter giver forbrugeren fyldestgørende forklaringer om den eller de foreslåede kreditaftaler såvel som om enhver accessorisk tjenesteydelse, således at forbrugeren er i stand til at vurdere, om de foreslåede kreditaftaler og accessoriske tjenesteydelser passer til hans behov og finansielle situation.
Disse forklaringer skal i givet fald navnlig omfatte:
a)
oplysningerne forud for aftaleindgåelsen i overensstemmelse med:
i)
artikel 14 for så vidt angår kreditgivere
ii)
artikel 14 og 15 for så vidt angår kreditformidlere eller udpegede repræsentanter
b)
de væsentlige karakteristika ved de foreslåede produkter
c)
de specifikke konsekvenser, som de foreslåede produkter kan have for forbrugeren, herunder konsekvenserne af misligholdelse i forbindelse med forbrugerens betaling og
d)
hvis accessoriske tjenesteydelser indgår i en pakke med kreditaftalen, hvorvidt hver komponent kan afvikles separat og konsekvenserne herved for forbrugeren.
2. Medlemsstaterne kan fastsætte, hvilken form og hvilket omfang de i stk. 1 omhandlede forklaringer skal have, samt hvem der skal yde den, ud fra de omstændigheder, hvorunder kreditaftalen tilbydes, hvem den tilbydes og arten af den kredit, der tilbydes.
KAPITEL 5
ÅRLIGE OMKOSTNINGER I PROCENT
Artikel 17
Beregning af de årlige omkostninger i procent
1. De årlige omkostninger i procent beregnes ud fra den matematiske formel i bilag I.
2. Omkostningerne ved at åbne og forvalte en bestemt konto, ved at anvende et betalingsmiddel i forbindelse med både transaktioner og udnyttelse af kreditmuligheden for denne konto og andre omkostninger i forbindelse med betalingstransaktioner skal indgå i de samlede omkostninger i forbindelse med forbrugerkreditten, hvis det er obligatorisk at åbne og opretholde en konto for at kunne opnå kreditten eller for at kunne få den på de oplyste betingelser.
3. Beregningen af de årlige omkostninger i procent baseres på den antagelse, at kreditaftalen forbliver gyldig i det aftalte tidsrum, og at kreditgiver og forbrugeren opfylder deres forpligtelser på de vilkår og datoer, der er angivet i kreditaftalen.
4. I forbindelse med kreditaftaler, der indeholder vilkår, som tillader variationer i debitorrenten, og i påkommende tilfælde i de omkostninger, der indgår i de årlige omkostninger i procent, men som ikke kan opgøres på beregningstidspunktet, beregnes de årlige omkostninger i procent ud fra den antagelse, at debitorrenten og andre omkostninger er konstante i forhold til niveauet på tidspunktet for indgåelsen af aftalen.
5. For kreditaftaler, hvori der er aftalt en fast debitorrente for en indledende periode på mindst fem år, ved hvis udløb der forhandles om debitorrenten for at aftale en ny fast rente for en yderligere relevant periode, omfatter beregningen af den yderligere illustrative årlige omkostningsprocent, der anføres i ESIS, kun den indledende periode med fast rente, og den baseres på den antagelse, at restgælden tilbagebetales ved udløbet af perioden med den faste debitorrente.
6. Hvis kreditaftaler tillader variationer i debitorrenten, sikrer medlemsstaterne, at forbrugeren underrettes om de mulige konsekvenser af variationerne på de beløb, der skal betales, og på de årlige omkostninger i procent, som minimum ved hjælp af ESIS. Det sker ved at give forbrugeren en yderligere årlig omkostningsprocent, der illustrerer de mulige risici forbundet med en væsentlig stigning i debitorrenten. Hvis der ikke er et loft over debitorrenten, ledsages disse oplysninger af en advarsel, der fremhæver, at de samlede kreditomkostninger for forbrugeren, der fremgår af de årlige omkostninger i procent, kan ændre sig. Denne bestemmelse gælder ikke kreditaftaler, hvor debitorrenten er fastsat for en indledende periode på mindst fem år, ved hvis udløb der forhandles om debitorrenten for at aftale en ny fast rente for en yderligere relevant periode, for hvilken der er fastsat en yderligere illustrativ årlig omkostningsprocent i ESIS.
7. De supplerende antagelser i bilag I anvendes, hvor det er relevant, til beregningen af de årlige omkostninger i procent.
8. Kommissionen tillægges beføjelser til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 40 med henblik på at ændre de bemærkninger eller ajourføre de antagelser, der anvendes i forbindelse med beregningen af de årlige omkostninger i procent som fastlagt i bilag I, navnlig hvis bemærkningerne og antagelserne i denne artikel og i bilag I ikke er tilstrækkelige til at beregne de årlige omkostninger i procent på en ensartet måde eller ikke længere er tilpasset til den økonomiske situation på markedet.
KAPITEL 6
VURDERING AF KREDITVÆRDIGHEDEN
Artikel 18
Forpligtelse til at vurdere forbrugerens kreditværdighed
1. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgiver inden indgåelsen af kreditaftalen foretager en grundig vurdering af forbrugerens kreditværdighed. Ved denne vurdering tages der behørigt hensyn til de faktorer, der er relevante for at anslå udsigten til, at forbrugeren opfylder sine forpligtelser i henhold til kreditaftalen.
2. Medlemsstaterne sikrer, at de procedurer og oplysninger, som vurderingen baseres på, er fastlagt, og at de dokumenteres og opretholdes.
3. Vurderingen af kreditværdigheden skal ikke baseres udelukkende på det faktum, at værdien af den faste ejendom til beboelse overstiger kreditbeløbet, eller den antagelse, at den faste ejendom til beboelse vil stige i værdi, medmindre formålet med kreditaftalen er at opføre eller renovere fast ejendom til beboelse.
4. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgiver, når denne indgår en kreditaftale med en forbruger, ikke efterfølgende ophæver eller ændrer kreditaftalen til skade for forbrugeren, hvis vurderingen af kreditværdigheden ikke er gennemført korrekt. Nærværende stykke finder ikke anvendelse, når det kan påvises, at forbrugeren bevidst har tilbageholdt eller forfalsket oplysningerne som omhandlet i artikel 20.
5. Medlemsstaterne sikrer, at:
a)
kreditgiver kun yder forbrugeren kredit, hvis resultatet af vurderingen af kreditværdigheden viser, at forpligtelserne som følge af kreditaftalen sandsynligvis kan opfyldes på den måde, der kræves i henhold til denne aftale
b)
kreditgiver i overensstemmelse med artikel 10 i direktiv 95/46/EF på forhånd underretter forbrugeren om, at der vil blive foretaget søgning i en database
c)
kreditgiver, hvis kreditanmodningen afslås, omgående underretter forbrugeren om afslaget og i givet fald om, at afgørelsen er truffet på grundlag af en automatisk behandling af oplysninger. Hvis afslaget er baseret på resultatet af databasesøgninger, underretter kreditgiver forbrugeren om resultatet af sådanne søgninger og giver nærmere oplysninger om den pågældende database.
6. Medlemsstaterne sikrer, at forbrugerens kreditværdighed tages op til ny vurdering på grundlag af ajourførte oplysninger, inden der bevilges en betydelig stigning i det samlede kreditbeløb efter indgåelsen af kreditaftalen, medmindre sådan yderligere kredit var forudset og medtaget i den oprindelige vurdering af kreditværdigheden.
7. Denne artikel berører ikke direktiv 95/46/EF.
Artikel 19
Ejendomsvurdering
1. Medlemsstaterne sikrer, at der på deres område udvikles pålidelige standarder for vurdering af fast ejendom til beboelse med henblik på lån med pant i fast ejendom. Medlemsstaterne kræver, at disse standarder anvendes, når kreditgiver foretager en ejendomsvurdering, eller at kreditgiver træffer passende foranstaltninger til at sikre, at disse standarder anvendes, når en vurdering foretages af tredjemand. Hvis de nationale myndigheder er ansvarlige for reguleringen af uafhængige vurderingsmænd, der foretager ejendomsvurderinger, sikrer de, at disse overholder gældende nationale regler.
2. Medlemsstaterne sikrer, at de interne og eksterne vurderingsmænd, der foretager ejendomsvurderinger, er fagligt kompetente og tilstrækkeligt uafhængige af kreditgarantiprocessen til at kunne yde en uvildig og objektiv vurdering, der dokumenteres ved hjælp af et varigt medium, og som kreditgiver opbevarer en kopi af.
Artikel 20
Fremlæggelse og kontrol af forbrugerens oplysninger
1. Vurderingen af kreditværdigheden omhandlet i artikel 18 foretages på grundlag af de oplysninger om forbrugerens indtægter og udgifter og andre finansielle og økonomiske forhold, der er nødvendige, tilstrækkelige og forholdsmæssigt afpassede. Kreditgiver indhenter oplysningerne fra relevante interne eller eksterne kilder, herunder fra forbrugeren, og oplysninger, som kreditformidler eller den udpegede repræsentant har fået under kreditanmodningsprocessen. Oplysningerne kontrolleres på passende vis, herunder om nødvendigt gennem henvisning til uafhængig og kontrollerbar dokumentation.
2. Medlemsstaterne sikrer, at kreditformidlere eller udpegede repræsentanter på korrekt vis forelægger de nødvendige oplysninger fra forbrugeren for den relevante kreditgiver, således at der kan foretages en vurdering af kreditværdigheden.
3. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgiverne forud for aftalens indgåelse klart og entydigt præciserer de nødvendige oplysninger og den uafhængige og kontrollerbare dokumentation, som forbrugeren skal fremlægge, samt tidsrammen, inden for hvilken forbrugeren skal fremlægge oplysningerne. En sådan anmodning om oplysninger skal være rimelig og begrænses til, hvad der er nødvendigt for at kunne foretage en korrekt vurdering af kreditværdigheden. Medlemsstaterne tillader kreditgivere at anmode om en præcisering af de oplysninger, de har modtaget som svar på denne anmodning, hvis det er nødvendigt for at muliggøre en vurdering af kreditværdigheden.
Medlemsstaterne tillader ikke en kreditgiver at opsige kreditaftalen med den begrundelse, at de af forbrugeren fremlagte oplysninger inden indgåelsen af kreditaftalen var ufuldstændige.
Andet afsnit forhindrer ikke medlemsstaterne i at tillade, at kreditgiver opsiger kreditaftalen, hvis det påvises, at forbrugeren bevidst har tilbageholdt eller forfalsket oplysninger.
4. Medlemsstaterne indfører foranstaltninger for at sikre, at forbrugerne er gjort bekendt med behovet for at give korrekte oplysninger som svar på anmodningen i stk. 3, første afsnit, og at sådanne oplysninger så vidt muligt er fuldstændige, så der kan foretages en korrekt vurdering af kreditværdigheden. Kreditgiver, kreditformidler eller den udpegede repræsentant advarer forbrugeren om, at kreditten ikke kan bevilges, hvis kreditgiver ikke kan foretage en vurdering af kreditværdigheden, fordi forbrugeren vælger ikke at fremlægge de oplysninger eller den kontrol, der er nødvendige for en vurdering af kreditværdigheden. Denne advarsel kan gives i et standardiseret format.
5. Denne artikel berører ikke direktiv 95/46/EF, særlig artikel 6.
KAPITEL 7
ADGANG TIL DATABASER
Artikel 21
Adgang til databaser
1. Hver medlemsstat sikrer adgang for alle kreditgivere fra alle medlemsstater til de databaser, som anvendes i den pågældende medlemsstat i forbindelse med vurderingen af forbrugernes kreditværdighed og med det ene formål at føre tilsyn med forbrugernes overholdelse af kreditforpligtelserne i kreditaftalens løbetid. Vilkårene for adgang skal være ikkediskriminerende.
2. Stk. 1 finder anvendelse på både databaser, der drives af private kreditbureauer eller kreditoplysningsbureauer, og på offentlige registre.
3. Denne artikel berører ikke direktiv 95/46/EF.
KAPITEL 8
RÅDGIVNINGSTJENESTER
Artikel 22
Standarder for rådgivningstjenester
1. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgiver, kreditformidler eller en udpeget repræsentant i forbindelse med en given transaktion udtrykkeligt underretter forbrugeren om, hvorvidt der ydes eller kan ydes rådgivningstjenester til forbrugeren.
2. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgiver, kreditformidler eller en udpeget repræsentant inden ydelsen af rådgivningstjenester eller i givet fald inden indgåelsen af en aftale om ydelse af rådgivningstjenester giver forbrugeren følgende oplysninger på papir eller ved hjælp af et andet varigt medium:
a)
hvorvidt anbefalingen udelukkende fremsættes på grundlag af en vurdering af deres eget produktudvalg i overensstemmelse med stk. 3, litra b), eller på grundlag af en lang række produkter på markedet i overensstemmelse med stk. 3, litra c), så forbrugeren kan forstå grundlaget for anbefalingen
b)
det gebyr, forbrugeren eventuelt skal betale for rådgivningstjenesterne eller, hvis beløbet ikke kan fastlægges på meddelelsestidspunktet, den anvendte metode til beregningen heraf.
Oplysningerne i første afsnit, litra a) og b), kan gives til forbrugeren i form af yderligere oplysninger forud for aftaleindgåelsen.
3. Hvis der ydes rådgivningstjenester til forbrugerne, sikrer medlemsstaterne, ud over de krav, der er fastsat i artikel 7 og 9, at:
a)
kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter indhenter de nødvendige oplysninger om forbrugerens personlige og finansielle situation, hans præferencer og målsætninger for således at kunne anbefale egnede kreditaftaler. Sådanne overvejelser baseres på oplysninger, der er aktuelle på det pågældende tidspunkt, og tager højde for rimelige antagelser med hensyn til risici for forbrugerens situation i den foreslåede kreditaftales løbetid
b)
kreditgivere, bundne kreditformidlere og udpegede repræsentanter for bundne kreditformidlere, tager et tilstrækkeligt stort antal kreditaftaler i deres produktudvalg i betragtning og anbefaler den eller de bedst egnede kreditaftaler blandt deres produktudvalg i forhold til forbrugernes behov, finansielle situation og personlige forhold
c)
ikkebundne kreditformidlere eller udpegede repræsentanter for ikkebundne kreditformidlere tager et tilstrækkeligt stort antal kreditaftaler på markedet i betragtning og anbefaler den eller de egnede kreditaftaler på markedet i forhold til forbrugernes behov, finansielle situation og personlige forhold
d)
kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter handler i forbrugerens bedste interesse ved at:
i)
holde sig underrettet om forbrugerens behov og forhold
ii)
anbefale egnede kreditaftaler i overensstemmelse med litra a), b) og c), og
e)
kreditgivere, kreditformidlere eller udpegede repræsentanter forsyner forbrugeren med en kopi af den fremsatte anbefaling på papir eller ved hjælp af et varigt medium.
4. Medlemsstaterne kan forbyde anvendelsen af betegnelsen »rådgivning« og »rådgiver« eller lignende betegnelser, når der ydes rådgivningstjenester til forbrugerne af kreditgivere, bundne kreditformidlere eller udpegede repræsentanter for bundne kreditformidlere.
Medlemsstater, der ikke forbyder anvendelsen af betegnelsen »rådgivning« og »rådgiver«, indfører følgende betingelser for anvendelse af betegnelsen »uafhængig rådgivning« eller »uafhængig rådgiver« for så vidt angår kreditgivere, kreditformidlere eller udpegede repræsentanter, der yder rådgivningstjenester:
a)
kreditgivere, kreditformidlere eller udpegede repræsentanter skal tage et tilstrækkeligt stort antal kreditaftaler på markedet i betragtning, og
b)
kreditgivere, kreditformidlere eller udpegede repræsentanter aflønnes ikke for de rådgivningstjenester, der ydes af en eller flere kreditgivere.
Andet afsnit, litra b), finder kun anvendelse, hvis antallet af de kreditgivere, der vurderes, ikke repræsenterer et flertal på markedet.
Medlemsstaterne kan indføre strengere krav for kreditgiveres, kreditformidleres eller udpegede repræsentanters anvendelse af betegnelserne »uafhængig rådgivning« eller »uafhængig rådgiver«, herunder et forbud mod modtagelse af vederlag fra en kreditgiver.
5. Medlemsstaterne kan indføre en forpligtelse for kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter til at advare forbrugeren, hvis en kreditaftale under hensyntagen til forbrugerens finansielle situation kan indebære en særlig risiko for forbrugeren.
6. Medlemsstaterne sikrer, at det kun er kreditgivere, kreditformidlere eller udpegede repræsentanter, der yder rådgivningstjenester.
Medlemsstaterne kan træffe afgørelse om ikke at anvende første afsnit på personer:
a)
som udøver kreditformidlingsaktiviteter anført i artikel 4, nr. 5), eller yder rådgivningstjenester, hvis disse aktiviteter udøves, eller tjenester ydes lejlighedsvis som led i deres erhvervsmæssige virksomhed, og disse aktiviteter er reguleret ved lov eller administrative bestemmelser eller en fagetisk kodeks for det pågældende erhverv, som ikke udelukker udøvelsen af disse aktiviteter eller ydelsen af disse tjenester
b)
der som kuratorer yder rådgivningstjenester i forbindelse med forvaltning af eksisterende gæld, hvis disse aktiviteter er reguleret ved lov eller af offentlige eller frivillige tjenester for gældsrådgivning, der ikke opererer på et kommercielt grundlag, eller
c)
der i en anden egenskab end kreditgivere, kreditformidlere eller udpegede repræsentanter yder rådgivningstjenester, hvis de kompetente myndigheder har godkendt og fører tilsyn med disse personer i overensstemmelse med kravene til kreditformidlere i henhold til dette direktiv.
De personer, der er omfattet af fritagelsen i andet afsnit, gør ikke brug af retten omhandlet i artikel 32, stk. 1, til at yde tjenester på hele Unionens geografiske område.
7. Nærværende artikel berører ikke artikel 16 og medlemsstaternes beføjelse til at sikre, at der stilles tjenester til rådighed for forbrugere for at bistå dem med at forstå deres finansielle behov og hvilken type produkter, der sandsynligvis kan imødekomme disse behov.
KAPITEL 9
LÅN I UDENLANDSK VALUTA OG LÅN MED VARIABEL RENTE
Artikel 23
Lån i udenlandsk valuta
1. Medlemsstaterne sikrer, at der ved kreditaftaler i forbindelse med lån i udenlandsk valuta er etableret en passende ramme på tidspunktet for indgåelse af kreditaftalen for som minimum at sikre, at:
a)
forbrugeren på nærmere angivne betingelser har ret til at konvertere kreditaftalen til en anden valuta, eller
b)
der er etableret andre ordninger for at begrænse forbrugerens eksponering for valutakursrisiko i forbindelse med kreditaftalen.
2. Den i stk. 1, litra a), omhandlede anden valuta skal enten være:
a)
den valuta, hvori forbrugeren primært modtager sine indtægter eller besidder de aktiver, kreditten skal tilbagebetales med, som anført på tidspunktet for den seneste vurdering af kreditværdigheden i forbindelse med kreditaftalen, eller
b)
valutaen i den medlemsstat, hvor forbrugeren enten var bosiddende på tidspunktet for indgåelsen af kreditaftalen eller er bosiddende på nuværende tidspunkt.
Medlemsstaterne kan præcisere, hvorvidt forbrugeren har adgang til begge eller kun én af valgmulighederne omhandlet i første afsnits litra a) og b) eller kan give kreditgivere mulighed for at præcisere, hvorvidt forbrugeren har adgang til begge eller kun én af valgmulighederne omhandlet i første afsnits litra a) og b).
3. Hvis en forbruger har ret til at konvertere kreditaftalen til en anden valuta i overensstemmelse med stk. 1, litra a), sikrer medlemsstaterne, at den valutakurs, der anvendes til konverteringen, er den markedskurs, der er gældende på dagen for ansøgningen om konvertering, medmindre andet er angivet i kreditaftalen.
4. Medlemsstaterne sikrer, at en forbruger, der har lån i udenlandsk valuta, advares regelmæssigt af kreditgiver på papir eller ved hjælp af et varigt medium, som minimum når værdien af det samlede beløb, forbrugeren skal betale, og som er udestående, eller af de periodiske afdrag varierer med mere end 20 % i forhold til, hvad det ville have været, hvis valutakursen mellem kreditaftalens valuta og medlemsstatens valuta på tidspunktet for indgåelsen af kreditaftalen blev anvendt. Advarslen skal oplyse forbrugeren om en stigning i det samlede beløb, der skal betales af forbrugeren, og i givet fald oplyse om retten til at konvertere til en anden valuta og betingelserne herfor samt redegøre for enhver anden ordning, der kan begrænse forbrugerens eksponering for valutakursrisikoen.
5. Medlemsstaterne kan regulere lån i udenlandsk valuta yderligere, forudsat at sådanne bestemmelser ikke indføres med tilbagevirkende kraft.
6. De ordninger, der gælder i henhold til denne artikel, meddeles forbrugeren i ESIS og i kreditaftalen. Hvis kreditaftalen ikke indeholder en bestemmelse om, at forbrugerens eksponering for valutakursrisici skal begrænses til valutakurssvingninger på mindre end 20 %, skal ESIS indeholde et illustrativt eksempel på indvirkningen af valutakurssvingninger på 20 %.
Artikel 24
Kreditter med variabel rente
Hvis kreditaftalen er en kredit med variabel rente, sikrer medlemsstaterne, at:
a)
indeks eller referencerenter, der anvendes til at beregne debitorrenten, er tydelige, tilgængelige, objektive og verificerbare for kreditaftalens parter og de kompetente myndigheder og
b)
kreditgiverne eller de ansvarlige for udarbejdelsen af indekser opbevarer arkiver over de indekser, der anvendes til beregning af debitorrenter.
KAPITEL 10
FORSVARLIG GENNEMFØRELSE AF KREDITAFTALER OG HERMED FORBUNDNE RETTIGHEDER
Artikel 25
Førtidig indfrielse
1. Medlemsstaterne sikrer, at forbrugeren har ret til helt eller delvis at frigøre sig fra sine forpligtelser i medfør af en kreditaftale, før aftalen udløber. I sådanne tilfælde har forbrugeren ret til en reduktion af forbrugerens samlede kreditomkostninger, der består af renter og omkostninger i den resterende del af aftalens løbetid.
2. Medlemsstaterne kan fastsætte, at udøvelsen af den i stk. 1 nævnte ret underlægges visse betingelser. Disse betingelser kan omfatte tidsbegrænsninger på udøvelsen af rettigheden, en forskellig behandling, afhængigt af hvilken type debitorrente der er tale om, eller hvornår forbrugeren udøver sin rettighed, eller restriktioner med hensyn til de forhold, under hvilke denne rettighed kan udøves.
3. Medlemsstaterne kan fastsætte, at kreditgiver har ret til en rimelig og objektiv kompensation, når det er berettiget, for mulige omkostninger, som er direkte forbundet med den førtidige indfrielse, men pålægger ikke forbrugeren en sanktion. I den henseende overstiger kompensationen ikke kreditgivers økonomiske tab. Medlemsstaterne kan efter disse betingelser fastsætte, at kompensationen ikke må overstige et vist niveau eller kun tillades i et vist tidsrum.
4. Hvis en forbruger ønsker at frigøre sig fra sine forpligtelser i medfør af en kreditaftale, før aftalen udløber, skal kreditgiver uden forsinkelse efter modtagelse af anmodningen på papir eller ved hjælp af et andet varigt medium give forbrugeren de oplysninger, der er nødvendige for at overveje denne mulighed. Disse oplysninger skal mindst indeholde en angivelse af, hvor store konsekvenser det vil have for forbrugeren at frigøre sig fra sine forpligtelser, før kreditaftalen udløber, og en klar redegørelse for, hvilke antagelser der er anvendt. De eventuelle antagelser, der er anvendt, skal være rimelige og berettigede.
5. Medlemsstaterne kan fastsætte, at udøvelsen af retten i stk. 1 er betinget af, at der foreligger en legitim interesse hos forbrugeren, hvis den førtidige indfrielse sker i en periode, for hvilken der er aftalt fast forrentning.
Artikel 26
Fleksible og pålidelige markeder
1. Medlemsstaterne indfører hensigtsmæssige ordninger for at sikre, at krav mod sikkerhedsstillelsen kan gøres gældende af kreditgiver eller på vegne af kreditgiver. Medlemsstaterne sikrer også, at kreditgiver opbevarer relevant dokumentation om de typer af fast ejendom, der accepteres som sikkerhedsstillelse, samt de dermed forbundne bestemmelser om optagelse af lån med pant i fast ejendom.
2. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre en passende statistisk overvågning af boligejendomsmarkedet, bl.a. med henblik på markedsovervågning, ved at tilskynde til udvikling og anvendelse af specifikke prisindekser, der kan være offentlige eller private eller begge dele.
Artikel 27
Oplysninger om ændringer i debitorrenten
1. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgiver på papir eller ved hjælp af et andet varigt medium underretter forbrugeren om enhver ændring i debitorrenten, inden ændringen får virkning. Oplysningerne skal mindst indeholde en angivelse af betalingernes størrelse, efter at den nye debitorrente har fået virkning, og, såfremt betalingernes antal eller hyppighed ændres, nærmere oplysninger herom.
2. Medlemsstaterne kan dog tillade, at parterne i kreditaftalen bliver enige om, at de i stk. 1 omhandlede oplysninger gives til forbrugeren med jævne mellemrum, såfremt ændringen i debitorrenten hænger sammen med en ændring i en referencesats, at den nye referencesats offentliggøres på en hensigtsmæssig måde, og at oplysninger om den nye referencesats også er tilgængelige i kreditgivers lokaler og meddeles personligt til forbrugeren sammen med størrelsen på de nye periodiske afdrag.
3. Kreditgivere kan fortsætte med regelmæssigt at oplyse forbrugeren i tilfælde, hvor ændringen i debitorrenten ikke hænger direkte sammen med en ændring i referencesatsen, hvis det var muligt i henhold til national lovgivning før den 20. marts 2014.
4. Hvis ændringer i debitorrenten afgøres ved auktioner på kapitalmarkederne, og det derfor er umuligt for kreditgiver at underrette forbrugeren om ændringer, før de får virkning, skal kreditgiver i god tid før auktionen skriftligt underrette forbrugeren på papir eller ved hjælp af et andet varigt medium om den forestående procedure og angive, hvordan det kan påvirke debitorrenten.
Artikel 28
Restancer og tvangsauktion
1. Medlemsstaterne træffer foranstaltninger, der skal tilskynde kreditgiver til at udvise rimelig tilbageholdenhed, inden der indledes en tvangsauktion.
2. Medlemsstaterne kan kræve, at de omkostninger, som kreditgiver har tilladelse til at fastsætte og pålægge forbrugeren ved misligholdelse, ikke må være større end højst nødvendigt for at kompensere kreditgiver for de udgifter, denne har afholdt som følge af misligholdelsen.
3. Medlemsstaterne kan tillade kreditgiver at pålægge forbrugeren yderligere omkostninger i tilfælde af misligholdelse. I så fald fastsætter medlemsstaterne et loft for disse omkostninger.
4. Medlemsstaterne forhindrer ikke parterne i en kreditaftale i at indgå udtrykkelig aftale om, at returnering eller overdragelse af sikkerhedsstillelsen til kreditgiver eller provenuet ved salg af sikkerhedsstillelsen er tilstrækkelig til at tilbagebetale kreditten.
5. Hvis den pris, der opnås for den faste ejendom, påvirker det beløb, som forbrugeren skylder, indfører medlemsstaterne procedurer eller foranstaltninger, der gør det muligt at opnå den bedst mulige pris for den tvangsauktionerede faste ejendom.
Hvis der efter tvangsauktionen stadig er udestående gæld, sikrer medlemsstaterne, at der er truffet foranstaltninger til at lette tilbagebetaling med henblik på at beskytte forbrugeren.
KAPITEL 11
KRAV VEDRØRENDE ETABLERING SOM OG TILSYN MED KREDITFORMIDLERE OG UDPEGEDE REPRÆSENTANTER
Artikel 29
Adgang for kreditformidlere
1. For at kunne udøve alle eller dele af de kreditformidlingsaktiviteter, der er fastsat i artikel 4, nr. 5), eller yde rådgivningstjenester skal kreditformidlere meddeles behørig adgang hertil af en kompetent myndighed i deres hjemland. Hvis en medlemsstat giver udpegede repræsentanter tilladelse i henhold til artikel 31, behøver sådanne udpegede repræsentanter ikke at få adgang som kreditformidler i henhold til nærværende artikel.
2. Medlemsstaterne sikrer, at adgangen for kreditformidlere gøres betinget af, at de ud over kravene i artikel 9 mindst opfylder følgende faglige krav:
a)
Kreditformidlere skal have en erhvervsansvarsforsikring, som dækker de geografiske områder, hvor de tilbyder deres tjenesteydelser, eller en anden tilsvarende garanti mod erstatningskrav som følge af faglig forsømmelighed. Hjemlandet kan dog fastsætte, at den kreditgiver, for hvilken kreditformidler er bemyndiget til at handle, stiller en sådan forsikring eller tilsvarende garanti til rådighed for bundne kreditformidlere.
Kommissionen tillægges beføjelser til at vedtage og, om nødvendigt, ændre reguleringsmæssige tekniske standarder for at fastsætte minimumsbeløbet for erhvervsansvarsforsikringen eller den i nærværende litras første afsnit nævnte tilsvarende garanti. Disse reguleringsmæssige tekniske standarder vedtages i overensstemmelse med artikel 10-14 i forordning (EU) nr. 1093/2010.
EBA udarbejder et udkast til de reguleringsmæssige tekniske standarder for at fastsætte minimumsbeløbet for erhvervsansvarsforsikringen eller den i nærværende litras første afsnit nævnte tilsvarende garanti og forelægger dette for Kommissionen den 21. september 2014. EBA gennemgår og udarbejder, om nødvendigt, et udkast til ændring af de reguleringsmæssige tekniske standarder hvad angår minimumsbeløbet for erhvervsansvarsforsikringen eller den i nærværende litras første afsnit nævnte tilsvarende garanti og forelægger dette for Kommissionen første gang inden den 21. marts 2018 og derefter hvert andet år.
b)
En fysisk person, der er etableret som kreditformidler, bestyrelsesmedlemmerne hos en kreditformidler, der er etableret som juridisk person, og fysiske personer, som udfører lignende opgaver hos en kreditformidler, der er en juridisk person, men som ikke har en bestyrelse, skal have et godt omdømme. De skal som et minimum have en ren straffeattest eller en anden tilsvarende national attest for så vidt angår alvorlige strafbare handlinger i forbindelse med formueforbrydelser eller anden kriminalitet vedrørende finansielle aktiviteter, og de må ikke tidligere have været erklæret konkurs, medmindre de er blevet rehabiliteret efter national lovgivning.
c)
En fysisk person, der er etableret som kreditformidler, bestyrelsesmedlemmerne hos en kreditformidler, der er etableret som juridisk person, og fysiske personer, som udfører lignende opgaver hos en kreditformidler, der er en juridisk person, men som ikke har en bestyrelse, skal råde over et hensigtsmæssigt viden- og kompetenceniveau i forbindelse med kreditaftaler. Hjemlandet fastsætter det hensigtsmæssige viden- og kompetenceniveau i overensstemmelse med principperne i bilag III.
3. Medlemsstaterne sikrer, at de kriterier, der er fastsat, for at personale hos kreditformidlere eller kreditgivere kan opfylde deres faglige krav, offentliggøres.
4. Medlemsstaterne sikrer, at alle kreditformidlere, der har fået adgang, uanset om de er etableret som fysiske eller juridiske personer, optages i et register hos en kompetent myndighed i deres hjemland. Medlemsstaterne sikrer, at registret over kreditformidlere ajourføres og er offentligt tilgængeligt online.
Registret over kreditformidlere skal som minimum indeholde følgende oplysninger:
a)
navnene på de personer i ledelsen, som er ansvarlige for formidlingsforretningerne. Medlemsstaterne kan kræve, at fysiske personer, som har en kundevendt funktion i en virksomhed inden for kreditformidling, registreres
b)
de medlemsstater, hvor kreditformidler driver forretning i henhold til bestemmelserne om etableringsfrihed eller om fri udveksling af tjenesteydelser, og som kreditformidler har underrettet den kompetente myndighed i hjemlandet om i overensstemmelse med artikel 32, stk. 3
c)
hvorvidt kreditformidler er bundet eller ej.
De medlemsstater, der beslutter at benytte sig af den mulighed, der er omhandlet i artikel 30, sikrer, at registret angiver den kreditgiver, på hvis vegne den bundne kreditformidler handler.
De medlemsstater, der beslutter at benytte sig af den mulighed, der er omhandlet i artikel 31, sikrer, at registret angiver den kreditformidler eller i tilfælde af en bunden kreditformidlers udpegede repræsentant den kreditgiver, på hvis vegne de udpegede repræsentanter handler.
5. Medlemsstaterne sikrer, at:
a)
en kreditformidler, som er en juridisk person, har sit hovedkontor i samme medlemsstat som sit vedtægtsmæssige hjemsted, hvis denne har et vedtægtsmæssigt hjemsted i henhold til national ret
b)
en kreditformidler, som ikke er en juridisk person, eller en kreditformidler, som er en juridisk person, men som i henhold til national lovgivning ikke har noget vedtægtsmæssigt hjemsted, har sit hovedkontor i den medlemsstat, hvor det faktisk udøver sin hovedvirksomhed.
6. Hver medlemsstat opretter ét kontaktsted, der giver nem og hurtig offentlig adgang til oplysninger fra det nationale register, som samles elektronisk og ajourføres løbende. Disse kontaktsteder skal desuden levere oplysningerne om hver medlemsstats kompetente myndigheder.
EBA offentliggør på sit websted henvisninger eller hyperlinks til dette kontaktsted.
7. Hjemlandene sikrer, at alle de kreditformidlere og udpegede repræsentanter, der har fået adgang, til stadighed opfylder kravene i stk. 2. Dette stykke berører ikke artikel 30 og 31.
8. Medlemsstaterne kan beslutte ikke at anvende denne artikel over for de personer, som udøver kreditformidlingsaktiviteterne i artikel 4, nr. 5), hvis aktiviteterne udøves lejlighedsvis som led i deres erhvervsmæssige virksomhed, og disse aktiviteter er reguleret ved lov eller administrative bestemmelser eller en fagetisk kodeks for det pågældende erhverv, som ikke udelukker, at disse aktiviteter kan udøves.
9. Nærværende artikel finder ikke anvendelse på kreditinstitutter, som har tilladelse i overensstemmelse med direktiv 2013/36/EU eller på andre finansielle institutioner, der i henhold til national lovgivning er omfattet af en tilsvarende tilladelses- og tilsynsordning.
Artikel 30
Kreditformidlere, der kun er bundet til én kreditgiver
1. Med forbehold af artikel 31, stk. 1, kan medlemsstaterne tillade, at bundne kreditformidlere, der er omhandlet i artikel 4, nr. 7), litra a), får adgang af de kompetente myndigheder gennem den kreditgiver, på hvis vegne den bundne kreditformidler udelukkende handler.
I sådanne tilfælde bevarer kreditgiver det fulde og ubetingede ansvar for enhver handling eller undladelse fra den bundne kreditformidlers side, når denne handler på kreditgivers vegne på områder, der er omfattet af dette direktiv. Medlemsstaterne kræver, at kreditgiver sikrer, at disse bundne kreditformidlere mindst opfylder de faglige krav i artikel 29, stk. 2.
2. Med forbehold af artikel 34 skal kreditgivere overvåge aktiviteterne hos de bundne kreditformidlere, der er omhandlet i artikel 4, nr. 7), litra a), for at sikre, at de fortsat overholder bestemmelserne i dette direktiv. Kreditgiver er navnlig ansvarlig for at kontrollere, at den bundne kreditformidler og dennes personale opfylder kravene til viden og kompetencer.
Artikel 31
Udpegede repræsentanter
1. Medlemsstaterne kan beslutte at tillade, at en kreditformidler udpeger udpegede repræsentanter.
Er den udpegede repræsentant udpeget af en bunden kreditformidler som omhandlet i artikel 4, nr. 7), litra a), bevarer kreditgiver det fulde og ubetingede ansvar for enhver handling eller undladelse fra den udpegede repræsentants side, når denne handler på den pågældende kreditformidlers vegne, på områder, der er omfattet af dette direktiv. I andre tilfælde bevarer kreditgiver det fulde og ubetingede ansvar for enhver handling eller undladelse fra den udpegede repræsentants side, når denne handler på kreditformidlers vegne på områder, der er omfattet af dette direktiv.
2. Kreditformidlere sikrer, at deres udpegede repræsentanter mindst opfylder de faglige krav i artikel 29, stk. 2. Hjemlandet kan dog fastsætte, at den kreditformidler, for hvilken den udpegede repræsentant er bemyndiget til at handle, kan stille en erhvervsansvarsforsikring eller tilsvarende garanti til rådighed.
3. Med forbehold af artikel 34 overvåger kreditformidlere deres udpegede repræsentanters aktiviteter for at sikre, at de fuldt ud overholder bestemmelserne i dette direktiv. Kreditformidlerne er navnlig ansvarlige for at kontrollere, at de udpegede repræsentanter og deres personale opfylder kravene til viden og kompetencer.
4. Medlemsstater, der tillader, at en kreditformidler udpeger udpegede repræsentanter, opretter et offentligt register, der som minimum indeholder de i artikel 29, stk. 4, nævnte oplysninger. Udpegede repræsentanter registreres i det offentlige register i den medlemsstat, hvor de er etableret. Registret ajourføres regelmæssigt. Det gøres offentligt tilgængeligt.
Artikel 32
Etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser for kreditformidlere
1. Den kompetente myndighed i hjemlandets beslutning om at give en kreditformidler adgang, jf. artikel 29, stk. 1, gælder for hele Unionens geografiske område, uden at der kræves yderligere adgang fra de kompetente myndigheder i værtslandet eller værtslandene for at kunne udføre de aktiviteter og yde de tjenester, der er dækket af adgangen, forudsat at de aktiviteter, som en kreditformidler agter at udføre i værtslandene, er omfattet af adgangen. Kreditformidlere må imidlertid ikke yde deres tjenester i forbindelse med kreditaftaler, der tilbydes af ikkekreditinstitutter til forbrugere i en medlemsstat, hvor sådanne ikkekreditinstitutter ikke må udøve virksomhed.
2. Udpegede repræsentanter, der udpeges i de medlemsstater, som benytter sig af muligheden i artikel 31, må ikke udøve en del af eller alle de kreditformidlingsaktiviteter, der er anført i artikel 4, nr. 5), eller yde rådgivningstjenester i de medlemsstater, hvor sådanne udpegede repræsentanter ikke må udøve virksomhed.
3. En kreditformidler, der har fået adgang, og som agter at udøve virksomhed for første gang i én eller flere medlemsstater som led i den fri udveksling af tjenesteydelser eller i forbindelse med etablering af en filial, underretter hjemlandets kompetente myndigheder herom.
Senest en måned efter denne underretning meddeler disse kompetente myndigheder de kompetente myndigheder i de pågældende værtslande, at kreditformidler agter at udøve virksomhed, og underretter samtidig den pågældende kreditformidler om denne meddelelse. De underretter også de kompetente myndigheder i det eller de pågældende værtslande om de kreditgivere, hvortil kreditformidler er bundet, og om, hvorvidt kreditgiverne tager det fulde og ubetingede ansvar for kreditformidlers aktiviteter. Værtslandet anvender oplysningerne fra hjemlandet til at optage de nødvendige oplysninger i sit register.
Kreditformidler kan påbegynde sin virksomhed en måned efter den dato, hvor han af hjemlandets kompetente myndigheder blev underrettet om den i andet afsnit nævnte meddelelse.
4. Inden en filial af en kreditformidler påbegynder sin virksomhed eller inden to måneder efter modtagelsen af den meddelelse, der er omhandlet i stk. 3, andet afsnit, forbereder de kompetente myndigheder i værtslandet tilsynet med kreditformidler i overensstemmelse med artikel 34 og underretter om nødvendigt kreditformidler om de betingelser, hvorunder disse aktiviteter skal udføres i værtslandet på de områder, der ikke er harmoniseret i EU-retten.
Artikel 33
Inddragelse af adgangen for kreditformidlere
1. Den kompetente myndighed i hjemlandet kan inddrage den adgang, der er givet en kreditformidler i overensstemmelse med artikel 29, hvis en sådan kreditformidler:
a)
udtrykkeligt giver afkald på adgangen eller ikke har udøvet de kreditformidlingsaktiviteter, der er omhandlet i artikel 4, nr. 5), eller ydet rådgivningstjenester i de foregående seks måneder, medmindre der i den pågældende medlemsstat findes bestemmelser om, at adgangen bortfalder i sådanne tilfælde
b)
har fået adgang ved hjælp af urigtige eller vildledende erklæringer eller på anden uretmæssig vis
c)
ikke længere opfylder de krav, i henhold til hvilke adgangen blev givet
d)
er omfattet af forhold, hvor national ret i spørgsmål, som ikke er omfattet af dette direktiv, medfører, at godkendelsen inddrages
e)
har gjort sig skyldig i alvorlig eller systematisk overtrædelse af de bestemmelser om kreditformidleres driftsbetingelser, som vedtages i medfør af dette direktiv.
2. Hvis adgangen for en kreditformidler inddrages af den kompetente myndighed i hjemlandet, underretter sidstnævnte på enhver hensigtsmæssig måde de kompetente myndigheder i værtslandet eller værtslandene om en sådan inddragelse så hurtigt som muligt og senest inden 14 dage.
3. Medlemsstaterne sikrer, at de kreditformidlere, som har fået deres adgang inddraget, fjernes fra registret uden unødig forsinkelse.
Artikel 34
Tilsyn med kreditformidlere og udpegede repræsentanter
1. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder i hjemlandet fører tilsyn med kreditformidlernes igangværende aktiviteter.
Hjemlandene fastsætter, at der føres tilsyn med bundne kreditformidlere direkte eller som en del af tilsynet med den kreditgiver, på hvis vegne de handler, hvis kreditgiver er et kreditinstitut, som har tilladelse i overensstemmelse med direktiv 2013/36/EU, eller en anden finansiel institution, der i henhold til national lovgivning er omfattet af en tilsvarende tilladelses- og tilsynsordning. Hvis den bundne kreditformidler yder tjenester i en anden medlemsstat end hjemlandet, føres der dog direkte tilsyn med den bundne kreditformidler.
Hjemlande, der tillader, at kreditformidlere udpeger repræsentanter i overensstemmelse med artikel 31, sikrer, at der føres tilsyn med sådanne udpegede repræsentanter enten direkte eller som en del af tilsynet med den kreditformidler, på hvis vegne repræsentanten handler.
2. De kompetente myndigheder i de medlemsstater, hvor en kreditformidler har en filial, er ansvarlige for at sikre, at de tjenester, der ydes af kreditformidler på det pågældende område, er i overensstemmelse med de forpligtelser, der er fastsat i artikel 7, stk. 1, og artikel 8, 9, 10, 11, 13, 14, 15, 16, 17, 20, 22 og 39 samt i foranstaltninger vedtaget i medfør heraf.
Hvis de kompetente myndigheder i et værtsland konstaterer, at en kreditformidler, som har en filial på dets område, overtræder de foranstaltninger, der er vedtaget i den pågældende medlemsstat i medfør af artikel 7, stk. 1, og artikel 8, 9, 10, 11, 13, 14, 15, 16, 17, 20, 22 og 39, kræver disse myndigheder, at den pågældende kreditformidler bringer det ulovlige forhold til ophør.
Hvis den pågældende kreditformidler ikke tager de nødvendige skridt, iværksætter de kompetente myndigheder i værtslandet alle nødvendige tiltag med henblik på at sikre, at kreditformidler bringer det ulovlige forhold til ophør. Arten af disse tiltag meddeles de kompetente myndigheder i hjemlandet.
Hvis kreditformidler til trods for de tiltag, der er iværksat af værtslandet, fortsat overtræder de i første afsnit omhandlede foranstaltninger, som finder anvendelse i værtslandet, kan værtslandet, efter at have givet de kompetente myndigheder i hjemlandet underretning herom, iværksætte de tiltag, der er nødvendige for at forebygge eller sanktionere nye ulovligheder og om nødvendigt forhindre, at kreditformidler udfører nye forretninger på dets område. Kommissionen skal uden unødig forsinkelse have meddelelse om sådanne tiltag.
Hvis den kompetente myndighed i hjemlandet er uenig i de tiltag, der iværksættes af værtslandet, kan den indbringe sagen for EBA og anmode denne om bistand, jf. artikel 19 i forordning (EU) nr. 1093/2010. I så fald kan EBA handle i overensstemmelse med de beføjelser, der er tillagt den i henhold til nævnte artikel.
3. De kompetente myndigheder i de medlemsstater, hvor filialen er beliggende, har ret til at gennemgå de ordninger, filialen har etableret, og til at kræve de ændringer, der er strengt nødvendige for at opfylde sine forpligtelser i henhold til stk. 2 og for at gøre det muligt for de kompetente myndigheder i hjemlandet at håndhæve forpligtelserne i henhold til artikel 7, stk. 2, 3 og 4, samt de foranstaltninger, der er vedtaget i medfør heraf for så vidt angår de tjenester, som filialen yder.
4. Hvis den kompetente myndighed i værtslandet har klare og påviselige grunde til at tro, at en kreditformidler, der handler på dets område som led i den fri udveksling af tjenesteydelser, har tilsidesat forpligtelserne i de foranstaltninger, der vedtages i medfør af dette direktiv, eller at en kreditformidler, der har en filial på dets område, har tilsidesat forpligtelserne i de foranstaltninger, der vedtages i medfør af dette direktiv, ud over dem, der er anført i stk. 2, forelægger den disse grunde for den kompetente myndighed i hjemlandet, som iværksætter de nødvendige tiltag.
I de tilfælde, hvor den kompetente myndighed i hjemlandet ikke iværksætter nogen tiltag inden en måned efter at have fået forelagt disse grunde, eller hvor en kreditformidler på trods af de tiltag, som den kompetente myndighed i hjemlandet har iværksat, fortsætter med at handle på en måde, der klart er til skade for forbrugerinteresserne i værtslandet, eller som hindrer markederne i at fungere korrekt, gælder følgende:
a)
Den kompetente myndighed i værtslandet iværksætter, efter at have underrettet den kompetente myndighed i hjemlandet herom, alle nødvendige tiltag for at beskytte forbrugerne og sikre, at markederne fungerer korrekt, herunder ved at forhindre, at den overtrædende kreditformidler udfører nye forretninger på dens område. Kommissionen og EBA skal uden unødig forsinkelse have meddelelse om sådanne tiltag.
b)
Den kompetente myndighed i værtslandet kan indbringe sagen for EBA og anmode denne om bistand, jf. artikel 19 i forordning (EU) nr. 1093/2010. I så fald kan EBA handle i overensstemmelse med de beføjelser, der er tillagt den i henhold til nævnte artikel.
5. Medlemsstaterne fastsætter, at når en kreditformidler, der er meddelt adgang i en anden medlemsstat, har oprettet en filial på dens område, kan de kompetente myndigheder i hjemlandet under udøvelsen af deres hverv og efter at have underrettet de kompetente myndigheder i værtslandet herom udføre inspektion på stedet hos den pågældende filial.
6. Den fordeling af opgaver mellem medlemsstaterne, som er fastlagt i denne artikel, berører i overensstemmelse med deres forpligtelser i henhold til EU-retten ikke medlemsstaternes kompetence på de områder, der ikke er omfattet af dette direktiv.
KAPITEL 12
GODKENDELSE AF OG TILSYN MED IKKEKREDITINSTITUTTER
Artikel 35
Godkendelse af og tilsyn med ikkekreditinstitutter
Medlemsstaterne sikrer, at ikkekreditinstitutter gennemgår en passende godkendelsesproces, herunder optagelse af ikkekreditinstituttet i et register samt en kompetent myndigheds tilsynsordninger.
KAPITEL 13
SAMARBEJDE MELLEM KOMPETENTE MYNDIGHEDER I FORSKELLIGE MEDLEMSSTATER
Artikel 36
Pligt til at samarbejde
1. De kompetente myndigheder i de forskellige medlemsstater samarbejder med hinanden på grundlag af deres beføjelser enten i henhold til dette direktiv eller til national ret, når det er nødvendigt for, at de kan varetage de opgaver, der er fastsat i dette direktiv.
De kompetente myndigheder bistår de kompetente myndigheder i de øvrige medlemsstater. De udveksler især oplysninger og samarbejder om undersøgelser eller tilsyn.
Med henblik på at lette og fremskynde samarbejdet og navnlig udvekslingen af oplysninger udpeger medlemsstaterne én kompetent myndighed som kontaktpunkt i henhold til dette direktiv. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen og de øvrige medlemsstater navnene på de myndigheder, der er udpeget til at kunne modtage anmodninger om udveksling af oplysninger eller samarbejde i henhold til dette stykke.
2. Medlemsstaterne træffer de nødvendige administrative og organisatoriske foranstaltninger til at lette ydelsen af bistand som omhandlet i stk. 1.
3. De kompetente myndigheder i medlemsstaterne, som er blevet udpeget som kontaktpunkter i overensstemmelse med stk. 1 i dette direktiv, giver uden unødig forsinkelse hinanden de oplysninger, som er nødvendige for, at de kompetente myndigheder, der er udpeget i henhold til artikel 5, kan varetage deres opgaver i overensstemmelse med de foranstaltninger, der vedtages i medfør af dette direktiv.
De kompetente myndigheder, der udveksler oplysninger med andre kompetente myndigheder efter dette direktiv, kan på tidspunktet for meddelelsen af sådanne oplysninger angive, at disse ikke må videregives uden deres udtrykkelige tilladelse, og oplysningerne må i så fald kun udveksles med henblik på anvendelse til de formål, som disse myndigheder har givet deres tilladelse til.
Den kompetente myndighed, der er udpeget som kontaktpunkt, kan videregive de oplysninger, den har modtaget, til de andre kompetente myndigheder, men må ikke videregive oplysningerne til andre organer eller fysiske eller juridiske personer uden udtrykkelig tilladelse fra de kompetente myndigheder, som meddelte oplysningerne, og de må alene anvendes til de formål, som disse myndigheder har givet deres tilladelse til, undtagen i behørigt begrundede tilfælde, i hvilke tilfælde det straks underretter det kontaktpunkt, som leverede oplysningerne.
4. En kompetent myndighed må kun nægte at efterkomme en anmodning om samarbejde i forbindelse med undersøgelser eller tilsyn eller at udveksle oplysninger i henhold til stk. 3, hvis:
a)
undersøgelsen, kontrollen på stedet, tilsynet eller udvekslingen af oplysninger kan bringe den pågældende medlemsstats suverænitet, sikkerhed eller grundlæggende retsprincipper i fare
b)
der allerede er indledt retsforfølgning med hensyn til de samme forhold og mod de samme personer ved myndighederne i den pågældende medlemsstat
c)
der allerede er afsagt endelig dom mod de samme personer og med hensyn til de samme forhold i den pågældende medlemsstat.
I tilfælde af nægtelse skal den kompetente myndighed give den kompetente myndighed, der fremsætter anmodningen, meddelelse herom og fremlægge så detaljerede oplysninger som muligt.
Artikel 37
Bilæggelse af tvister mellem kompetente myndigheder
Såfremt en anmodning om samarbejde, navnlig udveksling af oplysninger, er blevet afvist eller ikke er blevet behandlet inden for en rimelig frist, kan de kompetente myndigheder indbringe sagen for EBA og anmode denne om bistand i overensstemmelse med artikel 19 i forordning (EU) nr. 1093/2010. I så fald kan EBA handle i overensstemmelse med de beføjelser, der er tillagt den i henhold til nævnte artikel, og enhver bindende afgørelse truffet af EBA i medfør af nævnte artikel er bindende for de pågældende kompetente myndigheder, uanset om disse kompetente myndigheder er medlemmer af EBA eller ej.
KAPITEL 14
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 38
Sanktioner
1. Medlemsstaterne fastsætter regler for sanktioner for overtrædelser af de nationale bestemmelser, der er vedtaget i medfør af dette direktiv, og træffer alle nødvendige foranstaltninger til at sikre gennemførelsen heraf. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.
2. Medlemsstaterne fastsætter, at den kompetente myndighed kan offentliggøre, hvilke administrative sanktioner der vil blive pålagt for overtrædelse af foranstaltninger vedtaget i forbindelse med gennemførelsen af dette direktiv, medmindre en sådan meddelelse er til alvorlig fare for finansmarkederne eller vil forvolde de involverede parter uforholdsmæssig stor skade.
Artikel 39
Tvistbilæggelsesordninger
1. Medlemsstaterne sikrer, at der findes egnede og effektive procedurer for udenretslig klage- og tvistbilæggelse vedrørende forbrugertvister med kreditgivere, kreditformidlere og udpegede repræsentanter i forbindelse med kreditaftaler, og anvender i påkommende tilfælde de eksisterende organer. Medlemsstaterne sikrer, at sådanne procedurer finder anvendelse på kreditgivere og kreditformidlere og omfatter de udpegede repræsentanters aktiviteter.
2. Medlemsstaterne kræver, at organer, der er ansvarlige for udenretslig klage- og tvistbilæggelse, samarbejder for at løse grænseoverskridende tvister vedrørende kreditaftaler.
Artikel 40
Udøvelse af de delegerede beføjelser
1. Beføjelsen til at vedtage delegerede retsakter tillægges Kommissionen på de i denne artikel fastsatte betingelser.
2. Beføjelserne til at vedtage delegerede retsakter, jf. artikel 14, stk. 9, og artikel 17, stk. 8, tillægges Kommissionen for en ubestemt periode fra den 20. marts 2014.
3. Den i artikel 14, stk. 9, og artikel 17, stk. 8, omhandlede delegation af beføjelser kan når som helst tilbagekaldes af Europa-Parlamentet eller Rådet. En afgørelse om tilbagekaldelse bringer delegationen af de beføjelser, der er angivet i den pågældende afgørelse, til ophør. Den får virkning dagen efter offentliggørelsen af afgørelsen i Den Europæiske Unions Tidende eller på et senere tidspunkt, der angives i afgørelsen. Den berører ikke gyldigheden af delegerede retsakter, der allerede er i kraft.
4. Så snart Kommissionen vedtager en delegeret retsakt, giver den samtidigt Europa-Parlamentet og Rådet meddelelse herom.
5. En delegeret retsakt vedtaget i henhold til artikel 14, stk. 9, og artikel 17, stk. 8, træder kun i kraft, hvis hverken Europa-Parlamentet eller Rådet har gjort indsigelse inden for en periode på tre måneder fra meddelelsen af den pågældende retsakt til Europa-Parlamentet og Rådet, eller hvis Europa-Parlamentet og Rådet inden udløbet af denne frist begge har meddelt Kommissionen, at de ikke agter at gøre indsigelse. Fristen forlænges med tre måneder på Europa-Parlamentets eller Rådets initiativ.
Artikel 41
Direktivets ufravigelige karakter
Medlemsstaterne sikrer, at:
a)
forbrugerne ikke kan give afkald på de rettigheder, der tilkommer dem i medfør af national ret, der gennemfører dette direktiv eller svarer til dette direktivs bestemmelser
b)
de foranstaltninger, som de vedtager til gennemførelse af dette direktiv, ikke kan omgås på en måde, som kan medføre, at forbrugerne mister den beskyttelse, som dette direktiv giver, som følge af den måde, aftalerne udformes på, navnlig ved at lade de kreditaftaler, der falder ind under dette direktivs anvendelsesområde, indgå i kreditaftaler, hvis art eller formål kunne gøre det muligt at undgå anvendelsen af disse foranstaltninger.
Artikel 42
Gennemførelse
1. Medlemsstaterne vedtager og offentliggør senest den 21. marts 2016 de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv. De meddeler straks Kommissionen teksten til disse bestemmelser.
2. Medlemsstaterne anvender de i stk. 1 omhandlede foranstaltninger fra den 21. marts 2016.
Disse foranstaltninger skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.
3. Medlemsstaterne tilsender Kommissionen de vigtigste nationale bestemmelser, som de vedtager på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 43
Overgangsbestemmelser
1. Dette direktiv finder ikke anvendelse på de kreditaftaler, der eksisterer inden den 21. marts 2016.
2. Kreditformidlere, som allerede udøvede de kreditformidlingsaktiviteter, der er omhandlet i artikel 4, nr. 5), inden den 21. marts 2016, og som endnu ikke er meddelt adgang i overensstemmelse med betingelserne i den nationale lovgivning i det hjemland, der gennemfører dette direktiv, kan fortsætte disse aktiviteter i overensstemmelse med den nationale lovgivning indtil den 21. marts 2017. En kreditformidler, der udnytter denne undtagelse, kan kun udføre aktiviteterne i sit eget hjemland, medmindre de nødvendige lovmæssige krav i værtslandene også opfyldes.
3. Kreditgivere, kreditformidlere eller udpegede repræsentanter, der udøvede aktiviteter, der er reguleret af dette direktiv inden den 20. marts 2014, skal overholde den nationale lovgivning til gennemførelse af artikel 9 senest den 21. marts 2017.
Artikel 44
Revisionsklausul
Kommissionen foretager en gennemgang af dette direktiv senest den 21. marts 2019. Ved gennemgangen tages effektiviteten og hensigtsmæssigheden af bestemmelserne for forbrugeren og det indre marked op til overvejelse.
Gennemgangen omfatter følgende:
a)
en vurdering af brugen og forbrugerens forståelse af og tilfredshed med ESIS-formularen
b)
en analyse af andre oplysninger forud for aftaleindgåelse
c)
en analyse af tværnationale forretninger udført af kreditformidlere og kreditgivere
d)
en analyse af udviklingen på markedet for ikkekreditinstitutter, som tilbyder kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse
e)
en vurdering af behovet for yderligere foranstaltninger, herunder en pasordning for ikkekreditinstitutter, som tilbyder kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom
f)
en undersøgelse af behovet for at indføre supplerende rettigheder og forpligtelser i fasen efter kreditaftalernes indgåelse
g)
en vurdering af, hvorvidt direktivets anvendelsesområde fortsat er hensigtsmæssigt under hensyn til dets indvirkning på andre, substituerbare kreditformer
h)
en vurdering af, hvorvidt yderligere foranstaltninger er nødvendige for at sikre sporbarheden af kreditaftaler med sikkerhed i fast ejendom til beboelse
i)
en vurdering af, hvorvidt der er data til rådighed om prisudviklingen for fast ejendom til beboelse, og i hvilket omfang disse data er sammenlignelige
j)
en vurdering af, hvorvidt det fortsat er hensigtsmæssigt at anvende direktiv 2008/48/EF på kreditter uden sikkerhedsstillelse med henblik på istandsættelse af fast ejendom til beboelse for et samlet kreditbeløb, der overstiger det maksimale beløb, der er angivet i nævnte direktivs artikel 2, stk. 2, litra c)
k)
en vurdering af, hvorvidt ordningerne for offentliggørelse af sanktioner i henhold til artikel 38, stk. 2, sikrer tilstrækkelig gennemsigtighed
l)
en vurdering af, hvorvidt de advarsler, der er omhandlet i artikel 11, stk. 6, og artikel 13, stk. 2, er proportionale, og af mulighederne for yderligere harmonisering af risikoadvarsler.
Artikel 45
Yderligere initiativer vedrørende ansvarlig långivning og låntagning
Senest den 21. marts 2019 forelægger Kommissionen en omfattende rapport indeholdende en evaluering af de overordnede udfordringer i forbindelse med privat overdrevet gældsætning med direkte forbindelse til kreditaktivitet. Den undersøger også behovet for tilsyn med kreditregistre og muligheden for at udvikle mere fleksible og pålidelige markeder. Rapporten ledsages om fornødent af lovgivningsforslag.
Artikel 46
Ændring af direktiv 2008/48/EF
I artikel 2 i direktiv 2008/48/EF indsættes følgende stykke:
»2a. Uanset stk. 2, litra c), finder dette direktiv også anvendelse på kreditaftaler uden sikkerhedsstillelse med henblik på istandsættelse af fast ejendom til beboelse for et samlet kreditbeløb, der overstiger 75 000 EUR.«
Artikel 47
Ændring af direktiv 2013/36/EU
I direktiv 2013/36/EU indsættes følgende artikel:
»Artikel 54a
Artikel 53 og 54 berører ikke de undersøgelsesbeføjelser, der er tillagt Europa-Parlamentet i henhold til artikel 226 i TEUF.«
Artikel 48
Ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010
I forordning (EU) nr. 1093/2010 foretages følgende ændringer:
1)
Artikel 13, stk. 1, andet afsnit, affattes således:
»Hvis Kommissionen vedtager en reguleringsmæssig teknisk standard, som er identisk med det af myndigheden forelagte udkast til reguleringsmæssig teknisk standard, er fristen for indsigelse fra Europa-Parlamentets og Rådets side på en måned fra datoen for Kommissionens underretning. På Europa-Parlamentets eller Rådets initiativ forlænges denne periode med en indledende periode på en måned og kan forlænges med en yderligere periode på en måned.«
2)
Artikel 17, stk. 2, andet afsnit, affattes således:
»Den kompetente myndighed giver hurtigst muligt myndigheden alle de oplysninger, myndigheden anser for nødvendige med henblik på undersøgelsen, herunder om hvordan de i artikel 1, stk. 2, omhandlede retsakter anvendes i overensstemmelse med EU-retten, uden at dette berører de i artikel 35 fastsatte beføjelser.«
Artikel 49
Ikrafttræden
Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 50
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Strasbourg, den 4. februar 2014.
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2014/17/ЕU IRÁNYELVE
(2014. február 4.)
a lakóingatlanokhoz kapcsolódó fogyasztói hitelmegállapodásokról, valamint a 2008/48/EK és a 2013/36/EU irányelv és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról
(EGT-vonatkozású szöveg)
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 114. cikkére,
tekintettel az Európai Bizottság javaslatára,
a jogalkotási aktus tervezete nemzeti parlamenteknek való megküldését követően,
tekintettel az Európai Központi Bank véleményére (1),
tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére (2),
rendes jogalkotási eljárás keretében (3),
mivel:
(1)
A Bizottság 2003 márciusában a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások belső piaca előtt álló akadályok hatásának azonosítására és értékelésére irányuló folyamatot indított el, 2007. december 18-án pedig elfogadta az EU jelzáloghitel-piacainak integrálásáról szóló fehér könyvet. A fehér könyvben a Bizottság bejelentette azon szándékát, hogy értékelje többek között a szerződéskötést megelőző tájékoztatásra, a hiteladatbázisokra, a hitelképességre, a teljeshiteldíj-mutatóra (a továbbiakban: THM) és a hitelmegállapodásokhoz kapcsolódó tanácsadásra vonatkozó szakpolitikai lehetőségek hatását. A Bizottság egy adósminősítésekkel foglalkozó munkacsoportot is létrehozott, hogy segítse a Bizottságot a hiteladatok hozzáférhetőségének, összehasonlíthatóságának és teljességének javítására irányuló intézkedések kidolgozásában. Emellett kutatások kezdődtek a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokat kínáló hitelközvetítők és hitelintézetnek nem minősülő hitelezők szerepére és működésére vonatkozóan is.
(2)
Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) értelmében a belső piac egy olyan, belső határok nélküli térség, amelyben biztosított az áruk és szolgáltatások szabad mozgása és a letelepedés szabadsága. A határokon átnyúló tevékenységek előmozdítása és a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások belső piacának létrehozása érdekében létfontosságú, hogy e térségen belül átláthatóbb és hatékonyabb hitelpiac alakuljon ki. Jelentős eltérések állnak fenn az egyes tagállamok jogszabályai között a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások nyújtásával kapcsolatos üzletvitel, valamint a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokat kínáló hitelközvetítők és hitelintézetnek nem minősülő hitelezők szabályozása és felügyelete tekintetében. Az ilyen különbségek a határokon átnyúló tevékenységek szintjét korlátozó akadályokat teremtenek a kínálati és a keresleti oldalon, ezáltal csökkentik a piacon a versenyt és a választékot, emelik a hitelnyújtás költségeit a hitelezők számára, és akár meg is akadályozzák őket a tevékenységük végzésében.
(3)
A pénzügyi válság rámutatott, hogy a piaci szereplők felelőtlen magatartása alááshatja a pénzügyi rendszer alapjait, és minden fél, de különösen a fogyasztók részéről bizalomvesztéshez és potenciálisan súlyos társadalmi és gazdasági következményekhez vezethet. Számos fogyasztó elvesztette a pénzügyi szektorba vetett bizalmát, a hitelfelvevők számára pedig egyre nehezebben fizethetővé váltak a felvett hitelek, aminek következtében nőtt a nemteljesítések és a kényszerértékesítések száma. Ennek eredményeképpen a G20-ak megbízták a Pénzügyi Stabilitási Tanácsot, hogy állapítsa meg a lakóingatlanokhoz kapcsolódó megfelelő hitelezési feltételekre vonatkozó elveket. Jóllehet a pénzügyi válság kapcsán a legnagyobb problémák közül több az Unión kívül keletkezett, az uniós fogyasztók adósságszintje jelentős, és a tartozások nagy része a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelekben koncentrálódik. Helyénvaló ezért biztosítani, hogy az Unió e területre vonatkozó szabályozási kerete szilárd legyen, összhangban álljon a nemzetközi elvekkel, és megfelelő módon alkalmazza a széles választékban rendelkezésre álló eszközöket, többek között a hitelfedezeti arányt, a hitel-jövedelem arányt, az adósság-jövedelem arányt és egyéb hasonló rátákat, vagyis olyan minimális szinteket, amelyek alatt a hitel nem minősül megengedhetőnek, illetve egyéb kiegyenlítő intézkedéseket olyan helyzetekben, amikor a fogyasztók számára nagyobb a mögöttes kockázat, vagy amikor ilyen intézkedésekre a háztartások túlzott eladósodottságának megelőzése érdekében szükség van. Tekintettel a pénzügyi válság által napvilágra hozott problémákra, valamint a hatékony és versenyképes, a pénzügyi stabilitáshoz hozzájáruló belső piac biztosítása érdekében a Bizottság - az „Impulzusok az európai gazdaság élénkítéséhez” című, 2009. március 4-i közleményében - a piacok felelősségteljességének és megbízhatóságának megteremtésével és a fogyasztói bizalom helyreállításával összefüggésben intézkedéseket javasolt a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokra vonatkozóan, így többek között javaslatot tett egy megbízható szabályozási keretre a hitelközvetítéssel kapcsolatban. „Egységes piaci intézkedéscsomag - Tizenkét mozgatórugó a növekedés serkentéséhez és a bizalom növeléséhez” című, 2011. április 13-i közleményében a Bizottság újfent megerősítette a hatékony és versenyképes belső piac melletti elkötelezettségét.
(4)
Az Unió jelzálogpiacain számos olyan problémát azonosítottak, amelyek a felelőtlen hitelnyújtással és hitelfelvétellel, valamint azzal kapcsolatosak, hogy a piaci szereplőknek, többek között a hitelközvetítőknek és a hitelintézetnek nem minősülő hitelezőknek potenciálisan milyen mértékben adódik lehetősége a felelőtlen magatartás tanúsítására. A problémák egy része a devizaalapú hiteleket érintette, amelyeket a fogyasztók azért vettek fel az adott pénznemben, hogy kihasználják a kínált hitelkamatláb előnyeit, anélkül azonban, hogy megfelelő információval rendelkeztek volna a kapcsolódó árfolyamkockázatról, illetve pontosan megértették volna azt. Ezeket a problémákat a piaci és szabályozási hiányosságok, valamint olyan egyéb tényezők idézik elő, mint az általános gazdasági helyzet és az alacsony szintű pénzügyi jártasság. További problémát jelent, hogy a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelt nyújtó hitelközvetítőkre és hitelintézetnek nem minősülő hitelezőkre vonatkozó rendszerek nem hatékonyak, nem következetesek vagy nem is léteznek. A megállapított problémáknak potenciálisan jelentős továbbgyűrűző makrogazdasági hatása van, a fogyasztók megkárosításához vezethetnek, gazdasági vagy jogi akadályt emelhetnek a határokon átnyúló tevékenységek elé és a szereplők számára egyenlőtlen versenyfeltételeket teremthetnek.
(5)
Annak elősegítése érdekében, hogy az ingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások területén magas szintű fogyasztóvédelmet biztosító, zökkenőmentesen működő belső piac alakulhasson ki, valamint annak biztosítása érdekében, hogy az ilyen hitelmegállapodást megkötni igyekvő fogyasztók annak biztos tudatában tehessék ezt meg, hogy az általuk felkeresett intézmények magas szakmai színvonalon és felelősségteljesen járnak el, több területen megfelelően harmonizált uniós jogi keretet kell létrehozni, figyelembe véve a hitelmegállapodások közötti - elsősorban a nemzeti és regionális ingatlanpiacok különbözőségéből adódó - eltéréseket.
(6)
Ennek az irányelvnek ezért elő kell segítenie, hogy a következetes, rugalmas és méltányos, ingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások révén átláthatóbb, hatékonyabb és versenyképesebb belső piac alakuljon ki, egyidejűleg előmozdítva a fenntartható hitelnyújtást és hitelfelvételt, valamint a pénzügyi szolgáltatások széles körű elérhetőségét, és ezáltal biztosítva a fogyasztóvédelem magas szintjét.
(7)
Ez az irányelv a magas szintű és egyenértékű fogyasztóvédelmet biztosító, valódi belső piac megteremtése érdekében olyan rendelkezéseket állapít meg, amelyek a lehető legteljesebb harmonizációt biztosítják a szerződéskötést megelőző tájékoztatásnak az egységes európai adatlapon (a továbbiakban: EEA) való nyújtása, valamint a THM számítása tekintetében. Mindazonáltal figyelembe véve, hogy az egyes tagállamokban az ingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások sajátos jellemzőkkel bírnak, valamint eltérőek a piaci folyamatok és feltételek, különösen az adott piaci struktúra, a piaci résztvevők, a rendelkezésre álló termékkategóriák és a hitelnyújtási eljárások tekintetében, a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy azokon a területeken, ahol az irányelv nem írja elő egyértelműen a lehető legteljesebb harmonizációt, az irányelvben megállapított rendelkezéseknél szigorúbb rendelkezéseket tartsanak fenn vagy vezessenek be. Erre a célirányos megközelítésre az ezen irányelv hatálya alá tartozó hitelmegállapodások tekintetében a fogyasztóvédelem szintjére gyakorolt kedvezőtlen hatások elkerülése érdekében van szükség. A tagállamok számára tehát lehetővé kell tenni, hogy szigorúbb rendelkezéseket tartsanak fenn vagy vezessenek be például az alkalmazottak ismereteire és szakértelmére vonatkozó követelmények vagy az EEA kitöltésére vonatkozó utasítások tekintetében.
(8)
Ez az irányelv a belső piac létrehozási és működési feltételeinek javítására irányul, a tagállami jogszabályok közelítése és bizonyos szolgáltatások esetében minőségi standardok felállítása révén, különösen a hitelezők és hitelközvetítők általi hitelforgalmazás és hitelnyújtás, valamint a bevált gyakorlatok előmozdítása tekintetében. A hitelnyújtáshoz kapcsolódó szolgáltatásokra vonatkozó minőségi standardok létrehozása szükségszerűen magában foglalja bizonyos, az engedélyezésre, a felügyeletre és a prudenciális követelményekre vonatkozó rendelkezések bevezetését.
(9)
Az ezen irányelv által nem szabályozott területek esetében a tagállamok szabadon fenntarthatnak vagy bevezethetnek nemzeti jogszabályokat. A tagállamok különösen nemzeti rendelkezéseket tarthatnak fenn vagy vezethetnek be olyan területeken, mint például a szerződési jognak a hitelmegállapodások érvényességével kapcsolatos vonatkozásai, az ingatlanjog, az ingatlan-nyilvántartás, a szerződéskötéssel összefüggő tájékoztatás, valamint, amennyiben ezen irányelv nem szabályozza, a szerződéskötés után felmerülő kérdések. A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az értékbecslő vagy az értékbecslő társaság vagy a közjegyző a felek közös megegyezése alapján legyen választható. Tekintettel az egyes tagállamoknak a lakóingatlanok adásvételével kapcsolatos eljárásai közötti különbségekre, a hitelezőknek vagy hitelközvetítőknek lehetősége van arra, hogy előlegfizetést kérjenek a fogyasztóktól azzal a feltétellel, hogy az segítheti a hitelmegállapodás megkötését vagy az ingatlan adásvételének létrejöttét. Ez a gyakorlat továbbá különösen akkor adhat alkalmat visszaélésekre, ha a fogyasztók nem ismerik az adott tagállam előírásait és szokásos eljárásait. Ezért indokolt lehetőséget adni a tagállamoknak arra, hogy az előlegfizetésekre vonatkozóan korlátozásokat írjanak elő.
(10)
Ezt az irányelvet attól függetlenül kell alkalmazni, hogy a hitelező vagy a hitelközvetítő jogi vagy természetes személy-e. Mindazonáltal ez az irányelv nem érintheti a tagállamok azon jogát, hogy - az uniós joggal összhangban - az ezen irányelv szerinti hitelezői vagy hitelközvetítői szerepet kizárólag jogi személyekre vagy bizonyos típusú jogi személyekre korlátozzák.
(11)
Mivel a fogyasztók és a vállalkozások nem ugyanabban a helyzetben vannak, nem azonos szintű védelemre van szükségük. Fontos, hogy a fogyasztók jogait olyan rendelkezések garantálják, amelyektől nem lehet szerződésben eltérni; ugyanakkor a vállalkozások és a szervezetek számára ésszerű lehetővé tenni, hogy másfajta megállapodásokat kössenek.
(12)
A fogyasztó fogalommeghatározásának azon természetes személyeket kell magában foglalnia, akik szakmájuk, üzleti tevékenységük vagy foglalkozásuk körén kívül eső területen járnak el. Kettős célú szerződések esetében azonban, amelyeknél a szerződést részben a személy szakmájához, üzleti tevékenységéhez vagy foglalkozásához kapcsolódó, részben pedig azon kívül eső célból kötik, és a szakmához, üzleti tevékenységhez vagy foglalkozáshoz kapcsolódó célnak a szerződés egésze szempontjából nincs elsődleges jelentősége, az adott személy szintén fogyasztónak tekintendő.
(13)
Ez az irányelv a kizárólag vagy elsődlegesen lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokat szabályozza, mindazonáltal nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy az ezen irányelvvel összhangban elfogadott intézkedéseket a fogyasztók más típusú ingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokkal kapcsolatos védelmére is kiterjesszék, vagy abban, hogy az ilyen hitelmegállapodásokat másképpen szabályozzák.
(14)
Az ezen irányelvben szereplő fogalommeghatározások meghatározzák a harmonizáció alkalmazási körét. A tagállamoknak az ezen irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettségét ezért az irányelvnek az e fogalommeghatározások által meghatározott hatályára kell korlátozni. Például a tagállamoknak az ezen irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettsége a fogyasztókkal, azaz az olyan természetes személyekkel kötött hitelmegállapodásokra korlátozódik, akik az ezen irányelv hatálya alá tartozó ügyletek keretében a szakmájuk, üzleti tevékenységük vagy foglalkozásuk körén kívül járnak el. Hasonlóképpen a tagállamok kötelesek átültetni ezen irányelvnek az ezen irányelv fogalommeghatározása szerinti hitelközvetítőként eljáró személyek tevékenységét szabályozó rendelkezéseit. Ezen irányelv ugyanakkor nem érintheti ezen irányelvnek a tagállamok általi - az uniós jognak megfelelő - alkalmazását olyan területekre, amelyek kívül esnek az irányelv hatályán. Emellett az ezen irányelvben szereplő fogalommeghatározások nem sérthetik a tagállamok azon lehetőségét, hogy a nemzeti jog alapján konkrét célokra al-fogalommeghatározásokat fogadjanak el, feltéve, hogy azok megfelelnek az ezen irányelvben szereplő fogalommeghatározásoknak. Például a tagállamok számára engedélyezni kell, hogy a nemzeti jog keretében meghatározzák a hitelközvetítők olyan alkategóriáit, amelyeket ezen irányelv nem határoz meg, amennyiben tagállami szinten ezen alkategóriákra szükség van például ahhoz, hogy a különböző hitelközvetítőktől más és más ismeret- és szakértelemszintet követeljenek meg.
(15)
Ezen irányelv célja annak biztosítása, hogy az ingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokat kötő fogyasztók magas szintű védelmet élvezzenek. Ezért ezt az irányelvet a következőkre kell alkalmazni: ingatlannal fedezett hitelek a hitel rendeltetésétől függetlenül, olyan refinanszírozási megállapodások vagy más hitelmegállapodások, amelyek segítséget nyújthatnak a tulajdonos vagy résztulajdonos számára az ingatlan vagy földterület tulajdonjogának megtartásához, olyan hitelek, amelyek célja ingatlan vétele bizonyos tagállamokban, beleértve az olyan hiteleket is, amelyek esetében nem szükséges a tőke visszafizetése, illetve - amennyiben a tagállamokban nem léteznek megfelelő alternatív rendszerek - azokat a hiteleket, amelyek célja ideiglenes finanszírozás nyújtása az egyik ingatlan eladása és a másik megvétele közötti időszakra, továbbá lakóingatlan felújítására szánt, biztosítékkal fedezett hitelek.
(16)
Ez az irányelv nem alkalmazandó az olyan hitelmegállapodásokra, amelyek esetében a hitelező - valamely, az ingatlan eladásából származó összeg ellenében - átalányösszeget vagy rendszeres kifizetéseket teljesít, vagy egyéb formában hitelt folyósít, és amelyek elsődleges célja a fogyasztás megkönnyítése, így például az ingatlanvagyonnak a tulajdonos lakhatási jogának megtartása melletti pénzzé tételét (equity release) célzó termékekre vagy egyéb egyenértékű, specializált termékekre. Az ilyen hitelmegállapodások sajátos jellemzőkkel bírnak, amelyek túlmutatnak ezen irányelv hatályán. A fogyasztó hitelképességének vizsgálata például irreleváns, mivel a fizetéseket a hitelező teljesíti a fogyasztó részére, és nem fordítva. Az ilyen ügylethez többek között alapvetően eltérő szerződéskötést megelőző tájékoztatásra lenne szükség. Ezenkívül egyéb termékek, például a fordított jelzáloghoz vagy időskorijelzálog-szerződéshez hasonló funkcióval rendelkező „lakásért életjáradék” programok nem foglalnak magukban hitelnyújtást, és így ezen irányelv hatályán kívül maradnak.
(17)
Ez az irányelv nem alkalmazandó a speciális hitelmegállapodások más olyan, konkrétan felsorolt típusaira, amelyek jellegüknél és kockázatuknál fogva eltérnek a szokásos jelzáloghitelektől, és ezért egyéni megközelítést igényelnek, így különösen az olyan hitelmegállapodásokra, amelyek egy ügy bíróság vagy más hatóság előtti rendezésének eredményeként jöttek létre, vagy egyes olyan hitelmegállapodás-típusokra, amelyek esetén a munkáltató bizonyos körülmények esetén hitelt nyújt a munkavállalóinak, amint erről a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló, 2008. április 23-i 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (4) már rendelkezik. Indokolt, hogy a tagállamoknak lehetőségük legyen arra, hogy kizárjanak ennek az irányelvnek a hatálya alól bizonyos hitelmegállapodásokat, mint például azokat, amelyeket fogyasztók korlátozott köre számára kedvező feltételekkel kínálnak, vagy azokat, amelyeket hitelszövetkezetek kínálnak, feltéve, hogy van olyan megfelelő alternatív eljárás, amely biztosítja, hogy a pénzügyi stabilitással és a belső piaccal kapcsolatos szakpolitikai célok a pénzügyi szolgáltatások széles körű elérhetőségének és a hitelhez jutásnak az akadályozása nélkül teljesülnek. Az olyan hitelmegállapodások, amelyek esetében az ingatlant nem a fogyasztó vagy családtagja veszi házként, lakásként vagy más lakhelyként birtokba, hanem azt bérleti szerződés alapján veszik birtokba házként, lakásként vagy más lakhelyként, a szokásos hitelmegállapodásoktól eltérő kockázatokkal és jellemzőkkel rendelkeznek, és ezért ezekre vonatkozóan eltérő szabályozási keretre lehet szükség. Ezért a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy az ilyen hitelmegállapodásokat kizárják ennek az irányelvnek a hatálya alól, amennyiben az említett hitelmegállapodásokra vonatkozóan megfelelő nemzeti szabályozási keret áll rendelkezésre.
(18)
Az olyan fedezetlen hitelre vonatkozó megállapodások, amelyek célja egy lakóingatlan felújítása, és amelyek esetében a teljes hitelösszeg meghaladja a 75 000 EUR-t, a 2008/48/EK irányelv hatálya alá tartoznak annak érdekében, hogy az érintett fogyasztók számára ugyanolyan szintű védelmet biztosítsanak, valamint az említett irányelv és az ezen irányelv közötti szabályozási hézag elkerülése érdekében. A 2008/48/EK irányelvet ezért megfelelően módosítani kell.
(19)
A jogbiztonság érdekében a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások területére vonatkozó uniós jogi keretnek - különösen a fogyasztóvédelem és a prudenciális felügyelet terén - összhangban kell lennie más uniós jogi aktusokkal, és ki kell egészítenie azokat. Az olyan alapvető fogalommeghatározásoknak, mint a „fogyasztó” és a „tartós adathordozó”, valamint a hitel pénzügyi jellemzőit leíró egységes tájékoztatásban használt kulcsfogalmaknak, többek között „a fogyasztó által fizetendő teljes összeg” és a „hitelkamatláb” fogalommeghatározásoknak összhangban kell lenniük a 2008/48/EK irányelvben szereplőkkel, hogy ugyanazok a kifejezések ugyanazon típusú tényekre utaljanak, függetlenül attól, hogy a hitel fogyasztói hitel vagy lakóingatlanhoz kapcsolódó hitel-e. A tagállamoknak ezért ezen irányelv átültetése során biztosítaniuk kell az alkalmazás és az értelmezés következetességét az említett alapvető fogalommeghatározások és kulcsfogalmak vonatkozásában.
(20)
A hitelek területén a fogyasztók számára következetes keret biztosítása, valamint a hitelezők és hitelközvetítők adminisztratív terheinek csökkentése érdekében ezen irányelv fő keretének, amennyire lehetséges, követnie kell a 2008/48/EK irányelv szerkezetét, nevezetesen a tekintetben, hogy a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokra vonatkozó reklámokban szereplő információkat reprezentatív példával szemléltetve kell a fogyasztó rendelkezésére bocsátani, egy egységes adatlapon részletes, szerződéskötést megelőző tájékoztatást kell nyújtani a fogyasztó számára, a fogyasztónak a hitelmegállapodás megkötése előtt megfelelő magyarázatokat kell kapnia, egységes módszert kell meghatározni a közjegyzői díj nélkül számított THM kiszámítására vonatkozóan, továbbá a hitelezőknek a hitel nyújtása előtt meg kell vizsgálniuk a fogyasztó hitelképességét. Hasonlóképpen biztosítani kell a hitelezők számára a releváns hiteladatbázisokhoz való, megkülönböztetéstől mentes hozzáférést annak érdekében, hogy a 2008/48/EK irányelv rendelkezéseivel megegyező feltételek jöjjenek létre. A 2008/48/EK irányelvhez hasonlóan ennek az irányelvnek is biztosítania kell az ingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokat kínáló összes hitelezőre vonatkozó megfelelő engedélyezési eljárást és felügyeletet, és követelményeket kell meghatároznia a peren kívüli vitarendezési mechanizmusok létrehozására és azok igénybevételére vonatkozóan.
(21)
Ennek az irányelvnek ki kell egészítenie a fogyasztói pénzügyi szolgáltatások távértékesítéssel történő forgalmazásáról szóló, 2002. szeptember 23-i 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (5), amely előírja, hogy a távértékesítésben a fogyasztót tájékoztatni kell az elállás jogának meglétéről vagy hiányáról, és amely az elállás jogáról rendelkezik. Mindazonáltal, míg a 2002/65/EK irányelv lehetőséget biztosít a szolgáltatónak arra, hogy a szerződéskötést megelőző tájékoztatás körébe tartozó információkat a szerződés megkötése után közöljön, ez - a fogyasztó által vállalt pénzügyi elkötelezettség jelentősége miatt - nem lenne helyénvaló a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások esetén. Ezen irányelv nem érintheti a nemzeti jog szerződési jogra vonatkozó általános rendelkezéseit, így a szerződések érvényességére, létrehozására vagy joghatására vonatkozó szabályokat, amennyiben ezen irányelv általános szerződési jogi kérdéseket nem szabályoz.
(22)
Ugyanakkor fontos figyelembe venni a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások sajátosságait, amelyek eltérő megközelítést tesznek indokolttá. Tekintve a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások jellegét és a fogyasztót érintő lehetséges következményeit, a reklámanyagokba és a személyre szabott, a szerződéskötést megelőző tájékoztatásba megfelelő külön kockázati figyelmeztetéseket kell foglalni, például az árfolyam-ingadozásoknak a fogyasztó által visszafizetendő összegre való lehetséges hatására, valamint - amennyiben azt a tagállamok megfelelőnek ítélik - a biztosíték kikötésének természetére és következményeire vonatkozóan. Miként ez az ágazatban korábban is önkéntes alapon folytatott gyakorlat volt a lakáshitelek esetében, a személyre szabott, szerződéskötést megelőző tájékoztatás mellett mindenkor általános szerződéskötést megelőző tájékoztatást is kell nyújtani. Az eltérő megközelítés továbbá azért is indokolt, hogy figyelembe lehessen venni a pénzügyi válságból levont tanulságokat és annak érdekében, hogy a hitelkeletkeztetés megfelelő módon történjen. E tekintetben a hitelképességi vizsgálatra vonatkozó előírásokat meg kell erősíteni a fogyasztói hitelre vonatkozó rendelkezésekhez képest, a hitelközvetítőknek pontosabb információt kell adniuk a jogállásukról és a hitelezőkkel való kapcsolatukról a potenciális összeférhetetlenség közlése érdekében, és az ingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások keletkeztetésében részt vevő összes szereplő tevékenységét megfelelően kell engedélyezni és felügyelni.
(23)
A lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelek sajátosságainak figyelembevétele érdekében néhány további területet is szabályozni kell. Figyelembe véve az ilyen ügyletek jelentőségét, gondoskodni kell arról, hogy a fogyasztóknak elegendő idejük - legalább hét napjuk - legyen az ügylet következményeinek mérlegelésére. A tagállamok számára rugalmasságot kell biztosítani annak meghatározásához, hogy az említett elegendő időt a hitelmegállapodás megkötése előtti gondolkodási idő vagy a hitelmegállapodás megkötését követő elállási időszak formájában, vagy e kettő kombinációjaként biztosítják-e. Indokolt, hogy a tagállamoknak lehetőségük legyen arra, hogy a gondolkodási időt - tíz napot nem meghaladó időtartamban - kötelezővé tegyék a fogyasztó számára, hogy ugyanakkor más esetekben, azon fogyasztóknak, akik a gondolkodási idő alatt már cselekedni kívánnak, lehetőségük legyen erre; továbbá hogy a jogbiztonság érdekében az ingatlanügyletekkel összefüggésben a tagállamok úgy is rendelkezhessenek, hogy a gondolkodási idő vagy az elállási időszak véget ér abban az esetben, ha a fogyasztó olyan lépést tesz, amely a nemzeti jog alapján a hitelmegállapodáson keresztül megszerzett pénzeszközökkel kapcsolatban vagy az ilyen pénzeszközök felhasználása révén tulajdonjog keletkeztetését vagy átruházását eredményezi, vagy ha a fogyasztó - adott esetben - az ilyen pénzeszközöket harmadik félre ruházza át.
(24)
Tekintettel a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások sajátos jellemzőire, szokásos gyakorlat a hitelezők részéről, hogy olyan termék- vagy szolgáltatáscsomagot ajánlanak a fogyasztónak, amelyet az a hitelmegállapodással együtt megvehet. Ezért, az ilyen megállapodásoknak a fogyasztók szempontjából fennálló jelentősége miatt indokolt az árukapcsolásra vonatkozóan külön szabályokat megállapítani. A hitelezők számára ajánlatuk diverzifikálásának módja és az egymással való versengés eszköze lehet az, hogy az ajánlott hitelmegállapodást csomag formájában egy vagy több pénzügyi szolgáltatással vagy termékkel kötik össze, feltéve, hogy a csomag elemei külön-külön is megvehetők. A hitelmegállapodások egy vagy több pénzügyi szolgáltatással vagy termékkel együtt, csomag formájában való értékesítése tehát előnyös lehet a fogyasztók számára, ugyanakkor hátrányosan is érintheti a fogyasztók mobilitását és a megalapozott döntés meghozatalára irányuló képességét, amennyiben a csomag elemei külön-külön nem vehetők meg. Fontos megakadályozni a bizonyos termékek összekapcsolására vonatkozó gyakorlatot, amely arra ösztönözheti a fogyasztót, hogy az érdekeinek nem teljesen megfelelő hitelmegállapodást kössön, ugyanakkor a fogyasztó számára előnyös csomagban értékesítés korlátozását el kell kerülni. A tagállamoknak mindazonáltal továbbra is szorosan figyelemmel kell kísérniük a lakossági pénzügyi szolgáltatások piacát, hogy megbizonyosodjanak arról, hogy a csomagban értékesítés gyakorlata nem korlátozza a fogyasztók választási lehetőségeit és nem torzítja a piaci versenyt.
(25)
Az árukapcsolás főszabályként nem engedélyezhető, kivéve, ha a hitelmegállapodással együtt ajánlott pénzügyi szolgáltatás vagy termék külön nem kínálható, mivel a hitel szerves részét képezi, például fedezet mellett nyújtott folyószámlahitel esetén. Más esetekben azonban indokolt lehet, hogy a hitelező fizetési számlával, betétszámlával, befektetési termékkel vagy nyugdíjtermékkel együtt, csomagban ajánljon vagy értékesítsen hitelmegállapodást, például ha a számlán lévő tőkét a hitel visszafizetésére használják fel, vagy ha az a hitelfelvételhez szükséges források elhelyezésének előfeltétele, illetve olyan esetekben, amikor a termék, például befektetési termék vagy magánnyugdíj-termék a hitel további biztosítékaként szolgál. Indokolt, hogy a hitelező megkövetelhesse, hogy a fogyasztó a hitel visszafizetésének garantálása vagy a biztosíték értékének biztosítása céljából megfelelő biztosítással rendelkezzen, ugyanakkor lehetővé kell tenni a fogyasztó számára, hogy a biztosítóját maga választhassa meg, feltéve, hogy a biztosítás a hitelező által ajánlott vagy kínált biztosítással egyenértékű fedezetet nyújt. Továbbá a tagállamok részben vagy teljesen egységesíthetik a biztosítási szerződések által nyújtandó fedezetet, megkönnyítve ezáltal a különböző ajánlatok összehasonlítását azon fogyasztók számára, akik ilyen összehasonlításokat kívánnak elvégezni.
(26)
Fontos biztosítani a lakóingatlan megfelelő értékbecslését a hitelmegállapodás megkötése előtt, és - különösen akkor, ha a becslés hatással van a fogyasztó fennmaradó kötelezettségére - nemteljesítés esetén. A tagállamoknak gondoskodniuk kell a megfelelő értékbecslési előírások meglétéről. Ahhoz, hogy az említett értékbecslési előírások megbízhatónak minősüljenek, meg kell felelniük a nemzetközileg elismert értékbecslési előírásoknak, különösen az International Valuation Standards Committee (Nemzetközi Értékelési Szabványügyi Bizottság), a European Group of Valuers’ Associations (Értékelő Szervezetek Európai Csoportja) vagy a Royal Institution of Chartered Surveyors (Bejegyzett Földmérők Királyi Intézete) által kidolgozottaknak. Ezek a nemzetközi szinten elismert értékbecslési előírások olyan szigorú követelményeket rögzítő elveket tartalmaznak, amelyek többek között azt írják elő a hitelezők számára, hogy fogadjanak el stabil értékbecslési eljárásokat magukban foglaló, megfelelő belső kockázatkezelési és biztosítékkezelési eljárásokat, és azokat tartsák be; fogadjanak el olyan értékbecslési előírásokat és módszereket, amelyek reális és megalapozott értékbecslést tesznek lehetővé annak érdekében, hogy minden értékelési jelentés megfelelő szakmai hozzáértéssel és gondossággal készüljön, és az értékbecslők feleljenek meg bizonyos képzettségi feltételeknek, továbbá vezessenek megfelelő, érthető és valószerű értékbecslési dokumentációt a biztosítékokra vonatkozóan. E tekintetben kívánatos biztosítani a lakóingatlan-piacok megfelelő figyelemmel kísérését, valamint azt, hogy az erre vonatkozó rendelkezések összhangban legyenek a hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről szóló, 2013. június 26-i 2013/36/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (6). Az ezen irányelv ingatlan-értékbecslési szabályozásra vonatkozó rendelkezéseinek való megfelelés például jogszabályokkal vagy önszabályozással is biztosítható.
(27)
Tekintettel arra, hogy a kényszerértékesítések jelentős következményekkel járnak a hitelezők és a fogyasztók számára és esetleg a pénzügyi stabilitás szempontjából is, helyénvaló arra ösztönözni a hitelezőket, hogy már korai stádiumban proaktívan kezeljék a növekvő hitelkockázatot. Emellett célszerű, hogy rendelkezésre álljanak a szükséges intézkedések annak biztosítására, hogy a hitelezők ésszerű türelmi időt adjanak, és az ingatlan-végrehajtási eljárás megindítása előtt egyéb módon megkíséreljék a helyzet rendezését. Ha lehetséges, olyan megoldásokat kell keresni, amelyek figyelembe veszik a fennálló körülményeket és a fogyasztónak a megélhetési költségekre vonatkozó ésszerű igényeit. Ha az ingatlan-végrehajtási eljárás befejeződése után még van fennmaradó adósság, akkor a tagállamoknak gondoskodniuk kell a minimális megélhetési feltételek védelméről és olyan intézkedések meghozataláról, amelyek a hosszú távú eladósodottság elkerülése mellett megkönnyítik a hitel visszafizetését. A tagállamoknak arra kell ösztönözniük a hitelezőket, hogy - legalább azokban az esetekben, amikor az ingatlanért kapott vételár befolyásolja a fogyasztó tartozásának összegét - tegyék meg az ésszerűen elvárható lépéseket annak érdekében, hogy a végrehajtás tárgyát képező ingatlant az adott piaci feltételek között elérhető legjobb áron értékesítsék. A tagállamok nem akadályozhatják meg a hitelmegállapodásban részes feleket abban, hogy egymás között kifejezetten megállapodjanak arról, hogy a biztosíték hitelező részére történő átruházása elegendő a hitel visszafizetéséhez.
(28)
A közvetítők a hitelközvetítésen kívül gyakran több tevékenységet is folytatnak, különösen biztosítási közvetítést vagy befektetési szolgáltatási tevékenységet. Ennek az irányelvnek ezért bizonyos fokú koherenciát kell biztosítania a biztosítási közvetítésről szóló, 2002. december 9-i 2002/92/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (7) és a pénzügyi eszközök piacairól szóló, 2004. április 21-i 2004/39/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (8). A hitelközvetítőként való letelepedés és a határokon átnyúló működés folyamatának egyszerűsítése érdekében különösen a 2013/36/EU irányelvvel összhangban engedélyezett hitelintézetek, valamint a nemzeti jog szerinti egyenértékű engedélyezési rendszerek keretében engedélyezett egyéb pénzügyi intézmények esetében nincs szükség külön engedélyezésre a hitelközvetítőként való működéshez. A hitelezőknek és a hitelközvetítőknek a függő hitelközvetítők és a kijelölt képviselők tevékenységéért való teljes és feltétel nélküli felelősségét csak az ezen irányelv hatálya alá tartozó tevékenységekre kell kiterjeszteni, kivéve, ha a tagállamok úgy határoznak, hogy ezt a felelősséget más területekre is kiterjesztik.
(29)
A tagállamoknak - a fogyasztók azon képességének megerősítése érdekében, hogy a felelős hitelfelvételre és adósságkezelésre vonatkozóan tájékoztatáson alapuló döntéseket hozhassanak - elő kell mozdítaniuk az olyan intézkedéseket, amelyek támogatják a fogyasztók felelős hitelfelvétellel és adósságkezeléssel kapcsolatos ismereteinek bővítését, különösen a jelzáloghitel-megállapodásokat illetően. Különösen fontos iránymutatást nyújtani azoknak a fogyasztóknak, akik első alkalommal vesznek fel jelzáloghitelt. E tekintetben a Bizottságnak fel kell tárnia az e területen meglévő bevált gyakorlatokat, ezáltal segítve a fogyasztók pénzügyi jártasságának növelését szolgáló további intézkedések kidolgozását.
(30)
Mivel a külföldi pénznemben történő hitelfelvétel jelentős kockázatokkal jár, olyan intézkedésekről kell rendelkezni, amelyek biztosítják egyrészről azt, hogy a fogyasztók tisztában legyenek az általuk vállalt kockázatokkal, másrészről pedig azt, hogy a fogyasztóknak a hitel futamideje alatt lehetőségük legyen az árfolyamkockázatnak való kitettségük korlátozására. A kockázat vagy úgy korlátozható, hogy a fogyasztónak jogot biztosítanak a hitel pénznemének más pénznemre történő átváltására, vagy pedig más intézkedésekkel, mint például felső határértékek megszabása, vagy - amennyiben elegendőek az árfolyamkockázat korlátozásához - figyelmeztetések közlése révén.
(31)
Az alkalmazandó jogi keretnek bizalmat kell teremtenie a fogyasztókban aziránt, hogy a hitelezők, a hitelközvetítők és a kijelölt képviselők figyelembe veszik a fogyasztó érdekeit azon információk alapján, amelyek adott időpontban a hitelezők, a hitelközvetítők és a kijelölt képviselők rendelkezésére állnak, valamint a fogyasztónak a javasolt hitelmegállapodás futamideje alatti helyzetét érintő kockázatokkal kapcsolatos, ésszerű feltételezések alapján. Ez azt is jelentheti többek között, hogy a hitelező nem reklámozhatja úgy a hitelt, hogy a marketing jelentős mértékben - ténylegesen vagy valószínűleg - befolyásolja a fogyasztó azon képességét, hogy gondosan mérlegelje a hitelfelvételt; illetve elő lehet írni, hogy termékek, szolgáltatások vagy ingatlan fogyasztók számára történő forgalmazásához a hitelező nem használhatja fő marketingeszközként a hitelnyújtást. A fogyasztói bizalom biztosításának kulcseleme az ágazaton belüli magas fokú tisztesség, becsületesség és szakmai színvonal biztosításának követelménye, az összeférhetetlenség megfelelő kezelése - ideértve a jövedelmezésből fakadó összeférhetetlenség esetét is -, valamint a fogyasztó legjobb érdekeit szolgáló tanácsadás előírása.
(32)
Helyénvaló biztosítani, hogy a hitelezők, a hitelközvetítők és a kijelölt képviselők érintett személyzete megfelelő szintű ismeretekkel és szakértelemmel rendelkezzen a magas szakmai színvonal elérése érdekében. Ennek az irányelvnek ezért társasági szinten meg kell követelnie a megfelelő ismeret és szakértelem bizonyítását az ebben az irányelvben előírt, az ismeretekre és a szakértelemre vonatkozó minimumkövetelmények alapján. Az egyes természetes személyek tekintetében a tagállamoknak szabadon kell dönteniük arról, hogy bevezetnek vagy fenntartanak-e ilyen követelményeket. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy engedélyezhessék a hitelezőknek, a hitelközvetítőknek és a kijelölt képviselőknek, hogy az egyes szolgáltatások nyújtásában, illetve az egyes eljárások lebonyolításában való részvétel mértéke szerint az ismeretekre vonatkozóan különböző minimumkövetelményeket írjanak elő. A személyzet ebben az összefüggésben úgy értelmezendő, mint amely magában foglalja a hitelező, a hitelközvetítő vagy a kijelölt képviselő számára, annak szervezetén belül munkát végző kiszervezett munkavállalókat, valamint a hitelező, a hitelközvetítő vagy a kijelölt képviselő munkavállalóit is. Ennek az irányelvnek az alkalmazásában az irányelv szerinti tevékenységekben közvetlenül részt vevő személyzet magában foglalja az értékesítési és a háttérirodai (front- and back-office) személyzetet, valamint a hitelmegállapodásokra vonatkozó eljárásokban fontos szerepet betöltő vezetést is. A hitelmegállapodásokra vonatkozó eljárásokhoz nem kapcsolódó kisegítő funkciókat (humán erőforrások és informatikai és kommunikációs technológia területén alkalmazott személyzet) ellátó személyeket ezen irányelv alkalmazásában nem lehet a személyzet körébe tartozónak tekinteni.
(33)
Ha a hitelező vagy hitelközvetítő a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján egy másik tagállam területén nyújt szolgáltatásokat, akkor a székhely szerinti tagállam feladata, hogy meghatározza a személyzet ismereteire és szakértelmére vonatkozó minimumkövetelményeket. Mindazonáltal lehetővé kell tenni, hogy ha a fogadó tagállam ezt szükségesnek tartja, bizonyos területeken saját követelményeket írhasson elő azon hitelezők és hitelközvetítők szakértelmére vonatkozóan, amelyek a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján a területén szolgáltatásokat nyújtanak.
(34)
Mivel fontos annak biztosítása, hogy az érintettek a gyakorlatban alkalmazzák és betartsák az ismeret- és szakértelemszint-követelményeket, a tagállamoknak elő kell írniuk az illetékes hatóságok számára, hogy felügyeljék a hitelezőket, a hitelközvetítőket és a kijelölt képviselőket, valamint fel kell hatalmazniuk az illetékes hatóságokat arra, hogy bekérjék az előírásoknak való megfelelés megbízható megállapításához szükséges bizonyítékokat.
(35)
A hitelezők, a hitelközvetítők és a kijelölt képviselők személyzete díjazásának módja kulcstényezője kell, hogy legyen a pénzügyi szektorba vetett fogyasztói bizalom biztosításának. Ez az irányelv szabályokat ír elő a személyzet díjazására vonatkozóan abból a célból, hogy korlátozza a helytelen értékesítési gyakorlatokat és biztosítsa, hogy a személyzet díjazásának módja ne akadályozza a fogyasztói érdekek figyelembevételére vonatkozó kötelezettség teljesítését. A hitelezők, a hitelközvetítők és a kijelölt képviselők különösen nem alakíthatnak ki olyan díjazási politikát, amely arra ösztönözné a személyzetüket, hogy adott számú vagy típusú hitelmegállapodást kössenek vagy a fogyasztónak külön járulékos szolgáltatásokat ajánljanak a fogyasztó érdekeinek és igényeinek kifejezett figyelembevétele nélkül. Ennek keretében a tagállamok szükségesnek ítélhetik, hogy úgy döntsenek, hogy egy adott gyakorlat, például, hogy a függő közvetítő díjat számol fel, ellentétes a fogyasztók érdekeivel. A tagállamok számára azt is lehetővé kell tenni, hogy előírhassák, hogy a személyzet díjazása nem függ a fogyasztóval kötött hitelmegállapodás minősítésétől vagy típusától.
(36)
Ez az irányelv összehangolt szabályokat ír elő arra vonatkozóan, hogy a hitelezők, hitelközvetítők és kijelölt képviselők személyzetének mely területeken kell ismeretekkel és szakértelemmel rendelkeznie a hitelmegállapodások kidolgozásával, kínálásával, nyújtásával és közvetítésével kapcsolatban. Ez az irányelv nem ír elő a magánszemélyek által valamely tagállamban szerzett szakmai képesítések elismeréséhez közvetlenül kapcsolódó külön eljárásokat egy valamely másik tagállamban megállapított ismeret- és szakértelemszint-követelményeknek való megfelelés érdekében. Ezért a szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7-i 2005/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (9) továbbra is alkalmazni kell az elismerés feltételeire és azon kompenzációs intézkedésekre vonatkozóan, amelyeket a fogadó tagállam megkövetelhet azon személyektől, akik esetében a képesítést tanúsító okiratot nem az e tagállam joghatósága alá tartozó területen állították ki.
(37)
A hitelezők és hitelközvetítők gyakran élnek - sokszor különleges feltételeket tartalmazó - reklámokkal, hogy a fogyasztók számára vonzóvá tegyenek egy adott terméket. A fogyasztókat ezért védeni kell a tisztességtelen vagy megtévesztő reklámozási gyakorlattal szemben, és lehetőséget kell biztosítani számukra a reklámok összehasonlítására. Annak érdekében, hogy a fogyasztók képesek legyenek a különböző ajánlatok összehasonlítására, szükség van a hitelmegállapodások reklámozására vonatkozó külön rendelkezésekre, valamint a fogyasztóknak szánt reklámokban és marketinganyagokban feltüntetendő információk felsorolására, amennyiben a reklám tartalmaz kamatlábra vonatkozó információt vagy a hitel költségére vonatkozó bármilyen számadatot. A tagállamok számára biztosítani kell, hogy nemzeti jogszabályaikban továbbra is szabadon bevezethessenek vagy fenntarthassanak bizonyos követelményeket az olyan reklámok megjelentetésére vonatkozóan, amelyek nem tartalmaznak sem kamatlábat, sem a hitelköltségekkel kapcsolatos számadatokat. E követelményeknek figyelembe kell venniük a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások sajátosságait. A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól szóló, 2005. május 11-i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (10) összhangban mindenképpen gondoskodni kell arról, hogy a hitelmegállapodásokra vonatkozó reklámok ne keltsenek megtévesztő benyomást a termékkel kapcsolatban.
(38)
A reklámok általában egy vagy több adott termékre összpontosítanak, a fogyasztók számára viszont lehetővé kell tenni, hogy döntéseiket a kínált hiteltermékek teljes választékának ismeretében hozzák meg. E tekintetben az általános tájékoztatásnak fontos szerepe van abban, hogy felvilágosítsa a fogyasztót a rendelkezésre álló termékek és szolgáltatások széles köréről és legfontosabb jellemzőiről. A fogyasztók számára ezért lehetővé kell tenni, hogy mindenkor hozzáférjenek a rendelkezésre álló hiteltermékekre vonatkozó általános információkhoz. Abban az esetben, ha ez a követelmény nem alkalmazandó a független hitelközvetítőkre, ez nem érinti a független hitelközvetítők azon kötelezettségét, hogy személyre szabott szerződéskötést megelőző tájékoztatást nyújtsanak a fogyasztóknak.
(39)
Az egyenlő versenyfeltételek biztosítása érdekében, valamint azért, hogy a fogyasztó döntése a kínált hiteltermékek adataitól és ne attól a forgalmazási csatornától függjön, amelyen keresztül az ilyen hiteltermékek elérhetők, a fogyasztóknak attól függetlenül tájékoztatást kell kapniuk a hitelről, hogy közvetlenül hitelezővel vagy hitelközvetítővel állnak-e kapcsolatban.
(40)
Ezenkívül a fogyasztóknak a hitelmegállapodás megkötése előtt kellő időben személyre szabott tájékoztatást kell kapniuk annak érdekében, hogy össze tudják hasonlítani és át tudják gondolni a hiteltermékek jellemzőit. A lakáshiteleket kínáló hitelnyújtók által a fogyasztóknak a szerződéskötést megelőzően nyújtandó tájékoztatásról szóló, 2001. március 1-jei 2001/193/EK bizottsági ajánlással (11) szerint a Bizottság kötelezettséget vállalt arra, hogy figyelemmel kíséri a lakáshitelekkel kapcsolatos, szerződéskötést megelőzően nyújtandó tájékoztatásról szóló önkéntes magatartási kódexnek való megfelelést, amely tartalmazza az EEA-t, amely személyre szabott információkat szolgáltat a fogyasztónak a nyújtott hitelmegállapodásra vonatkozóan. A Bizottság által gyűjtött bizonyítékok rávilágítottak arra, hogy módosítani kell az EEA tartalmát és formáját annak biztosítása érdekében, hogy az EEA világos és érthető legyen, és a fogyasztó számára fontosnak ítélt minden információt tartalmazzon. Az EEA tartalmának és formájának kialakításakor be kell vezetni mindazokat a változtatásokat, amelyek a valamennyi tagállamban végrehajtott fogyasztói tesztelések során szükségesnek bizonyultak. Módosítani kell az EEA szerkezetét, különösen az információs elemek sorrendjét, felhasználóbarátabbá kell tenni a megfogalmazást, össze kell vonni olyan szakaszokat, mint például a „névleges kamatláb” és a „teljeshiteldíj-mutató”, és olyan új szakaszokat kell beilleszteni, mint például a „rugalmas feltételek”. Az EEA részeként a fogyasztónak kapnia kell egy szemléltető törlesztési táblázatot is, ha a hitel halasztott kamatfizetésű hitel, amely esetében a tőke visszafizetése egy kezdeti időszakra vonatkozóan halasztásra kerül, vagy ha a hitelkamatláb a hitelmegállapodás teljes időtartamára vonatkozóan rögzített. A tagállamok azonban rendelkezhetnek úgy, hogy a szemléltető törlesztési táblázat egyéb hitelmegállapodások esetében nem kötelező része az EEA-nak.
(41)
A fogyasztók körében végzett kutatások rámutattak annak fontosságára, hogy a fogyasztóknak szóló tájékoztatásokban egyszerű és érthető nyelvezetet kell alkalmazni. Ezért az EEA szóhasználata nem feltétlenül egyezik meg az ezen irányelvben meghatározott jogi kifejezésekkel.
(42)
Az EEA-n a hitelmegállapodásokra vonatkozóan feltüntetendő információkat meghatározó követelmények nem érintik az olyan egyéb termékekkel és szolgáltatásokkal - például tűzkár- vagy életbiztosítással vagy befektetési termékekkel - kapcsolatos uniós vagy nemzeti tájékoztatási követelményeket, amelyeket esetleg a hitelmegállapodással együtt kínálnak az ingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások megkötésének vagy alacsonyabb hitelkamatláb melletti megkötésének feltételeként. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy amennyiben nem léteznek harmonizált rendelkezések, nemzeti jogszabályokat tartsanak fenn vagy vezessenek be, például a szerződéskötést megelőző szakaszban nyújtandó, a kamatok engedélyezett maximális szintjére vonatkozó információkat illetően, vagy olyan információkra vonatkozóan, amelyek pénzügyi ismeretterjesztés céljára vagy a viták peren kívüli rendezéséhez hasznosak lehetnek. A kiegészítő információkat azonban az EEA-hoz mellékelhető külön dokumentumba kell foglalni. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy a saját hivatalos nyelvükön más szóhasználatot alkalmazzanak az EEA-n, az adatlap tartalmának és az információk sorrendjének megváltoztatása nélkül, amennyiben erre a fogyasztók számára könnyebben érthető nyelvhasználat érdekében szükség van.
(43)
Annak biztosítására, hogy az EEA a tájékoztatáson alapuló döntéshez szükséges minden információt megadjon a fogyasztónak, a hitelezőnek az EEA kitöltésekor az ezen irányelvben foglalt utasításokat kell követnie. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy az ezen irányelvben foglalt utasítások alapján jobban is kidolgozhassák vagy részletezhessék az EEA kitöltésére vonatkozó utasításokat. A nemzeti termékek és piacok sajátosságainak figyelembevétele érdekében a tagállamok pontosíthatják például a „hitelkamatláb típusának” bemutatásához megadandó információkat. Mindazonáltal az ilyen további részletezés nem lehet ellentétes az ezen irányelvben foglalt utasításokkal, és nem jelentheti az EEA-minta szövegének megváltoztatását, amelyet a hitelezőnek változatlan formában kell használnia. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy a saját nemzeti piacukhoz és gyakorlataikhoz igazított, hitelmegállapodásokra vonatkozó, további olyan figyelmeztetéseket is feltüntethessenek az EEA-n, amelyek még nincsenek konkrétan előírva. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy előírhassák, hogy amennyiben a hitelező a hitel megadása mellett dönt, az EEA-n feltüntetett információ kötelezi őt.
(44)
A fogyasztónak, miután közölte az igényeire, pénzügyi helyzetére és preferenciáira vonatkozó szükséges információkat, indokolatlan késedelem nélkül, még azt megelőzően, hogy bármilyen hitelmegállapodás vagy ajánlat kötelezné a fogyasztót, az EEA révén olyan tájékoztatást kell kapnia, amely alapján össze tudja hasonlítani és át tudja gondolni a piacon elérhető hitelek jellemzőit, és szükség esetén harmadik fél tanácsát is ki tudja kérni. Így a fogyasztóval közölt kötelező érvényű ajánlathoz mellékelni kell az EEA-t, kivéve, ha azt a fogyasztó már korábban megkapta, és az ajánlat jellemzői megegyeznek a korábban közölt információkkal. Mindazonáltal a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy kötelezővé tehessék az EEA átadását mind a kötelező érvényű ajánlat adását megelőzően, mind a kötelező ajánlattal együtt, amennyiben korábban nem került sor az ugyanazon információkat tartalmazó EEA átadására. Az EEA-n a fogyasztó által kifejezett preferenciákat alapul véve, személyre szabott információt kell nyújtani a fogyasztó számára, a személyre szabott információ nyújtására vonatkozó kötelezettség azonban nem jelenthet egyben tanácsadási kötelezettséget is. Hitelmegállapodás mindaddig nem köthető, amíg a fogyasztónak nem volt elegendő ideje összehasonlítani az ajánlatokat, mérlegelni azok következményeit, szükség esetén harmadik fél tanácsát kikérni, és tájékoztatáson alapuló döntést hozni arról, hogy elfogad-e egy ajánlatot.
(45)
Amennyiben a fogyasztó ingatlan vagy földterület vételére irányuló, biztosítékkal fedezett hitelmegállapodással rendelkezik, és a biztosíték hosszabb ideig áll fenn, mint a hitelmegállapodás időtartama, továbbá amennyiben a fogyasztó úgy dönthet, hogy a törlesztett tőkét egy új hitelmegállapodás aláírása révén ismételten igénybe veszi, a fogyasztónak az új hitelmegállapodás aláírása előtt az új THM-et közlő és az új hitelmegállapodás konkrét jellemzőin alapuló új EEA-t kell kapnia.
(46)
Legalább azokban az esetekben, amikor az elállás joga nem áll fenn, a hitelközvetítőnek vagy a kijelölt képviselőnek a hitelezőre nézve kötelező erejű ajánlat megtételekor a fogyasztó rendelkezésére kell bocsátania a hitelmegállapodás tervezetének egy példányát. Más esetekben a kötelező ajánlat megtételekor legalább fel kell ajánlani a fogyasztónak a hitelmegállapodás tervezetének egy példányát.
(47)
A lehető legteljesebb átláthatóság biztosítása és a lehetséges összeférhetetlenségekből eredő visszaélések megelőzése érdekében, olyan esetben, amikor a fogyasztók hitelközvetítők szolgáltatásait veszik igénybe, a hitelközvetítőkre a szolgáltatásaik nyújtását megelőző, meghatározott információ-közzétételi kötelezettségeket kell róni. A közzétett információnak ki kell terjednie a hitelközvetítők kilétére és a hitelezőkkel fennálló kapcsolatára, például arra, hogy hitelezők széles körének vagy csak korlátozott számú hitelezőnek a termékeit közvetítik-e. Ha a hitelező vagy valamely harmadik fél jutalékot vagy egyéb ösztönzést fizet a hitelközvetítőnek a hitelmegállapodással kapcsolatban, akkor arról a hitelközvetítői szolgáltatás nyújtása előtt tájékoztatni kell a fogyasztót, mégpedig vagy úgy, hogy ebben az időszakban közölni kell vele az említett kifizetések összegét - amennyiben az ismert -, vagy közölni kell vele azt, hogy a későbbiekben, de még a szerződéskötést megelőzően tájékoztatást kap az összegről az EEA-n, továbbá azt, hogy joga van ahhoz, hogy ezt az információt még ebben az időszakban megkapja. A fogyasztókat tájékoztatni kell azokról az esetleges díjakról, amelyeket a hitelközvetítő részére fizetniük kell az általa nyújtott szolgáltatásokért. A versenyjog sérelme nélkül, a tagállamok számára biztosítani kell, hogy szabadon fenntartsanak vagy bevezessenek olyan rendelkezéseket, amelyek a hitelközvetítők néhány vagy valamennyi kategóriája részére megtiltják a fogyasztók általi díjfizetést.
(48)
A fogyasztónak mindezeken túl további segítségre lehet szüksége annak eldöntéséhez, hogy a kínált termékek közül melyik hitelmegállapodás a legmegfelelőbb az igényei és a pénzügyi helyzete szempontjából. A hitelezőknek és adott esetben a hitelközvetítőknek biztosítaniuk kell ezt a segítséget az általuk a fogyasztónak kínált hiteltermékekkel kapcsolatban, és a releváns információkat, azon belül is különösen a az ajánlott termékek alapvető jellemzőit személyre szabottan kell a fogyasztónak elmagyarázniuk, oly módon, hogy a fogyasztó megérthesse, hogy e termékek milyen következményekkel járhatnak az anyagi helyzetére nézve. A hitelezőknek és adott esetben a hitelközvetítőknek egyrészt ahhoz kell igazítaniuk a fenti magyarázatok közlésének módját, hogy milyen körülmények között kínálják a hitelt, másrészt ahhoz, hogy a fogyasztónak - figyelembe véve a hitelekkel kapcsolatos ismereteit és tapasztalatait, valamint az egyes hiteltermékek sajátosságait - mennyire van szüksége erre a segítségre. Ezen magyarázatok önmagukban nem jelenthetnek személyre szabott ajánlást.
(49)
A belső piac megteremtésének és működésének előmozdítása, valamint az Unió egész területén a magas szintű fogyasztóvédelem garantálása érdekében egységesen biztosítani kell, hogy a THM-re vonatkozó információk az Unió egész területén összehasonlíthatók legyenek.
(50)
A hitel fogyasztó által viselt teljes költségébe minden olyan költséget bele kell számítani, amelyet a fogyasztónak a hitelmegállapodással összefüggésben meg kell fizetnie, és amely a hitelező számára ismert. Bele kell tehát számítani a kamatot, a jutalékokat, az adókat, a hitelközvetítői díjat és az ingatlan jelzálogcélú értékbecslésének költségét, továbbá a közjegyzői díjakat kivéve bármely egyéb, a hitel igénybevételéhez szükséges díjat, például az életbiztosítás díját, illetve a hitelnek a meghirdetett feltételek melletti igénybevételéhez szükséges díjat, például a tűzkárbiztosítás díját. Az ezen irányelvben foglalt, járulékos termékekre és szolgáltatásokra vonatkozó (például a bankszámlanyitás és -vezetés költségeivel kapcsolatos) rendelkezések nem sértik a 2005/29/EK irányelvet és a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5-i 93/13/EGK tanácsi irányelvet (12). A hitel fogyasztó által viselt teljes költségébe nem számítandók bele azok a költségek, amelyeket a fogyasztó az ingatlan vagy a földterület megvételével kapcsolatban fizet, például a vétellel összefüggő adók és közjegyzői díjak, illetve az ingatlan-nyilvántartási költségek. A hitelezőnek a költségekre vonatkozó tényleges ismereteit tárgyilagosan kell felmérni, a szakmai gondosság követelményeit is figyelembe véve. E tekintetben a hitelezőről fel kell tételezni, hogy ismeri a saját maga által vagy egy harmadik személy nevében a fogyasztónak kínált járulékos szolgáltatások költségeit, kivéve, ha azok ára a fogyasztó konkrét jellemzőitől vagy helyzetétől függ.
(51)
A fogyasztót tájékoztatni kell arról, ha becsült adatokkal dolgoznak, valamint hogy az információ reprezentatívnak tekintendő a szóban forgó megállapodástípusra vagy gyakorlatokra nézve. A THM kiszámítására szolgáló ún. további feltevések célja a THM következetes kiszámításának és az összehasonlíthatóságnak a biztosítása. Bizonyos hitelmegállapodás-típusok esetében szükség van ilyen további feltevésekre, például abban az esetben, ha a hitel összege, futamideje vagy költsége bizonytalan, illetve a megállapodás kezelésétől függően változik. Amennyiben a rendelkezések önmagukban nem elegendőek a THM kiszámításához, a hitelezőnek ezeket az. I. mellékletben megadott további feltevéseket is figyelembe kell vennie. Mindazonáltal, mivel a THM kiszámítása az egyedi hitelmegállapodás feltételeitől fog függeni, kizárólag az adott hitel esetében szükséges és releváns feltevések alkalmazandók.
(52)
Annak érdekében, hogy a különböző hitelezők ajánlataiban szereplő THM-eket még könnyebben össze lehessen hasonlítani, a számításhoz felhasznált időpontok közötti intervallumokat, ha lehetséges, nem napokban, hanem egész számú években, hónapokban vagy hetekben kell megadni. Ebből következik, hogy ha a THM képletében bizonyos időintervallumokat alkalmaznak, akkor ugyanazokat az intervallumokat kell figyelembe venni a képletben szereplő kamat és más díjak összegének megállapításához is. Ezért a hitelezőknek a fizetendő díjak összegének meghatározására az I. mellékletben bemutatott időintervallum-mérési módszert kell alkalmazniuk. Ez az előírás azonban csak a THM kiszámítása céljából alkalmazandó, és nem befolyásolja a hitelező által a hitelmegállapodás alapján ténylegesen felszámított összegeket. Amennyiben a számok eltérnek, a fogyasztó félrevezetésének elkerülése érdekében szükséges lehet magyarázattal szolgálni a fogyasztó számára. Ebből az is következik, hogy amennyiben nincsenek nem kamatjellegű díjak, és azonos számítási módszert feltételezve, a THM egyenlő lesz a tényleges hitelkamatlábbal.
(53)
Mivel a THM a reklámozási szakaszban csak példán keresztül mutatható be, az ilyen példának reprezentatívnak kell lennie. Ezért ennek a példának meg kell felelnie például az adott hitelmegállapodás-típus alapján nyújtott hitel átlagos futamidejének és teljes összegének. A reprezentatív példa meghatározásakor az egyes hitelmegállapodás-típusoknak egy adott piacon való elterjedtségét is figyelembe kell venni. Célszerű lehet, hogy az egyes hitelezők a saját termékskálájukra és várható ügyfélkörükre nézve reprezentatív hitelösszeg alapján válasszanak reprezentatív példát, ugyanis ezek hitelezőnként jelentősen eltérhetnek. Ami az EEA-n feltüntetendő THM-et illeti, a fogyasztó preferenciáit és az általa megadott információkat lehetőség szerint figyelembe kell venni, és a hitelezőnek, illetve hitelközvetítőnek egyértelművé kell tennie, hogy az általa nyújtott információk szemléltető jellegűek vagy a megadott preferenciákat és információkat tükrözik. A reprezentatív példa semmi esetre sem lehet ellentétes a 2005/29/EK irányelvben megállapított követelményekkel. Fontos az EEA-n a fogyasztó számára egyértelművé tenni, hogy a THM feltételezéseken alapul és módosulhat, hogy ezáltal a fogyasztók ezt figyelembe tudják venni a termékek összehasonlításakor. Lényeges ezenfelül, hogy a THM kiszámításánál figyelembe kell venni a hitelmegállapodás alapján lehívott valamennyi összeget, akár közvetlenül a fogyasztónak, akár a fogyasztó nevében valamely harmadik félnek fizetik.
(54)
Annak érdekében, hogy a különféle fogyasztói hitelmegállapodások THM-jének kiszámítása konzisztens legyen, a hasonló típusú hitelmegállapodásokra vonatkozó számításokhoz alkalmazott feltevéseknek is általában véve konzisztenseknek kell lenniük. Ezért be kell építeni ebbe az irányelvbe egyes feltevéseket a 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv I. mellékletében található, a THM kiszámításához alkalmazandó további feltevésekről szóló II. rész módosításáról szóló, 2011. november 14-i 2011/90/EU bizottsági irányelvből (13), amely módosítja a THM kiszámításához alkalmazandó feltevéseket. Bár nem mindegyik feltevés alkalmazandó szükségszerűen a jelenleg köthető fogyasztói hitelmegállapodásokra, az ágazatban aktív a termékinnováció, és ezért szükséges, hogy a feltevések rendelkezésre álljanak. Ezenkívül a THM kiszámításához a legáltalánosabb lehívási mechanizmust annak alapján kell meghatározni, hogy az adott hitelező által kínált terméktípus esetében a fogyasztók ésszerű várakozások szerint melyik lehívási mechanizmust fogják a leggyakrabban választani. Meglévő termékek esetében a várakozást a megelőző 12 hónapra kell alapozni.
(55)
Alapvető fontosságú megvizsgálni és ellenőrizni a fogyasztó hitelvisszafizetési képességét és hajlandóságát a hitelmegállapodás megkötése előtt. A hitelképesség vizsgálatakor minden szükséges és releváns tényezőt figyelembe kell venni, amely befolyásolhatja a fogyasztó azon képességét, hogy a hitelt annak futamideje alatt visszafizesse. Annak vizsgálata keretében, hogy a fogyasztó képes-e törleszteni és teljes mértékben visszafizetni a hitelt, figyelembe kell venni azokat a jövőbeli törlesztő összegeket, illetve törlesztőösszeg-növekményeket, amelyek a tőke vagy -kamattörlesztések halasztásából vagy a negatív törlesztésből, azaz abból az esetből adódnak, hogy a tartozás a törlesztések ellenére növekszik, és a vizsgálatot az egyéb rendszeres kiadások, adósságok és más pénzügyi kötelezettségek, valamint a jövedelem, megtakarítások és vagyon tekintetbe vételével kell elvégezni. Megfelelően figyelembe kell venni a hitelmegállapodás időtartama alatt bekövetkező jövőbeli fejleményeket, például a jövedelem csökkenését abban az esetben, ha a hitel futamideje részben a nyugdíjas évekre esik, vagy adott esetben a hitelkamatláb növekedését vagy a devizaárfolyam negatív változását. Jóllehet a lakóingatlan értéke fontos tényező annak meghatározásánál, hogy milyen összegű hitel nyújtható a fogyasztónak fedezett hitelmegállapodás keretében, a hitelképesség vizsgálatának középpontjában annak kell állnia, hogy a fogyasztó milyen mértékben képes teljesíteni a hitelmegállapodás szerinti kötelezettségeit. Ennek megfelelően az a lehetőség, hogy az ingatlan értéke meghaladhatja a hitel összegét vagy a jövőben emelkedhet, általában véve nem lehet a szóban forgó hitel nyújtásának elégséges feltétele. Mindazonáltal, ha a hitelmegállapodás célja ingatlan építése vagy meglévő ingatlan felújítása, a hitelezőnek lehetőséget kell adni arra, hogy mérlegelje ezt a lehetőséget. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy további iránymutatásokat bocsáthassanak ki ezekről vagy további más kritériumokról, valamint a fogyasztó hitelképességének vizsgálata során alkalmazandó módszerekről, például a hitelfedezeti rátára vagy a hitel/jövedelem arányra vonatkozó felső korlátok megállapítása révén, és ösztönözni kell őket arra, hogy bevezessék a Pénzügyi Stabilitási Tanács által elfogadott, a lakáscélú jelzáloghitelezés megfelelő gyakorlatára vonatkozó elvek alkalmazását.
(56)
Konkrét rendelkezésekre lehet szükség azzal kapcsolatban, hogy bizonyos meghatározott típusú hitelmegállapodások esetében a hitelképességi vizsgálatoknál milyen tényezők vehetőek figyelembe. Például olyan, ingatlannal kapcsolatos hitelmegállapodások esetében, amelyekben kifejezetten szerepel, hogy az ingatlant nem a fogyasztó vagy családtagja fogja házként, lakásként vagy más lakhelyként birtokba venni (bérbeadási célú megállapodások) a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy előírhassák, hogy a fogyasztó hiteltörlesztési képességének vizsgálatakor a bérleti díjból származó jövedelmet is figyelembe kell venni. Azon tagállamokban is, ahol a nemzeti jog nem tartalmaz ilyen rendelkezést, a hitelezők dönthetnek úgy, hogy beszámítják a bérleti díjból származó jövőbeli jövedelem prudens értékelését. A hitelképességi vizsgálat nem járhat azzal, hogy ha a fogyasztó a későbbiekben nem teljesíti a hitelmegállapodás szerinti kötelezettségeit, akkor az ezzel kapcsolatos felelősség a hitelezőre hárul.
(57)
A hitelező azon döntésének, hogy megadja-e a hitelt, összhangban kell állnia a hitelképességi vizsgálat eredményével. Ha például a hitelezőnek lehetősége van arra, hogy a hitelkockázat egy részét harmadik félre hárítsa át, ez nem vezethet ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyja a hitelképességi vizsgálat megállapításait, és olyan fogyasztó rendelkezésére bocsásson hitelmegállapodást, aki, illetve amely valószínűleg nem lesz képes azt törleszteni. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy ezt az elvet azzal ültethessék át, hogy megkövetelik az illetékes hatóságoktól, hogy a felügyeleti tevékenység részeként meghozzák a vonatkozó intézkedéseket, valamint ellenőrizzék, hogy a hitelezők hitelképességi vizsgálati eljárásai megfelelnek-e az előírásoknak. A kedvező eredményű hitelképességi vizsgálat azonban nem jelent a hitelező számára hitelnyújtási kötelezettséget.
(58)
A Pénzügyi Stabilitási Tanács ajánlásaival összhangban a hitelképesség vizsgálatának a fogyasztó pénzügyi és anyagi helyzetére, többek között a jövedelmére és kiadásaira vonatkozó információkon kell alapulnia. Ez az információ különféle forrásokból, többek között a fogyasztótól szerezhető meg, és a hitelezőnek a hitel nyújtása előtt ellenőriznie kell ezeket az információkat. Ezzel összefüggésben a fogyasztóknak a hitelképességi vizsgálat megkönnyítése érdekében információkat kell nyújtaniuk, ellenkező esetben ugyanis hiteligényüket valószínűleg elutasítják, kivéve, ha az információ más forrásból is megszerezhető. A szerződések jogának sérelme nélkül a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a hitelezők ne mondhassák fel a hitelmegállapodást amiatt, hogy a hitelmegállapodás aláírása után felismerték, hogy a hitelképességi vizsgálat lefolytatása nem volt megfelelő a vizsgálat során rendelkezésre álló információk hiányossága folytán. Ez azonban nem érinti a tagállamok azon lehetőségét, hogy lehetővé tegyék a hitelezők számára a hitelmegállapodás felmondását abban az esetben, ha megállapítható, hogy a fogyasztó a hitelképességi vizsgálat során szándékosan valótlan vagy hamis információkat nyújtott vagy szándékosan nem nyújtott olyan információkat, amelyek kedvezőtlen kimenetelű hitelképességi vizsgálatot eredményeztek volna, vagy amennyiben erre az uniós joggal összhangban lévő egyéb érvényes ok van. Nem lenne helyénvaló szankciókat alkalmazni a fogyasztókra azért, mert nincsenek abban a helyzetben, hogy rendelkezésre bocsássanak bizonyos információkat vagy elemzéseket, illetve azért, mert úgy döntenek, hogy nem folytatják a hiteligénylési eljárást, ugyanakkor a tagállamoknak lehetőséget kell adni arra, hogy szankciókról rendelkezzenek arra az esetre, ha a fogyasztók tudatosan hiányos vagy valótlan információkat nyújtanak azért, hogy hitelképességi vizsgálatuk kedvező kimenetelű legyen, különösen, ha az információk hiánytalan és helyes megadása kedvezőtlen kimenetelű hitelképességi vizsgálatot eredményezett volna, és a fogyasztó ezután nem képes teljesíteni a megállapodás feltételeit.
(59)
Egy hiteladatbázis lekérdezése hasznos a hitelképesség vizsgálata során. Néhány tagállam előírja, hogy a hitelező a vonatkozó adatbázisban végzett keresés alapján értékelje a fogyasztó hitelképességét. A hitelezők számára lehetővé kell tenni, hogy a hitel futamideje alatt lekérdezhessék a hiteladatbázist, de kizárólag abból a célból, hogy megállapíthassák és értékelhessék a nemteljesítés lehetőségét. A hiteladatbázishoz való hozzáférésre megfelelő biztosítékoknak kell vonatkozniuk annak biztosítása céljából, hogy arra csak a hitelkockázatnak a fogyasztó érdekét szolgáló korai felmérése és megoldása érdekében, és ne azért kerüljön sor, hogy támpontként szolgáljon az üzleti tárgyalásokhoz. A személyes adatok feldolgozása vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október 24-i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (14) alapján a hitelezőknek a hiteladatbázisból való adatlekérdezés előtt tájékoztatniuk kell a fogyasztókat a lekérdezésről, és a fogyasztók számára biztosítani kell az ilyen hiteladatbázisban róluk tárolt információkhoz való hozzáférés jogát, annak érdekében, hogy az ott feldolgozott, őket érintő személyes adatokat szükség esetén helyesbítsék, töröljék vagy zárolják, ha azok nem pontosak vagy jogtalanul lettek feldolgozva.
(60)
A hitelezők közötti verseny torzulásának megakadályozása érdekében biztosítani kell, hogy a hitelezők (beleértve az ingatlanokhoz kapcsolódóan hitelmegállapodást nyújtó hitelintézeteket és hitelintézetnek nem minősülő hitelezőket) megkülönböztetéstől mentes feltételek mellett férjenek hozzá a fogyasztókat érintő összes magán- vagy állami adatbázishoz. Ezért e feltételek nem tartalmazhatnak olyan követelményt, hogy a hitelező hitelintézet legyen. A hozzáférési feltételek, mint például a hozzáférés költségei vagy azon követelmény, hogy az adatbázisba viszonossági alapon kell információt szolgáltatni, továbbra is alkalmazandók. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy szabadon meghatározhassák, hogy a joghatóságukon belül a hitelközvetítők hozzáférhetnek-e az említett adatbázisokhoz.
(61)
Amennyiben a hiteligénylést valamely adatbázisból lekérdezett adatok alapján, vagy az adatbázisból hiányzó adatok miatt utasítják vissza, a hitelezőnek tájékoztatnia kell erről a fogyasztót, továbbá közölnie kell a szóban forgó adatbázis nevét és minden egyéb, a 95/46/EK irányelvben előírt információt annak érdekében, hogy a fogyasztó gyakorolhassa hozzáférési jogát, és indokolt esetben helyesbíthesse, törölhesse vagy zárolhassa a rá vonatkozó, az adatbázisban feldolgozott személyes adatokat. Amennyiben a hiteligénylést kedvezőtlen eredményű hitelképességi vizsgálat alapján utasították el, a hitelezőnek indokolatlan késedelem nélkül tájékoztatnia kell a fogyasztót az elutasításról. A tagállamoknak lehetőséget kell kapniuk annak eldöntésére, hogy megkövetelik-e a hitelezőktől, hogy további magyarázatot nyújtsanak ez elutasítás okaira. A hitelező azonban nem kötelezhető ilyen tájékoztatás megadására abban az esetben, ha ezt egyéb rendelkezések, például a pénzmosásról vagy a terrorizmus finanszírozásáról szóló uniós jogszabályok tiltják. Nem adható ilyen tájékoztatás akkor, ha ez a közrend vagy a közbiztonság - például bűncselekmények megelőzése, kivizsgálása, felderítése vagy büntetőeljárás lefolytatása - céljaival ellentétes lenne.
(62)
Ez az irányelv a fogyasztók hitelképességének vizsgálata keretében foglalkozik a személyes adatok felhasználásával. A személyes adatok védelmének biztosítása érdekében az ilyen értékelések keretében végzett adatfeldolgozási tevékenységekre a 95/46/EK irányelv alkalmazandó.
(63)
A személyre szabott tanácsadás külön tevékenység, amely végezhető más hitelnyújtási vagy hitelközvetítési tevékenységekkel együtt, de önállóan is. Ezért ahhoz, hogy a fogyasztók megérthessék a számukra nyújtott szolgáltatások jellegét, fel kell világosítani őket arról, hogy részesülnek, illetve részesülhetnek-e tanácsadási szolgáltatásban, illetve mikor nem, továbbá hogy e tanácsadási szolgáltatás miből áll. Mivel a fogyasztók nagy jelentőséget tulajdonítanak a „tanács” és „tanácsadó” szavaknak, helyénvaló, hogy a tagállamoknak lehetősége legyen megtiltani e szavak vagy más hasonló kifejezések használatát azon esetekben, amikor a fogyasztók tanácsadási szolgáltatásban részesülnek. Helyénvaló biztosítani, hogy a tagállamok biztosítékokat vezessenek be arra az esetre, ha a tanács függetlenként van jellemezve, azt garantálandó, hogy a figyelembe vett termékek köre és a díjazási eljárás megfeleljen a fogyasztók azon várakozásainak, amelyeket az ilyen tanácsokhoz fűznek.
(64)
A tanácsadási szolgáltatások nyújtóinak be kell tartaniuk bizonyos általános normákat annak biztosítása érdekében, hogy a fogyasztó számára az igényeinek és körülményeinek megfelelő termékválasztékot kínáljanak. Ha a tanácsadási szolgáltatást hitelezők vagy függő hitelközvetítők nyújtják, annak a kínált termékek, illetve ha azt független hitelközvetítők nyújtják, a piacon forgalmazott termékek tisztességes és kellően széles körű elemzésén kell alapulnia. A tanácsadási szolgáltatások nyújtóinak lehetősége kell, hogy legyen arra, hogy bizonyos réspiaci termékekre, például az áthidaló finanszírozásra specializálódjanak, feltéve, hogy a rétegpiaci kínálaton belül számos terméket figyelembe vesznek, és az, hogy bizonyos rétegpiaci termékekre vannak specializálva, a fogyasztó számára egyértelmű. Mindenesetre annak érdekében, hogy a fogyasztó számára érthető legyen az ajánlás alapja, tájékoztatást kell kapnia a hitelezőtől, illetve a hitelközvetítőtől arról, hogy azok csak saját termékkörük vagy a piacon forgalmazott termékek széles köre tekintetében nyújtanak tanácsadást.
(65)
A tanácsadási szolgáltatások nyújtásához megfelelően meg kell érteni a fogyasztó pénzügyi helyzetét, preferenciáit és céljait, mégpedig a szükséges naprakész információk és a fogyasztónak a hitelmegállapodás időtartama alatti körülményeit érintő kockázatokra vonatkozó ésszerű feltételezések alapul vételével. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy részletesen meghatározhassák, hogy egy adott termék megfelelőségét hogyan kell felmérni a tanácsadási szolgáltatás nyújtásakor.
(66)
A fogyasztó azon lehetősége, hogy a hitelt a hitelmegállapodás lejárata előtt visszafizesse egyrészt fontos szerepet játszhat a belső piaci verseny és az uniós polgárok szabad mozgásának előmozdításában, másrészt a Pénzügyi Stabilitási Tanács ajánlásaival összhangban rugalmasságot biztosít a hitel futamideje alatt, ami szükséges a pénzügyi stabilitás előmozdításához. Mindazonáltal lényegesen eltérhetnek azok a nemzeti elvek és feltételek, amelyek alapján a fogyasztók jogosultak az általuk felvett hitel előtörlesztésére, és azok a feltételek is, amelyek alapján megvalósulhat az előtörlesztés. Bár kétségtelen a jelzálog-finanszírozási mechanizmusok és az elérhető termékek sokfélesége, a hitel előtörlesztése tekintetében alapvető szükség van bizonyos uniós szintű előírásokra annak biztosítása érdekében, hogy a fogyasztóknak lehetőségük legyen kötelezettségeik teljesítésére a hitelmegállapodásban szereplő időpont előtt, és hogy magabiztosan választhassák ki az igényeiknek legmegfelelőbb termékeket. A tagállamoknak ezért - jogszabályban vagy más módon, például szerződési feltételek révén - biztosítaniuk kell, hogy a fogyasztóknak jogszabályban vagy szerződésben biztosított joguk legyen az előtörlesztésre. Mindazonáltal a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy meghatározzák e jog gyakorlásának feltételeit. A feltételek közé tartozhatnak a jog gyakorlására vonatkozó időbeli korlátozások, a hitelkamatláb típusától függően eltérő elbánás, vagy korlátozások azon körülmények tekintetében, amelyek között a jog gyakorolható. Amennyiben az előtörlesztés olyan időszakra esik, amelyben a hitelkamatláb rögzített, a jog gyakorlásának feltételéül lehet szabni a fogyasztó részéről fennálló, a tagállam által pontosan meghatározott jogos érdek meglétét. Ilyen jogos érdek merülhet fel például válás vagy a munkahely elvesztése esetén. A tagállamok által meghatározandó feltételekben megszabható, hogy a hitelező jogosult a hitel előtörlesztéséhez közvetlenül kapcsolódó költségek után méltányos és objektívan indokolt kompenzációban részesülni. Amennyiben a tagállamok úgy rendelkeznek, hogy a hitelező kompenzációra jogosult, annak a hitel előtörlesztéséhez közvetlenül kapcsolódó potenciális költségek utáni méltányos és objektívan indokolt, a kompenzációra vonatkozó tagállami szabályokkal összhangban lévő kompenzációnak kell lennie. A kompenzáció nem haladhatja meg a hitelező pénzügyi veszteségét.
(67)
Fontos biztosítani megfelelő szintű transzparencia meglétét, és érthetővé tenni a fogyasztók számára a pénzügyi stabilitás megőrzése érdekében tett kötelezettségvállalások jellegét, továbbá azt, hogy a hitelmegállapodás időtartama alatt milyen esetekben állnak rendelkezésre rugalmas lehetőségek. A fogyasztókat tájékoztatni kell a hitelkamatlábról mind a szerződéses kapcsolat fennállása alatt, mind a szerződés megkötése előtt. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy fenntarthassanak, illetve bevezethessenek a hitelkamatlábnak a hitelező általi egyoldalú megváltoztatására vonatkozó korlátozásokat és tiltásokat. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy úgy rendelkezhessenek, hogy a hitelkamatláb változása esetén a fogyasztó jogosult megkapni a törlesztési táblázat naprakész változatát.
(68)
Jóllehet a hitelközvetítők központi szerepet játszanak az Unióban a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások nyújtása terén, lényeges eltérések állnak fenn a hitelközvetítők üzletvitelére és felügyeletére vonatkozó nemzeti rendelkezések között, ami akadályt állít a hitelközvetítői tevékenység megkezdése és folytatása elé a belső piacon. A lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások terén gátolja az egységes piac megfelelő működését, hogy a hitelközvetítők nem működhetnek szabadon az Unió egész területén. Bár tény, hogy a hitelközvetítésben részt vevő szereplőknek sokféle típusa létezik, alapvető szükség van bizonyos uniós szintű előírásokra a magas szakmai színvonal és a színvonalas szolgáltatás biztosítása érdekében.
(69)
Helyénvaló, hogy hitelközvetítők csak akkor végezhessék tevékenységüket, ha előzetesen átestek egy, a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága általi engedélyezési eljáráson, és folyamatosan felügyelni kell őket annak biztosítása érdekében, hogy megfeleljenek legalább a szakértelemre, a jó hírnévre és a szakmai kártérítési fedezetre vonatkozó szigorú szakmai követelményeknek. Ezek a követelmények legalább az intézmény szintjén alkalmazandók. A tagállamok meghatározhatják azonban, hogy az engedélyezési követelményeket a hitelközvetítő alkalmazottaira is kell-e alkalmazni. A székhely szerinti tagállam további követelményekről is rendelkezhet, például arról, hogy a hitelközvetítő tulajdonosainak jó hírneve legyen, vagy hogy a függő hitelközvetítők csak egy hitelezővel állhatnak szerződéses viszonyban, amennyiben e követelmények arányosak és összhangban állnak az uniós joggal. Az engedélyezett hitelközvetítőkre vonatkozó releváns információkat be kell vezetni egy közhitelű nyilvántartásba. Lehetőséget kell biztosítani arra, hogy azon függő hitelközvetítőket, akik, illetve amelyek kizárólag egy hitelezővel dolgoznak, valamint annak teljes és feltétel nélküli felelőssége mellett járnak el, az illetékes hatóságok azon a hitelezőn keresztül engedélyezzék, amelynek nevében a hitelközvetítő eljár. A tagállamok számára biztosítani kell azt a jogot, hogy korlátozásokat tartsanak fenn vagy vezessenek be egyes hitelközvetítők jogi formájára vonatkozóan a tekintetben, hogy kizárólag jogi személyként vagy természetes személyként működhetnek-e. A tagállamoknak lehetőséget kell kapniuk arra, hogy szabadon eldöntsék, minden hitelközvetítőt egyetlen nyilvántartásba vezetnek-e be, vagy több különböző nyilvántartás fenntartását követelik-e meg attól függően, hogy a hitelközvetítő függő hitelközvetítő-e vagy önálló hitelközvetítőként tevékenykedik. A tagállamok számára biztosítani kell azt a lehetőséget is, hogy korlátozásokat tartsanak fenn vagy vezessenek be azzal kapcsolatban, hogy az egy vagy több hitelezővel szerződéses viszonyban álló hitelközvetítők felszámíthatnak-e díjat a fogyasztóknak.
(70)
Egyes tagállamokban a hitelközvetítők dönthetnek úgy, hogy igénybe veszik kijelölt képviselők szolgáltatásait, akik, illetve amelyek az ő nevükben végeznek tevékenységeket. A tagállamok számára biztosítani kell annak lehetőségét, hogy az ezen irányelvben megállapított különös szabályozást alkalmazzák a kijelölt képviselőkre. Mindazonáltal a tagállamoknak lehetőséget kell kapniuk arra, hogy ne vezessenek be ilyen szabályozást, vagy más személyek számára is engedélyezzék, hogy a kijelölt képviselőkéhez hasonló szerepet töltsenek be, feltéve, hogy ezekre a személyekre a hitelközvetítőkével azonos szabályozás vonatkozik. Az ezen irányelvben foglalt, kijelölt képviselőkre vonatkozó szabályok sem kötelezik a tagállamokat arra, hogy a joghatóságuk alá tartozó területen engedélyezzék a kijelölt képviselők működését, kivéve, ha ezen irányelv értelmében a kijelölt képviselők hitelközvetítőnek minősülnek.
(71)
Annak érdekében, hogy az illetékes hatóságok képesek legyenek ténylegesen felügyelni a hitelközvetítőket, a jogi személynek minősülő hitelközvetítőket abban a tagállamban kell engedélyezni, amelyben a létesítő okirat szerinti székhelyük van. A jogi személynek nem minősülő hitelközvetítőket abban a tagállamban kell engedélyezni, ahol azok tevékenységi központja van. Ezen túlmenően a tagállamoknak elő kell írniuk, hogy egy hitelközvetítő tevékenységi központjának mindig a székhely szerinti tagállamban kell lennie, és működését is ténylegesen ott kell kifejtenie.
(72)
Az engedélyezési követelményeknek lehetővé kell tenniük a hitelközvetítők számára, hogy a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának elve alapján más tagállamokban is működhessenek, feltéve, hogy az illetékes hatóságok lefolytatták a megfelelő értesítési eljárást. A szolgáltatásnyújtási szándékot a hitelközvetítő szintjén, és nem pedig az egyes alkalmazottak szintjén kell bejelenteni, még abban az esetben is, ha a tagállam úgy dönt, hogy a hitelközvetítőn belül minden egyes alkalmazottnak át kell esnie az engedélyezési eljáráson. Ez az irányelv minden engedélyezett hitelközvetítő - beleértve azon hitelközvetítőket is, amelyek kizárólag egy hitelezővel állnak szerződéses viszonyban - tekintetében meghatározza az egész Unióra kiterjedő működés kereteit, viszont nem rendelkezik ilyen keretről a kijelölt képviselők esetében. Ilyen esetekben a más tagállamban működni kívánó kijelölt képviselőknek azon követelményeknek kellene megfelelniük, amelyeket ez az irányelv a hitelközvetítők tevékenységének engedélyezésére határoz meg.
(73)
Egyes tagállamokban a hitelközvetítők mind hitelintézetek, mind hitelintézetnek nem minősülő hitelezők által kínált hitelmegállapodásokkal kapcsolatban végezhetik a tevékenységüket. Elvben lehetővé kell tenni, hogy az engedélyezett hitelközvetítők az Unió egész területén végezhessék tevékenységüket. Mindazonáltal a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai általi engedélyezés nem jogosíthatja fel a hitelközvetítőket arra, hogy olyan tagállamban, ahol hitelintézetnek nem minősülő hitelezők nem működhetnek, ilyen hitelezők által kínált hitelmegállapodásokkal kapcsolatos szolgáltatásokat nyújtsanak a fogyasztóknak.
(74)
A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az olyan személyekre, akik kizárólag eseti alapon, szakmai tevékenységük folytatása keretében végeznek hitelközvetítői tevékenységet, például az ügyvédek és a közjegyzők, ne vonatkozzon az ebben az irányelvben foglalt engedélyezési eljárás, feltéve, hogy a kérdéses szakmai tevékenység szabályozott, és az alkalmazandó szabályok nem tiltják a hitelközvetítői tevékenység eseti alapon történő végzését. Az ebben az irányelvben foglalt engedélyezési eljárás alóli mentességnek azonban egyúttal azt kell jelentenie, hogy az érintett személyek nem élhetnek az ezen irányelvben meghatározott uniós szintű engedélyezési rendszer adta lehetőségekkel. Ezen irányelv alkalmazásában nem tekintendők hitelközvetítőnek az olyan személyek, akik vagy amelyek szakmai tevékenységük keretében eseti alapon mindössze bemutatnak egy fogyasztót a hitelezőnek vagy hitelközvetítőnek, illetve elirányítják hozzá, például oly módon, hogy felhívják a fogyasztó figyelmét egy adott hitelező vagy hitelközvetítő létezésére vagy az adott hitelező vagy hitelközvetítő bizonyos típusú termékére, de ezen túlmenően nem vesznek részt a termék reklámozásában, bemutatásában, ajánlásában, illetve a hitelmegállapodás előkészítésében és megkötésében. Nem tekintendők hitelközvetítőnek ezen irányelv alkalmazásában azon hitelfelvevők sem, akik, illetve amelyek nem végeznek hitelközvetítői tevékenységet, mindössze jog- és kötelezettségátruházási eljárás körében hitelmegállapodást ruháznak egy fogyasztóra.
(75)
A hitelezők közötti egyenlő versenyfeltételek megteremtése és a pénzügyi stabilitás elősegítése érdekében, valamint a további harmonizációtól függően a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy megfelelő intézkedések legyenek érvényben az ingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokat nyújtó, hitelintézetnek nem minősülő hitelezők tevékenységének engedélyezése és felügyelete tekintetében. Az arányosság elvével összhangban ebben az irányelvben nem célszerű megállapítani az olyan hitelezők tevékenységének engedélyezésére és felügyeletére vonatkozó részletes feltételeket, amelyek a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről szóló, 2013. június 26-i 575/2013 európai parlamenti és tanácsi rendelet (15) fogalommeghatározása szerint nem minősülnek hitelintézetnek. A jelenleg az Unióban működő ilyen intézmények száma, piaci részesedése, valamint azon tagállamok száma, amelyben tevékenykednek - különösen a pénzügyi válság óta - alacsony. Ugyanezen okból az ilyen intézmények esetében uniós szintű engedély bevezetéséről sem kell rendelkezni ebben az irányelvben.
(76)
A tagállamoknak az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat kell megállapítaniuk, és biztosítaniuk kell azok végrehajtását. Bár e szankciók megválasztása a tagállamok mérlegelési jogkörében marad, azoknak hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.
(77)
A hitelezők és a fogyasztók közötti, valamint a hitelközvetítők és a fogyasztók közötti, az ebben az irányelvben foglalt jogokból és kötelezettségekből eredő viták rendezése céljából a fogyasztóknak lehetőséget kell kapniuk peren kívüli panasz- és jogorvoslati eljárások igénybevételére. A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a hitelezők és a hitelközvetítők számára az ilyen alternatív vitarendezési eljárásokban való részvétel ne legyen opcionális. Határokon átnyúló tevékenységek esetén az alternatív vitarendezési eljárások zökkenőmentes lebonyolítása érdekében a tagállamoknak elő kell írniuk és ösztönözniük kell, hogy a panaszok és jogorvoslatok peren kívüli rendezéséért felelős szervek együttműködjenek. Ehhez kapcsolódóan ösztönözni kell a panaszok és jogorvoslatok peren kívüli rendezéséért felelős tagállami szerveket, hogy csatlakozzanak a fogyasztók és a pénzügyi szolgáltatók közötti viták peren kívüli rendezéséért felelős tagállami rendszereket tömörítő, FIN-NET elnevezésű pénzügyi vitarendezési hálózathoz.
(78)
Annak érdekében, hogy biztosítani lehessen a következetes harmonizációt, és figyelembe lehessen venni a hitelmegállapodások piacainak, illetve a hiteltermékek fejlődésének és a gazdasági feltételeknek az alakulását, továbbá az ezen irányelvben foglalt egyes követelmények pontosabb meghatározása céljából a Bizottságot fel kell hatalmazni arra, hogy az EUMSZ 290. cikkével összhangban jogi aktusokat fogadjon el az EEA egységes megfogalmazásának, illetve a kitöltésére vonatkozó instrukcióknak a módosítása, valamint a THM kiszámításához használt megjegyzések módosítása vagy feltételezések aktualizálása tekintetében. Rendkívül fontos, hogy a Bizottság az előkészítő munkája során megfelelő konzultációkat folytasson, többek között szakértői szinten is. A Bizottságnak a felhatalmazáson alapuló jogi aktusok előkészítése és kidolgozása során biztosítania kell az érintett dokumentumoknak az Európai Parlament és a Tanács részére történő egyidejű, kellő időben történő és megfelelő továbbítását.
(79)
A hitelközvetítők azon lehetőségének elősegítése érdekében, hogy szolgáltatásaikat határokon átnyúlóan nyújtsák, az illetékes hatóságok közötti együttműködés, információcsere és vitarendezés céljából a hitelközvetítők engedélyezéséért felelős illetékes hatóságként ugyanazokat kell kijelölni, mint amelyek az európai felügyeleti hatóság (Európai Bankhatóság) létrehozásáról szóló, 2010. november 24-i 1093/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletben (16) foglaltak szerint az európai felügyeleti hatóság (Európai Bankhatóság) (EBH) égisze alatt működnek, vagy egyéb tagállami hatóságokat, amennyiben ez utóbbiak az ezen irányelv alá tartozó feladataik elvégzéséhez együttműködnek az EBH égisze alatt működő hatóságokkal.
(80)
A tagállamoknak ki kell jelölniük az ezen irányelv végrehajtására felhatalmazott illetékes hatóságokat, és biztosítaniuk kell, hogy a hatóságok rendelkezzenek a feladataik teljesítéséhez szükséges összes vizsgálati és végrehajtási hatáskörrel és a megfelelő erőforrásokkal. Az illetékes hatóságok ezen irányelv bizonyos aspektusai tekintetében úgy is eljárhatnak, hogy a jogi döntés meghozatalára hatáskörrel rendelkező bíróságokhoz fordulnak, ideértve adott esetben jogorvoslat iránti kérelem benyújtását is. Ez lehetővé tenné a tagállamok számára - különösen olyan esetekben, amikor az ezen irányelvben foglalt rendelkezéseket a polgári jogba ültetik át -, hogy a szóban forgó rendelkezések végrehajtását a fent említett szervekre és a bíróságokra hagyják. A tagállamok számára meg kell adni azt a lehetőséget, hogy az ezen irányelvben megállapított kötelezettségek széles körének betartatására több különböző illetékes hatóságot jelöljenek ki. Egyes rendelkezések esetében például a tagállamok kijelölhetik a fogyasztóvédelem érvényesítéséért felelős illetékes hatóságokat, más rendelkezések esetében pedig dönthetnek a prudenciális felügyeleti hatóság mellett. A különböző illetékes hatóságok kijelölésének a lehetősége nem érintheti a folyamatos felügyeletre, valamint az illetékes hatóságok közötti együttműködésre vonatkozó, ezen irányelvben előírt kötelezettségeket.
(81)
Értékelni kell majd ezen irányelv hatékony működését, valamint azt, hogy milyen mértékben sikerült megvalósítani a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások olyan belső piacát, amely magas szintű fogyasztóvédelemmel párosul. Ennek keretében többek között meg kell vizsgálni ezen irányelv betartását, illetve hatását, továbbá, hogy a hatálya továbbra is megfelelő-e, valamint elemezni kell a hitelintézetnek nem minősülő hitelezők általi hitelnyújtást és azt, hogy szükség van-e további intézkedésekre, például a hitelintézetnek nem minősülő hitelezőknek adható uniós szintű engedélyre, és meg kell vizsgálni, hogy szükség van-e további jogok és kötelezettségek bevezetésére a hitelmegállapodások szerződéskötést követő szakaszára vonatkozóan.
(82)
A kizárólagosan tagállami intézkedések valószínűleg eltérő szabályrendszerekhez vezetnek, ami alááshatja a belső piac működését, vagy új akadályokat gördíthet elé. Mivel ezen irányelv célját, nevezetesen a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodások magas szintű fogyasztóvédelemmel rendelkező, hatékony és versenyalapú belső piacát a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, és ezért az az intézkedés hatékonyságára tekintettel uniós szinten jobban megvalósítható, az Unió intézkedéseket hozhat az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) 5. cikkében foglalt szubszidiaritás elvének megfelelően. Az említett cikkben foglalt arányosság elvének megfelelően ez az irányelv nem lépi túl az e célok eléréséhez szükséges mértéket.
(83)
A tagállamok dönthetnek úgy, hogy az ezen irányelvben szabályozott bizonyos kérdéseket, például a fogyasztó hitelképességének a vizsgálatát, a nemzeti jogba úgy ültetik át, hogy a prudenciális követelményeket szabályozó jog hatálya alá tartozzanak, míg más kérdéseket, például a felelősségteljes hitelfelvevőre vonatkozó kötelezettségeket úgy, hogy azok a polgári vagy a büntetőjog hatálya alá tartozzanak.
(84)
A tagállamoknak és a Bizottságnak a magyarázó dokumentumokról szóló, 2011. szeptember 28-i együttes politikai nyilatkozatával (17) összhangban a tagállamok vállalták, hogy az átültető intézkedéseikről szóló értesítéshez indokolt esetben mellékelnek egy vagy több olyan dokumentumot, amely megmagyarázza az irányelv elemei és az azt átültető nemzeti jogi eszköz megfelelő részei közötti kapcsolatot. Ezen irányelv tekintetében a jogalkotó úgy ítéli, hogy indokolt ilyen dokumentumok továbbítása.
(85)
Az európai adatvédelmi biztos 2011. július 25-én nyilvánított véleményt (18) a személyes adatok közösségi intézmények és szervek által történő feldolgozása tekintetében az egyének védelméről, valamint az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 2000. december 18-i 45/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (19) 28. cikke (2) bekezdése alapján,
ELFOGADTA EZT AZ IRÁNYELVET:
1. FEJEZET
TÁRGY, HATÁLY, FOGALOMMEGHATÁROZÁSOK ÉS ILLETÉKES HATÓSÁGOK
1. cikk
Tárgy
Ezen irányelv közös keretet hoz létre egyrészt - a lakóingatlanhoz kapcsolódó hatékony hitelezési feltételek tagállamokon belüli kidolgozásának alapjaként - a lakóingatlanhoz kapcsolódó, jelzáloggal vagy más módon biztosított fogyasztói hitelmegállapodásokra vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések egyes aspektusaira vonatkozóan, ezen belül előírva, hogy hitelképességi vizsgálatot kell végezni a hitel nyújtását megelőzően, másrészt bizonyos - többek között a hitelközvetítők, a kijelölt képviselők és a hitelintézetnek nem minősülő hitelezők tevékenységének megkezdését és felügyeletét érintő - prudenciális és felügyeleti követelményekre vonatkozóan.
2. cikk
A harmonizáció szintje
(1) Ez az irányelv nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy szigorúbb rendelkezéseket tartsanak fenn, illetve vezessenek be a fogyasztók védelme érdekében, amennyiben e rendelkezések összhangban vannak az uniós jog szerinti kötelezettségeikkel.
(2) Az (1) bekezdés ellenére a tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a nemzeti jogukba olyan rendelkezéseket, amelyek eltérnek a 14. cikk (2) bekezdésében és a II. melléklet A. részében szereplő, az egységes európai adatlapon (a továbbiakban: EEA) a szerződéskötést megelőzően nyújtandó egységes tájékoztatásról, valamint a 17. cikk (1)-(5), (7) és (8) bekezdésében, továbbá az I. mellékletben szereplő, a teljeshiteldíj-mutató (a továbbiakban: THM) kiszámítására vonatkozó közös és következetes uniós standardról szóló rendelkezésektől.
3. cikk
Hatály
(1) Ez az irányelv az alábbiakra alkalmazandó:
a)
olyan hitelmegállapodások, amelyek fedezete lakóingatlanra bejegyzett jelzálog vagy a tagállamokban általánosan alkalmazott más hasonló lakóingatlan alapú biztosíték, vagy valamely, lakóingatlanhoz kapcsolódó jog; és
b)
a földterület vagy meglévő vagy tervezett épület tulajdonjogának megszerzését vagy fenntartását célzó hitelmegállapodások.
(2) Ez az irányelv nem alkalmazandó az alábbiakra:
a)
olyan - az ingatlanvagyonnak a tulajdonos lakhatási jogának megtartása melletti pénzzé tételére (equity release) vonatkozó - hitelmegállapodások, amelyek esetében a hitelező:
i.
átalányösszeget vagy rendszeres kifizetéseket folyósít, vagy egyéb formában hitelt folyósít a lakóingatlan későbbi eladásából származó összeg vagy a lakóingatlanra vonatkozó jog ellenében; továbbá
ii.
a tagállamok által meghatározott, a fogyasztót érintő egy vagy több életesemény bekövetkezéséig nem fogja kérni a hitel törlesztését, kivéve, ha a fogyasztó a szerződéses kötelezettségeit oly mértékben sérti meg, hogy az lehetővé teszi a hitelező számára a hitelmegállapodás felmondását;
b)
olyan hitelmegállapodások, amelyek keretében a munkaadó másodlagos tevékenységként hitelt nyújt munkavállalóinak, ha a hitelmegállapodást kamatmentesen vagy a piacon általánosan alkalmazott THM-nél alacsonyabb díjakkal kínálja, és az a nyilvánosság számára nem hozzáférhető;
c)
olyan hitelmegállapodások, amelyek keretében kamatmentesen és a hitel nyújtásával közvetlenül összefüggő költségek fedezésére szolgáló díjakon kívül egyéb díjaktól mentesen nyújtanak hitelt;
d)
folyószámlahitel formájában fennálló hitelmegállapodások, amelyek alapján a hitelt egy hónapon belül vissza kell fizetni;
e)
olyan hitelmegállapodások, amelyek valamely ügy bíróság vagy más hatóság előtti rendezésének következményei;
f)
fennálló tartozás díjmentes halasztott törlesztéséhez kapcsolódó, az (1) bekezdés (a) pontjának hatálya alá nem tartozó hitelmegállapodások.
(3) A tagállamok eltekinthetnek az alábbiak alkalmazásától:
a)
a 11. és 14. cikk, valamint a II. melléklet azon fogyasztói hitelmegállapodások esetében, amelyeknek fedezete lakóingatlanra bejegyzett jelzálog vagy a tagállamokban általánosan alkalmazott más hasonló lakóingatlan alapú biztosíték vagy valamely, lakóingatlanhoz kapcsolódó jog, és amelyeknek célja nem lakóingatlanhoz fűződő tulajdonjog megszerzése vagy megtartása, amennyiben a tagállamok e hitelmegállapodásokra a 2008/48/EK irányelv 4. és 5. cikkét, valamint II. és III. mellékletét alkalmazzák;
b)
ezen irányelv az olyan, lakóingatlanhoz kapcsolódó hitelmegállapodások esetében, amelyek úgy rendelkeznek, hogy a fogyasztó, illetve családtagja nem veheti házként, lakásként vagy más lakhelyként birtokba a lakóingatlant, hanem azt csak bérleti szerződés alapján lehet házként, lakásként vagy más lakhelyként birtokba venni;
c)
ezen irányelv az olyan hitelekhez kapcsolódó hitelmegállapodások esetében, amelyek a fogyasztók egy korlátozott körének általános közérdeket szolgáló célú, jogszabályban foglalt rendelkezés alapján, kamatmentesen vagy a piacon általánosan alkalmazott hitelkamatlábaknál alacsonyabb hitelkamatlábak mellett, vagy más, a piacon általánosan alkalmazott feltételekhez képest a fogyasztó számára kedvezőbb feltételek és a piacon általánosan alkalmazott hitelkamatlábaknál nem magasabb hitelkamatlábak mellett nyújtott hitelekhez kapcsolódnak;
d)
ezen irányelv az áthidaló hitelek esetében;
e)
ezen irányelv az olyan hitelmegállapodások esetében, amelyeknél a hitelező a 2008/48/EK irányelv 2. cikkének (5) bekezdése szerinti szervezet.
(4) Azok a tagállamok, amelyek élnek a (3) bekezdés b) pontja szerinti lehetőséggel, biztosítják e hiteltípusra vonatkozóan egy megfelelő keret nemzeti szintű alkalmazását.
(5) Azok a tagállamok, amelyek élnek a (3) bekezdés c) vagy e) pontja szerinti lehetőséggel, biztosítják megfelelő alternatív eljárások alkalmazását, amelyekkel garantálható, hogy a fogyasztók időben tájékoztatást kapjanak e hitelmegállapodások fő jellemzőiről, kockázatairól és költségeiről a szerződéskötést megelőző időszak során, és hogy e hitelmegállapodások reklámozása tisztességes és világos legyen, továbbá ne legyen megtévesztő.
4. cikk
Fogalommeghatározások
Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások alkalmazandók:
1.
„fogyasztó”: a 2008/48/EK irányelv 3. cikkének a) pontjában meghatározott fogyasztó;
2.
„hitelező”: olyan természetes vagy jogi személy, aki/amely szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása gyakorlása során a 3. cikk hatálya alá tartozó hitelt nyújt vagy annak nyújtására ígéretet tesz;
3.
„hitelmegállapodás”: olyan megállapodás, amely alapján a hitelező a fogyasztónak halasztott fizetés, kölcsön vagy más, ezekhez hasonló pénzügyi megoldás formájában a 3. cikk hatálya alá tartozó hitelt nyújt vagy annak nyújtására ígéretet tesz;
4.
„járulékos szolgáltatás”: a fogyasztónak a hitelmegállapodáshoz kapcsolódóan nyújtott szolgáltatás;
5.
„hitelközvetítő”: olyan természetes vagy jogi személy, aki/amely nem hitelezőként, illetve közjegyzőként jár el, és akinek/amelynek tevékenysége nem csupán a fogyasztó hitelezőnek vagy hitelközvetítőnek való közvetlen vagy közvetett bemutatására szorítkozik, azonban szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása keretében - anyagi vagy egyéb, kölcsönösen elfogadott pénzügyi formát öltő - díjazás ellenében:
a)
fogyasztók számára hitelmegállapodásokat mutat be vagy ajánl;
b)
fogyasztók számára hitelmegállapodások tekintetében az a) pontban említettektől eltérő előkészítő vagy a szerződéskötést megelőzően végzett más adminisztratív tevékenységgel segítséget nyújt; vagy
c)
a hitelező nevében fogyasztókkal hitelmegállapodásokat köt;
6.
„csoport”: a hitelezők olyan csoportja, amelyeket összevontan kell kezelni a meghatározott típusú vállalkozások éves pénzügyi kimutatásairól, összevont (konszolidált) éves pénzügyi kimutatásairól és a kapcsolódó beszámolókról szóló, 2013. június 26-i 2013/34/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben (20) meghatározott összevont (konszolidált) éves beszámoló készítése tekintetében;
7.
„függő hitelközvetítő”: olyan hitelközvetítő, aki/amely az alábbiak valamelyikének nevében, teljes és feltétel nélküli felelőssége mellett jár el:
a)
egyetlen hitelező;
b)
egyetlen csoport; vagy
c)
több hitelező vagy hitelezőcsoport, amennyiben együttesen nem teszik ki a piac többségét;
8.
„kijelölt képviselő”: olyan, az 5. pontban említett tevékenységeket végző természetes vagy jogi személy, aki, illetve amely egyetlen hitelközvetítő nevében, teljes és feltétlen felelőssége mellett jár el;
9.
„hitelintézet”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában meghatározott hitelintézet;
10.
„hitelintézetnek nem minősülő hitelező”: olyan hitelező, aki, illetve amely nem hitelintézet;
11.
„személyzet”:
a)
a hitelezőnek vagy hitelközvetítőnek dolgozó olyan természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó tevékenységekben közvetlenül részt vesz vagy az ezen irányelv hatálya alá tartozó tevékenységek végzése során fogyasztókkal kapcsolatban áll;
b)
a kijelölt képviselőnek dolgozó olyan természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó tevékenységek végzése során fogyasztókkal kapcsolatban áll;
c)
olyan természetes személy, aki az a), illetve b) pontban említett természetes személyek közvetlen felettese vagy őket közvetlenül felügyeli;
12.
„teljes hitelösszeg” a 2008/48/EK irányelv 3. cikkének l) pontjában meghatározott teljes hitelösszeg;
13.
„a hitel fogyasztó által viselt teljes költsége”: a hitel fogyasztó által viselt teljes költsége a 2008/48/EK irányelv 3. cikkének g) pontjában meghatározottak szerint, ideértve az ingatlan értékbecslésének költségét, amennyiben az értékbecslés a hitel felvételéhez szükséges, de ide nem értve az ingatlan tulajdonjogának átruházásáért fizetendő ingatlan-nyilvántartási díjakat. A hitel fogyasztó által viselt teljes költsége nem foglalja magában a fogyasztó által a hitelmegállapodásba foglalt bármely kötelezettségének elmulasztása miatt fizetendő költségeket;
14.
„a fogyasztó által fizetendő teljes összeg”: a fogyasztó által fizetendő teljes összeg a 2008/48/EK irányelv 3. cikkének h) pontjában meghatározottak szerint;
15.
„teljeshiteldíj-mutató” (THM): a hitel fogyasztó által viselt teljes költsége a teljes hitelösszeg éves százalékában kifejezve, beleértve - adott esetben - a 17. cikk (2) bekezdésében említett költségeket; a teljeshiteldíj-mutató éves alapon megegyezik a hitelező és a fogyasztó közötti megállapodás szerinti valamennyi jövőbeli és meglévő kötelezettségvállalás (lehívások, törlesztések és díjak) jelenértékével;
16.
„hitelkamatláb”: a 2008/48/EK irányelv 3. cikkének j) pontjában meghatározott hitelkamatláb;
17.
„hitelképességi vizsgálat”: annak értékelése, hogy milyen kilátás van a hitelmegállapodásból eredő törlesztési kötelezettség teljesítésére;
18.
„tartós adathordozó”: a 2008/48/EK irányelv 3. cikkének m) pontjában meghatározott tartós adathordozó;
19.
„székhely szerinti tagállam”:
a)
ha a hitelező vagy a hitelközvetítő természetes személy, az a tagállam, ahol tevékenységi központja található;
b)
ha a hitelező vagy a hitelközvetítő jogi személy, az a tagállam, ahol a létesítő okirat szerinti székhelye található, vagy amennyiben az alkalmazandó nemzeti jog alapján nincs létesítő okirat szerinti székhelye, az a tagállam, ahol tevékenységi központja található;
20.
„fogadó tagállam”: az a székhely szerinti tagállamtól eltérő tagállam, amelyben a hitelezőnek vagy hitelközvetítőnek fióktelepe van, vagy ahol szolgáltatást nyújt;
21.
„tanácsadási szolgáltatások”: személyre szabott ajánlások nyújtása a fogyasztónak hitelmegállapodásokhoz kapcsolódó ügyletre vagy ügyletekre vonatkozóan, amely a hitelnyújtástól és az 5. pontban említett hitelközvetítői tevékenységtől elkülönülő tevékenységnek minősül;
22.
„illetékes hatóság”: valamely tagállam által a 5. cikknek megfelelően illetékesként kijelölt hatóság;
23.
„áthidaló hitel”: rögzített futamidő nélküli vagy 12 hónapon belül törlesztendő olyan hitel, amelyet a fogyasztó átmeneti finanszírozási megoldásként vesz igénybe arra az időre, amíg az ingatlan egy másik finanszírozási konstrukciójára át nem áll;
24.
„feltételes kötelezettség vagy garancia” olyan hitelmegállapodás, amely egy másik különálló, de járulékos ügylet garanciájaként szolgál, és az ingatlanfedezettel biztosított tőke lehívására csak akkor kerül sor, ha a szerződésben meghatározott egy vagy több esemény bekövetkezik;
25.
„részleges tulajdonszerzésre irányuló hitelmegállapodás” olyan hitelmegállapodás, amelynek esetében a törlesztendő tőke alapja a tőketörlesztés vagy tőketörlesztések időpontjában érvényes ingatlanértéknek a szerződés szerinti, százalékban meghatározott része;
26.
„árukapcsolás”: a hitelmegállapodás ajánlása vagy értékesítése más külön pénzügyi termékekkel vagy szolgáltatásokkal egy csomagban, amennyiben a hitelmegállapodást külön nem vehető igénybe a fogyasztó által;
27.
„csomagban történő értékesítés”: hitelmegállapodás ajánlása vagy értékesítése különálló pénzügyi termékekkel vagy szolgáltatásokkal egy csomagban, amennyiben a hitelmegállapodás külön is igénybe vehető a fogyasztó által, de nem szükségszerűen ugyanazon feltételek mellett, mint amelyeket a járulékos szolgáltatásokkal egy csomagban kínált hitelmegállapodás tartalmaz;
28.
„devizahitel”: olyan hitelmegállapodás, amely esetében a hitel:
a)
pénzneme eltér attól a pénznemtől, amelyben a fogyasztó a hitel visszafizetéséhez felhasználandó jövedelmét szerzi, illetve a törlesztéshez felhasználandó vagyonát tartja; vagy
b)
pénzneme eltér a fogyasztó állandó lakóhelye szerinti tagállam pénznemétől.
5. cikk
Illetékes hatóságok
(1) A tagállamok kijelölik az ezen irányelv alkalmazásának és végrehajtásának biztosítására felhatalmazott illetékes nemzeti hatóságokat, és biztosítják, hogy a hatóságok rendelkezzenek a feladataik hatékony és eredményes teljesítéséhez szükséges összes vizsgálati és végrehajtási hatáskörrel és a megfelelő erőforrásokkal.
Az első albekezdésben említett hatóságok kizárólag közjogi hatóságok, illetve a nemzeti jog által elismert vagy a nemzeti jog által erre kifejezetten felhatalmazott közjogi hatóságok által elismert szervek lehetnek. Az első albekezdésben említett hatóságok nem lehetnek sem hitelezők, sem hitelközvetítők, sem kijelölt képviselők.
(2) A tagállamok biztosítják, hogy az illetékes hatóságokra, a jelenleg vagy a múltban az illetékes hatóságoknak dolgozó valamennyi személyre, valamint az illetékes hatóságok által megbízott könyvvizsgálókra és szakértőkre szakmai titoktartási kötelezettség vonatkozzon. Az említettek a büntetőjog és az ezen irányelv hatálya alá tartozó esetek sérelme nélkül a feladataik ellátása során tudomásukra jutott bizalmas információkat nem adhatják ki semmilyen más személynek vagy hatóságnak, az összefoglalt vagy összesített formában történő közlés kivételével. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az illetékes hatóságok egymás között nem cserélhetnek, vagy nem adhatnak át bizalmas információkat a nemzeti és uniós joggal összhangban.
(3) A tagállamok biztosítják, hogy az ezen irányelv 9., 29., 32., 33., 34. és 35. cikke alkalmazásának és végrehajtásának biztosítása érdekében illetékesként kijelölt hatóságok az alábbiak egyikének vagy mindkettőnek minősüljenek:
a)
az 1093/2010/EU rendelet 4. cikkének 2. pontjában meghatározott illetékes hatóságok;
b)
az a) pontban említett illetékes hatóságoktól eltérő hatóságok, amennyiben a nemzeti törvények, rendeletek és közigazgatási rendelkezések előírják, hogy e hatóságoknak az ezen irányelv szerinti feladataik ellátása - és ennek keretében az európai felügyeleti hatósággal (Európai Bankhatóság) (EBH) való, ezen irányelvben előírt együttműködés - érdekében szükség esetén együtt kell működniük az a) pontban említett illetékes hatóságokkal.
(4) A tagállamok tájékoztatják a Bizottságot és az EBH-t az illetékes hatóságok kijelöléséről, illetve ennek bármely változásáról, feltüntetve az egyes feladatoknak a különböző illetékes hatóságok közötti esetleges felosztását. Az első ilyen értesítést a lehető legrövidebb időn belül, de legkésőbb 2016. március 21-én meg kell küldeni.
(5) Az illetékes hatóságok a jogkörüket a nemzeti joggal összhangban gyakorolják:
a)
közvetlenül saját hatáskörükben eljárva, vagy az igazságügyi hatóságok felügyelete alatt; vagy
b)
a 9., 29., 32., 33., 34. és 35. cikk kivételével a szükséges határozat meghozatala tekintetében hatáskörrel rendelkező és illetékes bíróságokhoz való fordulás, illetve - a szükséges határozat meghozatalára irányuló kereset elutasítása esetén - jogorvoslati kérelem útján.
(6) Amennyiben a tagállam területén több illetékes hatóság is van, a tagállam biztosítja, hogy az egyes hatóságok feladata egyértelműen meg legyen határozva, és hogy a hatóságok szorosan együttműködjenek annak érdekében, hogy mindegyikük hatékonyan tudja végrehajtani saját feladatait.
(7) A Bizottság évente legalább egyszer közzéteszi az illetékes hatóságok jegyzékét az Európai Unió Hivatalos Lapjában, és azt honlapján is folyamatosan frissíti.
2. FEJEZET
PÉNZÜGYI ISMERETTERJESZTÉS
6. cikk
Pénzügyi ismeretterjesztés a fogyasztók számára
(1) A tagállamok támogatják az olyan intézkedéseket, amelyek elősegítik a fogyasztók felelősségteljes hitelfelvétellel és tartozáskezeléssel, különösen a jelzáloghitel-megállapodásokkal kapcsolatos pénzügyi ismereteinek bővítését. A fogyasztók és különösen azon fogyasztók eligazodásának a megkönnyítése érdekében, akik első alkalommal vesznek fel jelzáloghitelt, egyértelmű általános tájékoztatásra van szükség a hitelnyújtás folyamatáról. Tájékoztatásra van szükség arról is, hogy milyen útmutatással szolgálhatnak a fogyasztók számára a különböző fogyasztói szervezetek és a nemzeti hatóságok.
(2) A Bizottság értékelést tesz közzé az egyes tagállamokban a fogyasztók rendelkezésére álló pénzügyi ismeretterjesztésről, ismertetve egyúttal néhány olyan bevált gyakorlatot, amelyek továbbfejlesztésével növelhető a fogyasztók pénzügyi tájékozottsága.
3. FEJEZET
A HITELEZŐKRE, A HITELKÖZVETÍTŐKRE ÉS A KIJELÖLT KÉPVISELŐKRE VONATKOZÓ FELTÉTELEK
7. cikk
Üzletviteli kötelezettségek fogyasztóknak történő hitelnyújtáskor
(1) A tagállamok megkövetelik, hogy hiteltermékek kidolgozásakor, vagy hitellel kapcsolatos tanácsadási szolgáltatások, és adott esetben járulékos szolgáltatások fogyasztók számára történő nyújtásakor vagy közvetítésekor, illetve hitelmegállapodások végrehajtásakor a hitelező, a hitelközvetítő, illetve a kijelölt képviselő tisztességes, becsületes, átlátható és a szakmai elvárásoknak megfelelő módon, a fogyasztók érdekeit szem előtt tartva járjon el. A hitellel kapcsolatos tanácsadási szolgáltatások, és adott esetben a járulékos szolgáltatások nyújtásával vagy közvetítésével kapcsolatban a tevékenységeknek a fogyasztó személyes körülményeivel kapcsolatos információkon, a fogyasztó által közölt esetleges egyéb konkrét igényeken, valamint a fogyasztó helyzetével kapcsolatos kockázatokról a hitelmegállapodás időtartama viszonylatában alkotott ésszerű feltételezéseken kell alapulniuk. Az ilyen tanácsadásiszolgáltatás-nyújtással kapcsolatban a tevékenységhez a 22. cikk (3) bekezdésének a) pontja szerinti információkat is alapul kell venni.
(2) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy az a mód, ahogyan a hitelezők díjazzák személyzetüket és hitelközvetítőiket, és az a mód, ahogyan a hitelközvetítők díjazzák személyzetüket és kijelölt képviselőiket, ne gátolja az (1) bekezdésben meghatározott kötelezettség teljesítését.
(3) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelképesség vizsgálatáért felelős személyzetre vonatkozó díjazási politikájuk meghatározásakor és alkalmazásakor a hitelezők a méretüknek, belső szervezeti felépítésüknek és tevékenységeik jellegének, nagyságrendjének és összetettségének megfelelő módon és mértékben betartsák az alábbi elveket:
a)
a díjazási politika összhangban van a megfelelő és hatékony kockázatkezeléssel és elősegíti annak alkalmazását, és nem ösztönöz a hitelező kockázattűrő képességét meghaladó kockázatok vállalására;
b)
a díjazási politika összhangban van a hitelező üzleti stratégiájával, céljaival, értékeivel és hosszú távú érdekeivel, és az összeférhetetlenség elkerülését célzó intézkedéseket is tartalmaz, különösen annak előírásával, hogy a díjazás mértéke nem az elfogadott kérelmek számától vagy arányától függ.
(4) A tagállamok biztosítják, hogy amennyiben a hitelezők, hitelközvetítők vagy kijelölt képviselők tanácsadási szolgáltatásokat nyújtanak, úgy az ebben részt vevő személyzet díjazásának szerkezete ne befolyásolja azon képességüket, hogy az ügyfél legfőbb érdekének megfelelően járjanak el, valamint különösen, hogy az ne függjön az eladási célkitűzésektől. A tagállamok e cél elérése érdekében továbbá megtilthatják, hogy a hitelező a hitelközvetítőnek jutalékot fizessen.
(5) A tagállamok kizárhatják vagy korlátozhatják annak lehetőségét, hogy a fogyasztó a hitelmegállapodás megkötése előtt fizetést teljesítsen a hitelezőnek vagy a hitelközvetítőnek.
8. cikk
A fogyasztók ingyenes tájékoztatásának kötelezettsége
A tagállamok biztosítják, hogy a fogyasztók ingyenesen jussanak hozzá az ezen irányelvben megállapított követelményeknek megfelelően nyújtott információkhoz.
9. cikk
A személyzet ismereteire és szakértelmére vonatkozó követelmények
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelezők, a hitelközvetítők és a kijelölt képviselők megköveteljék személyzetüktől, hogy megfelelő szintű, naprakész ismeretekkel és szakértelemmel rendelkezzenek a hitelmegállapodások kidolgozásával, kínálásával vagy nyújtásával, a 4. cikk 5. pontja szerinti hitelközvetítői tevékenység ellátásával vagy a tanácsadási szolgáltatások nyújtásával kapcsolatosan. Ha a hitelmegállapodás megkötése járulékos szolgáltatás nyújtását is magában foglalja, meg kell követelni a járulékos szolgáltatásra vonatkozó megfelelő ismeretek és szakértelem meglétét.
(2) Az (3) bekezdésben említett körülmények kivételével a székhely szerinti tagállam a III. mellékletben szereplő elvekkel összhangban meghatározza a hitelezők, a hitelközvetítők és a kijelölt képviselők személyzetének ismereteire és szakértelmére vonatkozó minimumkövetelményeket.
(3) Amennyiben a hitelező vagy hitelközvetítő egy vagy több más tagállam területén belül nyújtja szolgáltatásait:
i.
és ezt egy fióktelepen keresztül teszi, a fogadó tagállam feladata meghatározni a fióktelep személyzetének ismereteire és szakértelmére vonatkozó minimumkövetelményeket;
ii.
és ezt a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján teszi, a székhely szerinti tagállam feladata meghatározni a személyzet ismereteire és szakértelmére vonatkozó minimumkövetelményeket a III. melléklettel összhangban, azonban a III. melléklet 1. pontjának b), c), e) és f) alpontja szerinti, ismeretekkel és szakértelemmel kapcsolatos követelményeket a fogadó tagállamok határozhatják meg.
(4) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy az (1) bekezdésben foglalt követelmények betartását az illetékes hatóságok felügyeljék, valamint hogy az illetékes hatóságok rendelkezzenek az általuk a felügyelet ellátásához szükségesnek ítélt bizonyítékoknak a hitelezőktől, hitelközvetítőktől és kijelölt képviselőktől való bekérésének hatáskörével.
(5) A szolgáltatásaikat más tagállam területén belül a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján nyújtó hitelezők és hitelközvetítők hatékony felügyelete érdekében a fogadó és a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai szorosan együttműködnek a fogadó tagállam által az ismeretekre és szakértelemre vonatkozóan előírt minimumkövetelmények hatékony felügyelete és betartatása érdekében. E célból feladatokat és hatásköröket ruházhatnak át egymásra.
4. FEJEZET
A HITELMEGÁLLAPODÁS MEGKÖTÉSE ELŐTT NYÚJTANDÓ TÁJÉKOZTATÁS ÉS KÖVETENDŐ GYAKORLAT
10. cikk
A reklámozásra és a marketingre vonatkozó általános rendelkezések
A 2005/29/EK irányelv sérelme nélkül a tagállamok megkövetelik, hogy a hitelmegállapodásokra vonatkozó reklámok és marketingközlemények tisztességesek és egyértelműek legyenek, és ne legyenek megtévesztőek. Tilos különösen az olyan megfogalmazás, amely a hitel elérhetősége vagy költsége tekintetében téves várakozásokat kelthet a fogyasztóban.
11. cikk
A reklámokba foglalandó egységes tájékoztatás
(1) A tagállamok biztosítják, hogy bármely olyan, hitelmegállapodásra vonatkozó reklám, amelyben kamatláb vagy a hitelnek a fogyasztó által viselt költségére vonatkozó bármilyen számadat szerepel, tartalmazza az e cikknek megfelelő egységes tájékoztatást.
A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az első albekezdés nem alkalmazandó akkor, ha a nemzeti jog a THM feltüntetését írja elő a hitelmegállapodásokra vonatkozó olyan reklámokban, amelyek nem jelölnek meg sem kamatlábat, sem a hitelnek a fogyasztó által viselt költségére vonatkozó semmilyen számadatot az első albekezdésnek megfelelően.
(2) Az egységes tájékoztatásban egyértelműen, tömören és jól kiemelt módon közölni kell:
a)
a hitelező vagy adott esetben a hitelközvetítő vagy kijelölt képviselő nevét;
b)
adott esetben azt, hogy a hitelmegállapodás fedezete lakóingatlanra bejegyzett jelzálog vagy a tagállamokban általánosan alkalmazott más hasonló lakóingatlan-alapú biztosíték, vagy lakóingatlanhoz kapcsolódó jog lesz.
c)
a hitelkamatlábat, megjelölve, hogy az rögzített, változó vagy e kettő kombinációja, a hitel fogyasztó által viselt teljes költségében foglalt díjakra vonatkozó részletes tájékoztatással együtt;
d)
a teljes hitelösszeget;
e)
a THM-et, amelyet a reklámban legalább olyan jól kiemelt módon kell megjeleníteni, mint bármely kamatlábat;
f)
adott esetben a hitelmegállapodás időtartamát;
g)
adott esetben a törlesztőrészletek összegét;
h)
adott esetben a fogyasztó által fizetendő teljes összeget;
i)
adott esetben a törlesztőrészletek számát;
j)
adott esetben egy arra vonatkozó figyelmeztetést, hogy az árfolyam esetleges ingadozásai befolyásolhatják a fogyasztó által fizetendő összeget.
(3) A (2) bekezdésben felsorolt információkat - annak az a), b) vagy j) pontjában felsoroltak kivételével - reprezentatív példával kell szemléltetni, mely reprezentatív példát a tájékoztatásban következetesen végig kell vezetni. A tagállamok elfogadják a reprezentatív példa meghatározására vonatkozó kritériumokat.
(4) Ha a hitel felvételéhez, vagy annak a meghirdetett feltételek melletti felvételéhez járulékos szolgáltatásra, különösen biztosításra vonatkozó szerződés megkötését írják elő, és e szolgáltatás költségei előre nem határozhatók meg, akkor az e szerződés megkötésének kötelezettségét egyértelműen, tömören és jól kiemelt módon jelezni kell, a THM-mel együtt.
(5) A (2) és (4) bekezdésben említett egységes tájékoztatásnak könnyen olvashatónak vagy adott esetben - a reklámozáshoz használt médiumtól függően - tisztán hallhatónak kell lennie.
(6) A tagállamok megkövetelhetik, hogy a reklám tartalmazzon egy tömör és arányos módon megfogalmazott figyelmeztetést a hitelmegállapodásokhoz kapcsolódó konkrét kockázatokra vonatkozóan. A tagállamok haladéktalanul közlik a Bizottsággal e követelményeket.
(7) Ez a cikk nem érinti a 2005/29/EK irányelvet.
12. cikk
Árukapcsolás és csomagban történő értékesítés
(1) A tagállamok engedélyezik a csomagban történő értékesítést, az árukapcsolást azonban megtiltják.
(2) Az (1) bekezdés ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a hitelezők felkérhetik a fogyasztót, illetve a fogyasztó valamely családtagját vagy egy, a fogyasztóval közeli kapcsolatban álló másik személyt, hogy:
a)
nyisson vagy tartson fenn egy olyan fizetési számlát vagy betétszámlát, amely kizárólag a hitel visszafizetését vagy törlesztését fedező tőke gyűjtésére, a hitelfelvételhez szükséges források elhelyezésére, vagy a hitelező számára nemteljesítés esetére további biztosíték nyújtására szolgál;
b)
befektetési terméket vagy magánnyugdíj-terméket vegyen vagy tartson fenn, amely azon elsődleges funkciója mellett, hogy a befektető számára nyugdíjjövedelmet biztosít, egyúttal a hitelező számára is kiegészítő biztosítékkal hivatott szolgálni nemteljesítés esetére, vagy a hitel visszafizetését vagy törlesztését fedező tőke gyűjtése, illetve a hitelfelvételhez szükséges források elhelyezése céljára is rendelkezésre áll;
c)
részleges tulajdonszerzésre irányuló hitelmegállapodással összekapcsolt külön hitelmegállapodást kössön a hitel felvétele céljából.
(3) Az (1) bekezdésben foglalt rendelkezés ellenére a tagállamok az árukapcsolási gyakorlatot engedélyezhetik, amennyiben a hitelező bizonyítani tudja az illetékes hatósága számára, hogy az általa egymáshoz hasonló feltételekkel kínált kapcsolt termékek vagy termékkategóriák, amelyek külön nem vehetők meg, a piacon kínált hasonló termékek elérhetőségének és árainak megfelelő figyelembevételével a fogyasztó számára egyértelműen előnyös ajánlatot jelentenek. Ez a bekezdés kizárólag azon termékekre alkalmazandó, amelyek forgalmazására 2014. március 20. után kerül sor.
(4) A tagállamok lehetővé tehetik a hitelezők számára, hogy a fogyasztótól megköveteljék a hitelmegállapodáshoz kapcsolódóan egy arra vonatkozó biztosítási szerződés megkötését. Ilyen esetekben a tagállamoknak kötelezniük kell a hitelezőt, hogy az általa előnyben részesített szolgáltatótól eltérő szolgáltató biztosítási termékét is elfogadja, amennyiben az a hitelező által javasolt biztosításéval egyenértékű garanciát jelent.
13. cikk
Általános tájékoztatás
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelezők vagy adott esetben a függő hitelközvetítők vagy kijelölt képviselőik nyomtatott formában, egyéb tartós adathordozón vagy elektronikus formában mindenkor egyértelmű és érthető általános tájékoztatást tegyenek elérhetővé a hitelmegállapodásokra vonatkozóan. Ezenkívül a tagállamok előírhatják, hogy a független hitelközvetítők is tegyenek elérhetővé általános tájékoztatást.
Az ilyen általános tájékoztatásnak legalább a következőket magában kell foglalnia:
a)
a tájékoztatást kiadó természetes vagy jogi személy neve és levelezési címe;
b)
azok a célok, amelyekre a hitel felhasználható;
c)
a biztosítékok formái, beleértve, ha van ilyen, annak lehetőségét, hogy más tagállamban is lehetnek-e;
d)
a hitelmegállapodások lehetséges időtartama;
e)
a rendelkezésre álló hitelkamatláb-típusok, megjelölve, hogy az adott hitelkamatláb-típus rögzített, változó vagy a kettő kombinációja, a rögzített és a változó kamatozás jellemzőinek rövid leírásával, és annak feltüntetésével, hogy ezek milyen következménnyel járnak a fogyasztóra nézve;
f)
amennyiben a hitel külföldi pénznemben vehető fel, a külföldi pénznem vagy külföldi pénznemek megjelölése és annak leírása, hogy milyen következményekkel jár a fogyasztóra nézve, ha külföldi pénznemben veszi fel a hitelt;
g)
egy reprezentatív példa a teljes hitelösszeg, a hitel fogyasztó által viselt teljes költsége, a fogyasztó által fizetendő teljes összeg és a THM megadásával;
h)
a hitel fogyasztó által viselt teljes költségébe bele nem számított, a hitelmegállapodással kapcsolatban fizetendő lehetséges további költségek megjelölése;
i)
a hitel hitelezőnek való törlesztésére rendelkezésre álló különféle lehetőségek felsorolása (beleértve a törlesztőrészletek számát, gyakoriságát és összegét is);
j)
adott esetben tömör és egyértelmű nyilatkozat arról, hogy a hitelmegállapodás feltételeinek betartása nem jelent garanciát a hitelmegállapodás tárgyát képező teljes hitelösszeg visszafizetésére;
k)
az előtörlesztéshez közvetlenül kapcsolódó feltételek leírása;
l)
az, hogy szükség van-e az ingatlan értékbecslésére, és ha igen, ki a felelős annak biztosításáért, hogy az értékbecslésre sor kerüljön, valamint hogy ezzel kapcsolatban a fogyasztót terheli-e valamilyen költség;
m)
azoknak a járulékos szolgáltatásoknak a megjelölése, amelyeket a fogyasztó köteles igénybe venni a hitel felvételéhez vagy annak a meghirdetett feltételek melletti felvételéhez, és adott esetben annak feltüntetése, hogy a járulékos szolgáltatásokat a hitelezőtől eltérő szolgáltatótól lehet megvenni; és
n)
egy általános figyelmeztetés a hitelmegállapodáshoz kapcsolódó kötelezettségek be nem tartásának lehetséges következményeire vonatkozóan.
(2) A tagállamok előírhatják a hitelezők számára, hogy más, az adott tagállamban releváns figyelmeztetéseket is feltüntessenek. A tagállamok haladéktalanul közlik a Bizottsággal e követelményeket.
14. cikk
A szerződéskötést megelőző tájékoztatás
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelező és adott esetben a hitelközvetítő vagy a kijelölt képviselő ellássa a fogyasztót azokkal a személyre szabott információkkal, amelyek alapján a fogyasztó össze tudja hasonlítani a piacon elérhető hitellehetőségeket, fel tudja mérni azok következményeit, és tájékoztatáson alapuló döntést tudjon hozni arról, hogy kössön-e hitelmegállapodást:
a)
indokolatlan késedelem nélkül azt követően, hogy a fogyasztó a 20. cikknek megfelelően megadta igényeiről, pénzügyi helyzetéről és preferenciáiról a szükséges információkat; és
b)
kellő idővel azelőtt, hogy a fogyasztót bármilyen hitelmegállapodás vagy ajánlat kötné.
(2) Az (1) bekezdésben említett, személyre szabott információkat nyomtatott formában vagy más tartós adathordozón, a II. mellékletben foglalt EEA felhasználásával kell rendelkezésre bocsátani.
(3) A tagállamok biztosítják, hogy ha a fogyasztó a hitelezőre nézve kötelező erejű ajánlatot kap, azt számára nyomtatott formában vagy egyéb tartós adathordozón kell átadni, csatolva hozzá egy EEA-t is, amennyiben:
a)
előzőleg nem bocsátottak ilyen EEA-t a fogyasztó rendelkezésére, vagy
b)
az ajánlat jellemzői különböznek a korábban kapott EEA-n található információktól.
(4) A tagállamok kötelezővé tehetik az EEA-nak a hitelezőre nézve kötelező erejű ajánlattételt megelőző rendelkezésre bocsátását. Az ezt előíró tagállamok kikötik, hogy az EEA újbóli rendelkezésre bocsátása csak akkor kötelező, ha teljesül a (3) bekezdés b) pontja.
(5) Azok a tagállamok, amelyek 2014. március 20. előtt olyan adatlapot vezettek be, amely a II. mellékletben előírt tájékoztatási kötelezettségekkel egyenértékű kötelezettségeket tartalmaz, e cikk céljaira 2019. március 21-ig továbbra is használhatják ezt az adatlapot.
(6) A tagállamok legalább hét napban állapítják meg azt az időtartamot, amely alatt a fogyasztónak elegendő idő áll rendelkezésére az ajánlatok összehasonlításához, következményeik felméréséhez és a tájékoztatáson alapuló döntéshozatalhoz.
A tagállamok meghatározzák, hogy az első albekezdésben említett időtartam a hitelmegállapodás megkötése előtti gondolkodási időt, a hitelmegállapodás megkötését követő azon időszakot, amely alatt az elállás joga gyakorolható, vagy e kettőt együttesen jelenti-e.
Amennyiben valamely tagállam a hitelmegállapodás megkötése előtti gondolkodási időt határoz meg:
a)
az ajánlat a gondolkodási idő alatt kötelező erővel bír a hitelezőre nézve; és
b)
a fogyasztónak a gondolkodási idő alatt bármikor lehetősége van az ajánlat elfogadására.
A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a fogyasztók a gondolkodási idő első tíz napját meg nem haladó ideig nem fogadhatják el az ajánlatot.
Amennyiben a hitelkamatláb vagy az ajánlatra vonatkozó egyéb költségek meghatározásának az alapját az alapul szolgáló kötvények vagy egyéb hosszú távú finanszírozási eszközök értékesítése képezi, a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a hitelkamatláb vagy az egyéb költségek az alapul szolgáló kötvény vagy egyéb hosszú távú finanszírozási eszköz értékével összhangban eltérhetnek az ajánlatban közölt kamatlábtól, illetve egyéb költségektől.
Amennyiben a fogyasztó e bekezdés második albekezdésével összhangban jogosult elállni a megállapodástól, a 2002/65/EK irányelv 6. cikke nem alkalmazandó.
(7) Azon hitelező vagy adott esetben hitelközvetítő, illetve kijelölt képviselő, aki/amely a fogyasztó rendelkezésére bocsátotta az EEA-t, csak abban az esetben tekinthető úgy, hogy teljesítette a fogyasztónak a távollevők között kötött szerződés megkötése előtti tájékoztatására vonatkozó, a 2002/65/EK irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében előírt, valamint az említett irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelményeket, ha a szerződés megkötése előtt legalább az EEA-t rendelkezésre bocsátotta.
(8) A tagállamok az EEA-mintát kizárólag a II. mellékletben előírtakkal összhangban módosíthatják. Bármely további olyan tájékoztatást, amelyet a hitelező vagy adott esetben a hitelközvetítő, illetve kijelölt képviselő a fogyasztónak nyújthat vagy a nemzeti jog alapján nyújtani köteles, külön dokumentumban kell megadni, amely az EEA-hoz mellékelhető.
(9) A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy a 40. cikkel összhangban felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el az olyan új termékekkel kapcsolatban szükségessé váló információk vagy figyelmeztetések rendelkezésre bocsátása érdekében, amelyek 2014. március 20-át megelőzően még nem voltak forgalomban, a II. melléklet A. részében alkalmazott egységes megfogalmazásnak vagy a B. részében foglalt utasításoknak a módosítása céljából. Az ilyen felhatalmazáson alapuló jogi aktusok azonban az EEA szerkezeti felépítését és formátumát nem változtathatják meg.
(10) A 2002/65/EK irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében említett, távbeszélőn keresztül történő kapcsolattartás esetében a pénzügyi szolgáltatás fő jellemzőinek az ugyanazon irányelv 3. cikke (3) bekezdése b) pontjának második francia bekezdése szerinti leírása tartalmazza legalább az ezen irányelv II. melléklete A. részének 3-6. szakaszában említett elemeket.
(11) A tagállamok biztosítják, hogy legalább az olyan esetekben, amikor az elállás joga nem áll fenn, a hitelező, illetve adott esetben a hitelközvetítő vagy a kijelölt képviselő a hitelezőre nézve kötelező erejű ajánlat megtételekor a fogyasztó rendelkezésére bocsássa a hitelmegállapodás tervezetének egy példányát. Az olyan esetekben, amikor az elállás joga fennáll, a tagállamok biztosítják, hogy a hitelező, illetve adott esetben a hitelközvetítő vagy a kijelölt képviselő a hitelezőre nézve kötelező erejű ajánlat megtételekor felajánlja, hogy a fogyasztó rendelkezésére bocsátja a hitelmegállapodás tervezetének egy példányát.
15. cikk
A hitelközvetítőkre és a kijelölt képviselőkre vonatkozó tájékoztatási követelmények
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelközvetítő vagy a kijelölt képviselő kellő idővel a 4. cikk 5. pontjában meghatározott hitelközvetítési tevékenységek bármelyikének végzése előtt nyomtatott formában vagy más tartós adathordozón a fogyasztó rendelkezésére bocsássa legalább az alábbi információkat:
a)
a hitelközvetítő neve és levelezési címe;
b)
a nyilvántartás, amelyben a hitelközvetítő szerepel, a nyilvántartási szám és adott esetben az, hogy hogyan ellenőrizhetők az ilyen nyilvántartás;
c)
az, hogy a hitelközvetítő szerződéses viszonyban áll-e egy vagy több hitelezővel, vagy kizárólag egy vagy több hitelező számára folytatja-e tevékenységét. Amennyiben a hitelközvetítő egy vagy több hitelezővel szerződéses viszonyban áll, vagy kizárólag egy vagy több hitelező számára folytatja tevékenységét, meg kell adnia azon a hitelezőknek a nevét, amelyek nevében eljár. A hitelközvetítő abban az esetben nyilatkozhat úgy, hogy önálló hitelközvetítő, ha teljesíti a 22. cikk (4) bekezdésével összhangban meghatározott feltételeket.
d)
azt, hogy a hitelközvetítő nyújt-e tanácsadási szolgáltatásokat;
e)
adott esetben a fogyasztó által a hitelközvetítőnek a szolgáltatásaiért fizetendő díj, vagy amennyiben ezt nem lehetséges megadni, a díj kiszámításának módja;
f)
azok az eljárások, amelyek révén a fogyasztók és más érdekelt felek a cégen belül bejelenthetik a hitelközvetítőkkel kapcsolatos panaszaikat, valamint adott esetben a peren kívüli panasz- és jogorvoslati eljárások igénybevétele céljából rendelkezésre álló lehetőségek;
g)
adott esetben tájékoztatás arról, hogy a hitelező vagy harmadik felek fizetnek-e valamilyen jutalékot vagy egyéb ösztönzést a hitelközvetítőnek a hitelmegállapodással kapcsolatban nyújtott szolgáltatásaiért, valamint ha ismert, tájékoztatás a jutalék vagy egyéb ösztönzés összegéről. Amennyiben ez az összeg a tájékoztatás időpontjában nem ismert, a hitelközvetítőnek tájékoztatnia kell a fogyasztót, hogy a tényleges összeg a későbbiekben az EEA-n fog szerepelni.
(2) A nem függő, de egy vagy több hitelezőtől jutalékban részesülő hitelközvetítők a fogyasztó kérésére tájékoztatást adnak arról, hogy mennyiben tér el egymástól a fogyasztónak kínált hitelmegállapodásokat nyújtó különböző hitelezők által fizetendő jutalékok szintje. A fogyasztót tájékoztatni kell arról, hogy jogosult ilyen információt kérni.
(3) Ha a hitelközvetítő díjat számít fel a fogyasztónak, és a hitelezőtől vagy egy harmadik féltől jutalékban is részesül, akkor tájékoztatnia kell a fogyasztót, hogy a díjból levonásra kerül-e a jutalék egésze vagy annak egy része.
(4) A tagállamok biztosítják, hogy a fogyasztó által a hitelközvetítőnek szolgáltatásaiért esetlegesen fizetendő díjról a hitelközvetítő tájékoztassa a hitelezőt a THM kiszámítása céljából.
(5) A tagállamok előírják a hitelközvetítőknek annak biztosítását, hogy az e cikk szerinti tájékoztatáson túl a kijelölt képviselő a fogyasztó megkeresésekor, illetve a vele való ügyletvitel előtt tájékoztassa a fogyasztót arról, hogy milyen minőségben jár el, és melyik hitelközvetítőt képviseli.
16. cikk
Megfelelő magyarázat
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelezők és adott esetben a hitelközvetítők, illetve kijelölt képviselők megfelelő magyarázattal szolgáljanak a fogyasztónak a javasolt hitelmegállapodásokról és az esetleges járulékos szolgáltatásokról annak érdekében, hogy a fogyasztó képes legyen mérlegelni, hogy a javasolt hitelmegállapodások és járulékos szolgáltatások megfelelőek-e az igényei és a pénzügyi helyzete szempontjából.
Adott esetben a magyarázatban ki kell térni különösen az alábbiakra:
a)
a szerződéskötést megelőzően nyújtandó tájékoztatás a következőkkel összhangban:
i.
a hitelezők esetében a 14. cikk;
ii.
a hitelközvetítők és a kijelölt képviselők esetében a 14. és a 15. cikk;
b)
az ajánlott termékek alapvető jellemzői;
c)
az ajánlott termékek fogyasztót esetlegesen érintő konkrét hatása, beleértve a fogyasztó nemfizetésének következményeit is; továbbá
d)
abban az esetben, ha a hitelmegállapodással egy csomagban járulékos szolgáltatások is szerepelnek, tájékoztatás arról, hogy a csomag egyes elemei külön felmondhatók-e, és hogy a felmondás milyen következményekkel jár a fogyasztóra nézve.
(2) A tagállamok az (1) bekezdésben említett magyarázat módját és mértékét, valamint a tájékoztatást nyújtó személyét megválaszthatják olyan módon, hogy az igazodjon a hitelmegállapodási ajánlat nyújtásának körülményeihez, az ajánlat címzettjének személyéhez, valamint az ajánlott hitel típusához.
5. FEJEZET
TELJESHITELDÍJ-MUTATÓ
17. cikk
A THM kiszámítása
(1) A THM-et az I. mellékletben meghatározott matematikai képletnek megfelelően kell kiszámítani.
(2) A külön számla nyitásának és vezetésének költségeit, az e számlát érintő ügyletek és lehívások céljára szolgáló fizetési eszköz igénybevételének költségeit, és a fizetési ügyletekhez kapcsolódó költségeket minden olyan esetben be kell számítani a hitel fogyasztó által viselt költségébe, amikor a számlanyitás vagy -vezetés kötelező a hitel felvételéhez, illetve a hitelnek a meghirdetett feltételek melletti felvételéhez.
(3) A THM kiszámítását arra a feltevésre kell alapozni, hogy a hitelmegállapodás a megállapodás szerinti időszak során érvényes marad, továbbá, hogy a hitelező és a fogyasztó teljesíti kötelezettségeit a hitelmegállapodás szerinti feltételek mellett és az abban foglalt időpontokig.
(4) Olyan hitelmegállapodások esetében, amelyek a THM-ben foglalt hitelkamatláb és adott esetben más díjak - a számítás idején nem számszerűsíthető - változását lehetővé tévő rendelkezéseket tartalmaznak, a THM-et azon feltevés alapján kell kiszámítani, hogy a hitelkamatláb és más díjak nem változnak a szerződés megkötésekor meghatározott szinthez képest.
(5) Ha a hitelmegállapodás szerint a hitelkamatláb a legalább ötéves kezdeti időszakra rögzített, ezt az időszakot követően pedig tárgyalásra kerül sor egy új rögzített hitelkamatláb további jelentős időtartamra való közös megállapítása céljából, akkor a további, az EEA-n szemléltető céllal bemutatott THM kiszámítása csak a kezdeti rögzített kamatozású időszakra vonatkozik, és azon a feltevésen alapul, hogy a rögzített kamatozású időszak végén a fennmaradó tőke visszafizetésre kerül.
(6) Amennyiben a hitelmegállapodás értelmében a hitelkamatláb változhat, a tagállamok biztosítják, hogy a fogyasztó legalább az EEA útján tájékoztatást kapjon e változásoknak a fizetendő összegekre és a THM-re gyakorolt lehetséges hatásairól. Ennek keretében meg kell határozni egy másik THM-et a fogyasztó számára, amely szemlélteti a hitelkamatláb jelentős növekedéséhez fűződő lehetséges kockázatokat. Amennyiben a hitelkamatlábra nem vonatkozik felső értékhatár, ezt a tájékoztatást olyan figyelmeztetésnek kell kísérnie, amely kiemeli, hogy a hitelnek a THM által illusztrált, fogyasztó által viselt teljes költsége megváltozhat. Ez a rendelkezés nem alkalmazandó azokra a hitelmegállapodásokra, amelyek értelmében a hitelkamatláb egy legalább ötéves kezdeti időszak folyamán rögzítésre kerül, mely időszak végén tárgyalásra kerül sor egy új rögzített hitelkamatláb további jelentős időtartamra való közös megállapítása céljából, mely célra az EEA-n meg kell határozni egy újabb THM-et.
(7) Adott esetben a THM kiszámításakor az I. mellékletben meghatározott további feltevések alkalmazandók.
(8) A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy a 40. cikkel összhangban felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el a THM számításakor felhasznált, az I. mellékletben meghatározott megjegyzések módosítása, illetve feltevések aktualizálása céljából, különösen, ha az e cikkben és az I. mellékletben szereplő megjegyzések vagy feltevések nem elegendők a THM egységes módon történő kiszámításához, vagy már nem tükrözik a piaci kereskedelmi helyzetet.
6. FEJEZET
HITELKÉPESSÉGI VIZSGÁLAT
18. cikk
A fogyasztó hitelképességének vizsgálatára vonatkozó kötelezettség
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelező a hitelmegállapodás megkötése előtt alaposan megvizsgálja a fogyasztó hitelképességét. E vizsgálat során megfelelően figyelembe kell venni az annak ellenőrzése szempontjából lényeges tényezőket, hogy a fogyasztó a jövőben is képes lesz-e teljesíteni a hitelmegállapodás értelmében őt terhelő kötelezettségeket.
(2) A tagállamok gondoskodnak a vizsgálat alapját képező eljárások és tájékoztatások kidolgozásáról, dokumentálásáról és fenntartásáról.
(3) A hitelképesség vizsgálata azonban nem alapulhat elsődlegesen azon, hogy a lakóingatlan értéke meghaladja a hitelösszeget, illetve azon a feltevésen, hogy a lakóingatlan értéke növekedni fog, kivéve, ha a hitelmegállapodás az adott lakóingatlan építésére vagy felújítására irányul.
(4) A tagállamok biztosítják, hogy amennyiben a hitelező hitelmegállapodást köt a fogyasztóval, a hitelező a hitelmegállapodást utóbb ne mondhassa fel vagy változtathassa meg a fogyasztó számára hátrányos módon azzal az indokkal, hogy a hitelképességi vizsgálat elvégzésére nem megfelelően került sor. Ez a bekezdés nem alkalmazandó abban az esetben, ha bebizonyosodik, hogy a fogyasztó szándékosan visszatartotta vagy meghamisította a 20. cikk értelmében közlendő információkat.
(5) A tagállamok biztosítják, hogy:
a)
a hitelező csak akkor bocsáthassa a hitelt a fogyasztó rendelkezésére, ha a hitelképesség vizsgálatának eredménye arra utal, hogy valószínűsíthető a hitelmegállapodásból eredő kötelezettségeknek a megállapodásban előírt módon történő teljesítése;
b)
a 95/46/EK irányelv 10. cikkének megfelelően a hitelező előzetesen tájékoztassa a fogyasztót, ha szándékában áll adatokat lekérdezni egy adatbázisból;
c)
a hitelkérelem elutasítása esetén a hitelező arról késedelem nélkül tájékoztassa a fogyasztót, valamint adott esetben arról is, hogy a döntés meghozatalára az automatizált adatfeldolgozás alapján került sor. Amennyiben az elutasítás az adatbázisban lefolytatott keresés eredményén alapul, a hitelező köteles tájékoztatni a fogyasztót e lekérdezés eredményéről, valamint az adott adatbázis paramétereiről.
(6) A tagállamok biztosítják, hogy mielőtt sor kerülne a teljes hitelösszegnek a hitelmegállapodás megkötése utáni bármilyen jelentős emelésére, sor kerüljön a fogyasztó hitelképességének naprakész információk alapján történő újbóli vizsgálatára, kivéve, ha az adott további hitelösszeget az eredeti hitelképesség-vizsgálatkor már számításba vették.
(7) Ez a cikk a 95/46/EK irányelvet nem érinti.
19. cikk
Az ingatlanok értékbecslése
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a területükön belül megbízható, lakóingatlanokra vonatkozó értékbecslési előírások kerülnek kidolgozásra a jelzáloghitelezés céljára. A tagállamok kötelezik a hitelezőket arra, hogy az ingatlanok értékbecslését ezen előírásoknak alapján végezzék el, illetve amennyiben az értékbecslést harmadik fél végzi, tegyék meg az annak biztosításához szükséges ésszerű lépéseket, hogy a harmadik fél ezeket az előírásokat alkalmazva járjon el. Amennyiben az ingatlanok értékbecslését végző független értékbecslők szabályozása a nemzeti hatóságok feladata, e hatóságoknak biztosítaniuk kell, hogy az értékbecslők betartsák a hatályos nemzeti szabályokat.
(2) A tagállamok biztosítják, hogy az ingatlanok értékbecslését végző belső és külső értékbecslők megfelelő szakmai hozzáértéssel rendelkeznek, és a hitelnyújtás folyamatától kellően független pozícióban vannak ahhoz, hogy pártatlan és objektív értékbecslést tudjanak végezni, mely értékbecslést tartós adathordozón kötelesek rögzíteni, és melyet a hitelező köteles a nyilvántartásában megőrizni.
20. cikk
A fogyasztókra vonatkozó információk rendelkezésre bocsátása és ellenőrzése
(1) A 18. cikkben említett hitelképességi vizsgálatot a fogyasztó jövedelmére és kiadásaira, valamint egyéb pénzügyi és gazdasági körülményeire vonatkozó szükséges, elégséges és arányos információk alapján kell elvégezni. Az információkat, ideértve a hitelközvetítőnek vagy kijelölt képviselőnek a hiteligénylési folyamat során szolgáltatott információkat is, a hitelezőnek releváns belső vagy külső forrásokból - így többek között a fogyasztótól - kell beszereznie. Az információkat - szükség esetén többek között független módon ellenőrizhető dokumentáció segítségével - megfelelően ellenőrizni kell.
(2) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelközvetítők vagy kijelölt képviselők a fogyasztótól megszerzett szükséges információkat pontosan továbbítsák az adott hitelezőnek, hogy el lehessen végezni a hitelképességi vizsgálatot.
(3) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelezők a szerződéskötés előtt egyértelmű és érthető formában meghatározzák, hogy a fogyasztónak milyen szükséges információkat és függetlenül ellenőrizhető igazolásokat kell benyújtania, és milyen határidőn belül. Ezen információkérésnek arányosnak kell lennie, és a hitelképesség megfelelő vizsgálatának lefolytatásához szükséges információkra kell korlátozódnia. A tagállamok engedélyezik a hitelezőknek, hogy - amennyiben ez a hitelképességi vizsgálat lefolytatásához szükséges - felkérjék a fogyasztót az információkérés folytán kapott információk pontosítására.
A tagállamok nem engedélyezhetik a hitelezőknek a hitelmegállapodás azon indokkal való felmondását, hogy a hitelmegállapodás megkötése előtt a fogyasztó által szolgáltatott információk hiányosak voltak.
A második albekezdés ellenére a tagállamok lehetővé tehetik a hitelmegállapodás hitelező általi felmondását, amennyiben bebizonyosodik, hogy a fogyasztó szándékosan visszatartotta vagy meghamisította az információkat.
(4) A tagállamokban megfelelő intézkedéseknek kell rendelkezésre állniuk annak biztosítására, hogy a fogyasztók tisztában legyenek a (3) bekezdés első albekezdésében említett információkérésre történő helyes információszolgáltatás szükségességével, valamint azzal, hogy az általuk nyújtott információknak teljesnek kell lenniük az ahhoz szükséges mértékben, hogy a hitelképességi vizsgálatot megfelelően el lehessen végezni. A hitelezőnek, a hitelközvetítőnek vagy a kijelölt képviselőnek figyelmeztetnie kell a fogyasztót, hogy amennyiben a hitelezőnek azért nem áll módjában elvégezni a hitelképesség vizsgálatát, mert a fogyasztó úgy dönt, hogy nem bocsátja rendelkezésre a hitelképességi vizsgálathoz szükséges információkat vagy igazolásokat, abban az esetben a hitel nem bocsátható a rendelkezésére. Az ilyen figyelmeztetés egységes formátumban is kiadható.
(5) Ez a cikk nem érinti a 95/46/EK irányelvet és különösen annak 6. cikkét.
7. FEJEZET
AZ ADATBÁZISOKHOZ VALÓ HOZZÁFÉRÉS
21. cikk
Az adatbázisokhoz való hozzáférés
(1) Kizárólag annak figyelemmel kísérése céljából, hogy a fogyasztók a hitelmegállapodás időtartama során teljesítik-e hitelkötelezettségeiket, minden tagállam az összes, valamely tagállambeli hitelező számára biztosítja a hozzáférést az adott tagállamban a fogyasztók hitelképességének vizsgálata céljára használt adatbázisokhoz. Az említett hozzáférés feltételei nem lehetnek megkülönböztető jellegűek.
(2) Az (1) bekezdés mind a magántulajdonú hitelirodák vagy hitelinformációs társaságok által működtetett adatbázisokra, mind az állami hitelinformációs rendszerekre alkalmazandó.
(3) Ez a cikk nem érinti a 95/46/EK irányelvet.
8. FEJEZET
TANÁCSADÁSI SZOLGÁLTATÁSOK
22. cikk
A tanácsadási szolgáltatásokra vonatkozó előírások
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelező, a hitelközvetítő, illetve a kijelölt képviselő az adott ügylettel kapcsolatban kifejezett tájékoztatást nyújtson a fogyasztó számára arra vonatkozóan, hogy számára tanácsadási szolgáltatások nyújtására kerül vagy kerülhet-e sor.
(2) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelező, a hitelközvetítő, illetve a kijelölt képviselő a tanácsadási szolgáltatások nyújtása, illetve adott esetben a tanácsadási szolgáltatások nyújtására vonatkozó szerződés megkötése előtt nyomtatott formában vagy más tartós adathordozón közölje a fogyasztóval az alábbi információkat:
a)
az, hogy az ajánlás alapját kizárólag saját termékkínálatuk képezi-e a (3) bekezdés b) pontjával összhangban, vagy pedig a piacon jelen levő termékek széles skálája a (3) bekezdés c) pontjával összhangban, azért hogy a fogyasztó számára érthető legyen, min alapul a számára adott ajánlás;
b)
adott esetben a fogyasztó által a tanácsadási szolgáltatásokért fizetendő díj, vagy - amennyiben annak összege a tájékoztatás idején még nem határozható meg - a díj kiszámítására alkalmazott módszer.
Az első albekezdés a) és b) pontjában említett információk a szerződéskötést megelőző kiegészítő tájékoztatás keretében is közölhetők a fogyasztóval.
(3) Amennyiben a fogyasztók számára tanácsadási szolgáltatások nyújtására kerül sor, a tagállamok az 7. és a 9. cikkben meghatározott követelményeken túl biztosítják, hogy:
a)
a hitelező, hitelközvetítő, illetve kijelölt képviselő megszerezze a fogyasztó személyes és pénzügyi helyzetével, preferenciáival és céljaival kapcsolatos szükséges információkat, hogy megfelelő hitelmegállapodást tudjon ajánlani. Az ajánlás kialakításához szükséges értékelést az adott időpontban naprakész információkra kell alapozni, a fogyasztónak a javasolt hitelmegállapodás időtartama alatti helyzetét érintő kockázatokkal kapcsolatos ésszerű feltételezések figyelembevételével;
b)
a hitelezők, függő hitelközvetítők vagy függő hitelközvetítők képviselői a termékkörükből kellően nagy számú hitelmegállapodást mérlegeljenek, és azok közül a fogyasztó igényeinek, pénzügyi helyzetének és személyes körülményeinek megfelelő egy vagy több hitelmegállapodást ajánljanak;
c)
a független hitelközvetítők és a független hitelközvetítők képviselői a piacon elérhető hitelmegállapodások közül kellően nagy számú hitelmegállapodást mérlegeljenek, és azok közül a fogyasztó igényeinek, pénzügyi helyzetének és személyes körülményeinek megfelelő egy vagy több hitelmegállapodást ajánljanak;
d)
a hitelezők, hitelközvetítők vagy kijelölt képviselők a fogyasztó érdekeinek leginkább megfelelő módon járjanak el azáltal, hogy:
i.
tájékozódnak a fogyasztó igényeiről és körülményeiről; és
ii.
az a), b) és c) pontban foglaltakkal összhangban megfelelő hitelmegállapodásokat ajánlanak; továbbá
e)
a hitelező, hitelközvetítő vagy kijelölt képviselő az általa nyújtott ajánlást nyomtatott formában vagy más tartós adathordozón rögzítve is a fogyasztó rendelkezésére bocsássa.
(4) A tagállamok megtilthatják a „tanácsadás”, a „tanácsadó” és más hasonló kifejezések használatát, ha a tanácsadási szolgáltatásokat hitelező, függő hitelközvetítő, vagy függő hitelközvetítő kijelölt képviselője nyújtja a fogyasztónak.
Amennyiben a tagállamok nem tiltják meg a „tanácsadás” és „tanácsadó” kifejezés használatát, akkor előírják, hogy a „független tanácsadás” és a „független tanácsadó” kifejezést a tanácsadási szolgáltatást nyújtó hitelezők, hitelközvetítők vagy kijelölt képviselők kizárólag a következő feltételekkel használhatják:
a)
a hitelezők, hitelközvetítők és kijelölt képviselők kötelesek a piacon elérhető hitelmegállapodásokat kellően nagy számban mérlegelni; továbbá
b)
a hitelezők, hitelközvetítők és kijelölt képviselők e tanácsadási szolgáltatásokért nem részesülhetnek díjazásban sem egy, sem több hitelezőtől.
A második albekezdés b) pontja csak abban az esetben alkalmazandó, amennyiben kevesebb hitelező kínálatát mérlegelik, mint ahány hitelező a piaci kínálat többségét biztosítja.
A tagállamok szigorúbb követelményeket is előírhatnak a „független tanácsadás” és a „független tanácsadó” kifejezésnek a hitelezők, hitelközvetítők és kijelölt képviselők általi használatára, illetve a hitelező általi díjazás tilalmára vonatkozóan.
(5) A tagállamok előírhatják, hogy a hitelezők, a hitelközvetítők és a kijelölt képviselők figyelmeztessék a fogyasztót, ha a hitelmegállapodás a fogyasztó pénzügyi helyzetét figyelembe véve valamilyen konkrét kockázatot jelenthet a fogyasztóra nézve.
(6) A tagállamok biztosítják, hogy tanácsadási szolgáltatásokat csak hitelezők, hitelközvetítők és kijelölt képviselők nyújthassanak.
A tagállamok eltekinthetnek az első albekezdés alkalmazásától az alábbi személyek tekintetében:
a)
a 4. cikk 5. pontja szerinti hitelközvetítői tevékenységet folytató vagy tanácsadási szolgáltatást nyújtó személyek, ha e tevékenységet vagy szolgáltatást szakmai tevékenységük keretében eseti jelleggel végzik, és az ez utóbbi tevékenységet szabályozó jogszabályok, közigazgatási rendelkezések vagy szakmai etikai kódex nem zárják ki az ilyen tevékenységek vagy szolgáltatások végzését;
b)
a meglévő adósságok kezelése keretében tanácsadási szolgáltatásokat nyújtó olyan fizetésképtelenségi tanácsadók, akiknek a tevékenysége törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések hatálya alá tartozik, illetve olyan állami vagy önkéntes adósságkezelési tanácsadással foglalkozó személyek, akik/amelyek tevékenységüket nem kereskedelmi alapon végzik; vagy
c)
olyan, hitelezőnek, hitelközvetítőnek vagy kijelölt képviselőnek nem minősülő, tanácsadási szolgáltatásokat nyújtó személyek, akiknek/amelyeknek ezt a tevékenységét az illetékes hatóságok az ezen irányelv által a hitelközvetítőkkel szemben előírt követelményekkel összhangban engedélyezték és felügyelik.
A második albekezdés szerinti kivétel hatálya alá tartozó személyeket nem illeti meg a 32. cikk (1) bekezdésében említett, az Unió egész területére kiterjedő szolgáltatásnyújtási jog.
(7) Ez a cikk nem érinti a 16. cikket, valamint a tagállamok azon hatáskörét, hogy a fogyasztók számára biztosítsák az olyan szolgáltatások rendelkezésre állását, amelyek célja, hogy segítsék a fogyasztókat pénzügyi szükségleteik jobb megértésében, valamint annak áttekintésében, hogy milyen típusú termékek lehetnek a legalkalmasabbak e szükségletek kielégítésére.
9. FEJEZET
DEVIZAHITELEK ÉS VÁLTOZÓ KAMATOZÁSÚ HITELEK
23. cikk
Devizahitelek
(1) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy amennyiben a hitelmegállapodás tárgya devizahitel, a hitelmegállapodás megkötésekor rendelkezésre álljon egy megfelelő szabályozási keret, amely biztosítja legalább azt, hogy:
a)
a fogyasztó - meghatározott feltételek mellett - jogosult legyen a hitelmegállapodást egy másik pénznemre átváltani; vagy
b)
rendelkezésre álljanak olyan egyéb eljárások, amelyek korlátozzák a fogyasztó árfolyamkockázatnak való kitettségét a hitelmegállapodás keretében.
(2) Az (1) bekezdés a) pontjában említett alternatív pénznem lehet:
a)
az a pénznem, amelyben a fogyasztó jövedelmét elsősorban szerzi, vagy amelyben a hitel visszafizetéséhez felhasználandó vagyonát tartja, amint az a hitelmegállapodás megkötése céljából lefolytatott legutóbbi hitelképességi vizsgálat alkalmával megállapításra került; vagy
b)
annak a tagállamnak a pénzneme, amelynek területén a fogyasztó lakóhelye a hitelmegállapodás megkötésekor volt, vagy amelynek területén jelenlegi lakóhelye található.
A tagállamok meghatározhatják, hogy mindkét, az első albekezdés a) és b) pontjában említett lehetőségnek a fogyasztó rendelkezésére kell-e állnia, vagy csak az egyiknek, vagy a hitelezőkre bízhatják annak meghatározását, hogy mindkét, az első albekezdés a) és b) pontjában említett lehetőségnek a fogyasztó rendelkezésére kell-e állnia, vagy csak az egyiknek.
(3) Amennyiben a fogyasztó az (1) bekezdés a) pontjával összhangban jogosult egy alternatív pénznemre váltani a hitelmegállapodás keretében, a tagállamok biztosítják, hogy a pénznem átváltására az átállás iránti kérelem napján érvényes piaci átváltási árfolyamon kerüljön sor, kivéve, ha a hitelmegállapodás erről másként rendelkezik.
(4) A tagállamok biztosítják, hogy amennyiben a fogyasztó devizahitellel rendelkezik, a hitelező nyomtatott formában vagy más tartós adathordozón rendszeresen figyelmeztesse a fogyasztót legalább abban az esetben, ha a még fennálló, a fogyasztó által fizetendő teljes összeg vagy a rendszeres törlesztőrészletek összege több mint 20 %-kal eltér attól, amennyi az összegük abban az esetben lenne, ha a hitelmegállapodás pénzneme és a tagállam pénzneme közötti, a hitelmegállapodás megkötésekor érvényes árfolyamot alkalmaznák. A figyelmeztetésben tájékoztatni kell a fogyasztót a fogyasztó által fizetendő teljes összeg emelkedéséről, adott esetben hivatkozni kell egy alternatív pénznemre való átállás jogára és ezen átállás feltételeire, valamint ismertetni kell a fogyasztót érintő árfolyamkockázat korlátozására szolgáló esetleges egyéb mechanizmusokat.
(5) A tagállamok a devizahitelek szabályozása céljából bevezethetnek további rendelkezéseket is, feltéve, hogy azokat nem visszamenőleges hatállyal alkalmazzák.
(6) Az e cikk alapján alkalmazandó eljárásokat az EEA-n és a hitelmegállapodásban ismertetni kell a fogyasztóval. Amennyiben a hitelmegállapodás nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely a fogyasztót érintő árfolyamkockázatot 20 % alatti mértékű árfolyamingadozásra korlátozná, akkor a az EEA-nak tartalmaznia kell egy szemléltető példát arról, hogy milyen hatással jár az árfolyam 20 %-os változása.
24. cikk
Változó kamatozású hitelek
Amennyiben a hitelmegállapodás tárgya változó kamatozású hitel, a tagállamok biztosítják a következőket:
a)
a hitelkamatláb kiszámításához alapul vett mögöttes index vagy referencia-kamatláb a hitelmegállapodás részes felei és az illetékes hatóságok számára egyértelmű, hozzáférhető, objektív és ellenőrizhető; és
b)
a hitelkamatláb kiszámításához felhasznált indexek korábbi adatait vagy az indexet rendelkezésre bocsátó szervezet, vagy a hitelezők nyilvántartják.
10. FEJEZET
A HITELMEGÁLLAPODÁSOK ÉS A KAPCSOLÓDÓ JOGOK MEGFELELŐ VÉGREHAJTÁSA
25. cikk
Előtörlesztés
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a fogyasztójogosult legyen a hitelmegállapodás szerinti kötelezettségeinek a megállapodás lejárata előtti, teljes egészében vagy részlegesen történő teljesítésére. Ilyen esetekben a fogyasztó jogosult a hitel fogyasztó által viselt teljes költségének csökkentésére, ami a szerződés fennmaradó időtartamára esedékes kamat és költségek csökkentését jelenti.
(2) A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az (1) bekezdésben említett jog gyakorlása bizonyos feltételekhez legyen kötve. Ilyen feltétel lehet többek között a jog gyakorlásának időbeli korlátozása, a hitelkamatláb típusától vagy a jog fogyasztó általi gyakorlásának időpontjától függően eltérő elbánás alkalmazása, vagy a jog gyakorlásának a feltételéül szabott körülmények tekintetében történő korlátozások.
(3) A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a hitelező indokolt esetben jogosult a hitel előtörlesztéséhez közvetlenül kapcsolódó potenciális költségek után méltányos és objektívan indokolt kompenzációban részesülni, de a fogyasztóra nézve nem alkalmazhat szankciót. A kompenzáció e tekintetben nem haladhatja meg a hitelező pénzügyi veszteségét. E feltételek mellett a tagállamok előírhatják, hogy a kompenzáció mértéke nem haladhat meg egy meghatározott szintet, vagy csak egy bizonyos ideig alkalmazható.
(4) Amennyiben a fogyasztó a hitelmegállapodás szerinti kötelezettségeit a megállapodás lejárata előtt kívánja teljesíteni, a hitelezőnek a kérelem kézhezvételét követően késedelem nélkül nyomtatott formában vagy más tartós adathordozón a fogyasztó rendelkezésére kell bocsátania azokat az információkat, amelyek e lehetőség mérlegeléséhez szükségesek. Ennek keretében számszerűsíteni kell legalább azt, hogy a fogyasztó számára milyen következményekkel jár, ha a hitelmegállapodás szerinti kötelezettségeit a megállapodás lejárata előtt teljesíti, és egyértelműen meg kell nevezni az e következmények megállapításához használt feltevéseket. A feltevéseknek ésszerűeknek és indokolhatóaknak kell lenniük.
(5) Amennyiben az előtörlesztés olyan időszakra esik, amikor a hitelkamatláb rögzített, a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az (1) bekezdésben említett jog gyakorlásának feltételeként a fogyasztó részéről jogszerű érdeknek kell fennállnia.
26. cikk
Rugalmas és megbízható piacok
(1) A tagállamoknak megfelelő mechanizmusokkal kell rendelkezniük annak biztosítására, hogy a fedezettel szembeni követelés a hitelező által vagy a hitelező nevében érvényesíthető legyen. A tagállamok biztosítják, hogy a hitelezők megfelelő nyilvántartást vezessenek a fedezetként elfogadott ingatlanok típusairól, valamint az általuk alkalmazott, vonatkozó jelzáloghitelezési politikáról.
(2) A tagállamok - többek között a piacfelügyelet biztosítása céljából - meghozzák a szükséges intézkedéseket a lakóingatlan-piac megfelelő statisztikai jellegű figyelemmel kísérésének a biztosítására, és e célból adott esetben speciális - állami és/vagy magán típusú - árindexek kialakítását és használatát ösztönzik.
27. cikk
A hitelkamatláb-változásokra vonatkozó tájékoztatás
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelező nyomtatott formában vagy más tartós adathordozón tájékoztassa a fogyasztót a hitelkamatláb változásáról, mielőtt a változás hatályba lépne. A tájékoztatásnak tartalmaznia kell legalább a törlesztőrészleteknek az új hitelkamatláb hatálybalépését követően fizetendő összegét, és abban az esetben, ha a törlesztőrészletek száma vagy gyakorisága megváltozik, az erre vonatkozó részleteket.
(2) A tagállamok azonban lehetővé tehetik, hogy a felek a hitelmegállapodásban úgy egyezzenek meg, hogy az (1) bekezdésben említett információkról a fogyasztó rendszeres időközönként kapjon tájékoztatást azokban az esetekben, amikor a hitelkamatláb változása valamely referencia-kamatláb változásával áll összefüggésben, az új referencia-kamatlábat megfelelő módon nyilvánosságra hozzák, és az új referencia-kamatlábra vonatkozó tájékoztatást a hitelező ügyfélfogadási helyiségében hozzáférhetővé teszik, továbbá a fogyasztóval személyesen is közlik az új törlesztőrészletek összegével együtt.
(3) A hitelező abban az esetben is folytathatja a fogyasztók rendszeres tájékoztatását, ha a hitelkamatláb változása nem a referencia-kamatláb változásával függ össze, feltéve, hogy ezt a nemzeti jog 2014. március 20. előtt lehetővé tette.
(4) Amennyiben a hitelkamatláb változását tőkepiaci aukció útján határozzák meg, és emiatt a hitelező számára nem lehetséges a változásról a fogyasztót a változás hatálybalépése előtt értesíteni, a hitelező az aukció előtt megfelelő idővel nyomtatott formában vagy más tartós adathordozón tájékoztatja a fogyasztót a közelgő eljárásról, jelezve, hogy az hogyan befolyásolhatja a hitelkamatlábat.
28. cikk
Fizetési késedelem és kényszerértékesítés
(1) A tagállamok intézkedéseket hoznak annak érdekében, hogy a hitelezőket a helyzet ésszerű átgondolására ösztönözzék, mielőtt sor kerülne a kényszerértékesítési eljárás megindítására.
(2) A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy amennyiben a hitelező a nemteljesítés miatt díjakat állapíthat meg és számíthat fel a fogyasztónak, e díjak összege ne lehessen magasabb annál az összegnél, amely a hitelezőnek a nemteljesítés miatt felmerült költségei megtérítéséhez szükséges.
(3) A tagállamok lehetővé tehetik, hogy a hitelezők nemteljesítés esetén további díjakat számítsanak fel a fogyasztónak. Ebben az esetben a tagállamok e díjak tekintetében felső korlátot állapítanak meg.
(4) A tagállamok nem akadályozhatják meg a hitelmegállapodásban részes feleket abban, hogy egymás között kifejezetten megállapodjanak arról, hogy a hitel visszafizetéséhez elegendő a biztosíték vagy az annak értékesítéséből befolyt összeg hitelező részére történő visszaadása vagy átruházása.
(5) Arra az esetre, ha a lakóingatlanért kapott vételár befolyásolja a fogyasztó tartozásának összegét, a tagállamoknak megfelelő eljárásokkal, illetve intézkedésekkel kell rendelkezniük annak biztosítására, hogy a kényszerértékesítés tárgyát képező lakóingatlanért a lehető legjobb árat lehessen kapni.
Arra az esetre, ha a kényszerértékesítési eljárást követően marad fennálló tartozás, a tagállamok olyan intézkedésekről gondoskodnak a fogyasztók védelme érdekében, amelyek megkönnyítik a visszafizetést.
11. FEJEZET
A HITELKÖZVETÍTŐK ÉS KIJELÖLT KÉPVISELŐK TEVÉKENYSÉGÉNEK MEGKEZDÉSÉRE ÉS A FELÜGYELETÜKRE VONATKOZÓ KÖVETELMÉNYEK
29. cikk
A hitelközvetítői tevékenység engedélyezése
(1) A hitelközvetítőnek a 4. cikk 5. pontjában meghatározott hitelközvetítői tevékenységek mindegyikének vagy egy részének, illetve tanácsadási szolgáltatásoknak az általa történő ellátásához, illetve nyújtásához engedélyt kell kérnie a székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságától. Ha valamely tagállam a 31. cikk alapján lehetővé teszi kijelölt képviselők működését, akkor az így kijelölt képviselő nem köteles hitelközvetítőként való engedélyezését kérni e cikk alapján.
(2) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a hitelközvetítői tevékenység engedélyezéséhez a 9. cikkben foglalt követelményeken túl teljesüljenek legalább a következő szakmai követelmények:
a)
a hitelközvetítőnek rendelkeznie kell a szolgáltatás nyújtásának területén érvényes szakmai felelősségbiztosítással, vagy valamilyen hasonló biztosítékkal a szakmai gondatlanságból eredő felelősség esetére. Függő hitelközvetítők esetében azonban a székhely szerinti tagállam rendelkezhet úgy, hogy a felelősségbiztosítást vagy hasonló biztosítékot nyújthatja az a hitelező is, akinek vagy amelynek nevében a hitelközvetítő eljárni jogosult;
A Bizottság felhatalmazást kap az e pont első bekezdésében említett szakmai felelősségbiztosítás vagy hasonló biztosíték minimális összegének megállapítására szolgáló szabályozástechnikai előírások elfogadására és szükség esetén történő módosítására. A szabályozástechnikai előírások az 1093/2010/EU rendelet 10-14. cikkével összhangban kell elfogadni.
Az EBH az e pont első bekezdésében említett szakmai felelősségbiztosítás vagy hasonló biztosíték minimális összegének megállapítására szolgáló szabályozástechnikai előírástervezeteket dolgoz ki, amelyeket 2014. szeptember 21-ig benyújt a Bizottságnak. Az EBH első alkalommal 2018. március 21-ig, majd azt követően kétévente felülvizsgálja és szükség esetén kidolgozza az e pont első bekezdésében említett szakmai felelősségbiztosítás vagy hasonló biztosíték minimális összegének módosítására irányuló szabályozástechnikai standardtervezetet, és azt a Bizottságnak benyújtja.
b)
a hitelközvetítőként működő természetes személynek, a jogi személyként működő hitelközvetítő igazgatósága tagjainak, és a jogi személyként működő, de igazgatósággal nem rendelkező hitelközvetítőben a hasonló feladatokat ellátó természetes személyeknek jó hírnévvel kell rendelkezniük. Alapkövetelmény, hogy az említett személyek súlyos vagyon elleni vagy más pénzügyi tevékenységgel kapcsolatos bűncselekmények miatt bűnügyi nyilvántartásban vagy bármely más ennek megfelelő nemzeti adattárban nem szerepelhetnek, valamint korábban nem jelenthettek csődöt, kivéve, ha a nemzeti jogszabályoknak megfelelően mentesítették őket a büntetett előélethez fűződő hátrányok alól;
c)
a hitelközvetítőként működő természetes személynek, a jogi személyként működő hitelközvetítő igazgatósága tagjainak, és a jogi személyként működő, de igazgatósággal nem rendelkező hitelközvetítőben a hasonló feladatokat ellátó természetes személyeknek a hitelmegállapodások tárgyában megfelelő ismeretekkel és szakértelemmel kell rendelkezniük. A székhely szerinti tagállam a III. mellékletben megállapított elveknek megfelelően meghatározza az ismeretek és a szakértelem megfelelő szintjét.
(3) A tagállamok biztosítják a hitelezők és hitelközvetítők személyzete számára a szakmai követelményeknek való megfelelés céljából megállapított kritériumok nyilvánosságra hozatalát.
(4) A tagállamok biztosítják, hogy minden engedélyezett hitelközvetítő, akár természetes, akár jogi személyként végzi e tevékenységét, a székhely szerinti tagállamában valamely illetékes hatóságnál nyilvántartásba legyen véve. A tagállamok biztosítják, hogy a hitelközvetítők nyilvántartása naprakész és nyilvánosan hozzáférhető legyen az interneten.
A hitelközvetítők nyilvántartásának tartalmaznia kell legalább az alábbi információkat:
a)
a vezetőségéhez tartozó, a közvetítési üzletágért felelős személyek neve. A tagállamok előírhatják minden olyan természetes személy nyilvántartásba vételét, aki egy hitelközvetítői tevékenységet folytató vállalkozáson belül az ügyfelekkel érintkeznek;
b)
azon tagállamok, amelyek területén a hitelközvetítő a letelepedés szabadsága alapján, illetve a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján a tevékenységét folytatja, és amelyekről a hitelközvetítő a 32. cikk (3) bekezdésével összhangban tájékoztatta a székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságát;
c)
az, hogy a hitelközvetítő függő hitelközvetítő-e.
Azon országok, amelyek úgy döntenek, hogy élnek a 30. cikkben említett lehetőséggel, biztosítják, hogy a nyilvántartásban fel legyen tüntetve az a hitelező, akinek/amelynek a nevében a függő hitelközvetítő eljár.
Azok a tagállamok, amelyek úgy döntenek, hogy élnek a 31. cikkben említett lehetőséggel, biztosítják, hogy a nyilvántartásban fel legyen tüntetve az a hitelközvetítő, illetve függő hitelközvetítő kijelölt képviselője esetén az a hitelező, akinek/amelynek a nevében a kijelölt képviselő eljár.
(5) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy:
a)
valamennyi jogi személynek minősülő hitelközvetítő tevékenységi központja ugyanabban a tagállamban legyen, mint a létesítő okirat szerinti székhelye, ha a nemzeti joga alapján rendelkezik ilyen, létesítő okirat szerinti székhellyel;
b)
a jogi személynek nem minősülő hitelközvetítő tevékenységi központja vagy a jogi személynek minősülő, de a nemzeti joga alapján létesítő okirat szerinti székhellyel nem rendelkező hitelközvetítő tevékenységi központja azon tagállamban legyen, amelyben főtevékenységét ténylegesen végzi.
(6) A tagállamoknak létre kell hozniuk egy információs pontot, amely lehetővé teszi a gyors és könnyű nyilvános hozzáférést a nemzeti nyilvántartásban található információkhoz, amelyeket elektronikus úton kell gyűjteni és folyamatosan frissíteni kell. Ezen információs pontoknak rendelkezésre kell bocsátaniuk minden tagállam vonatkozásában az illetékes hatóságok azonosító adatait.
Az EBH ehhez az információs ponthoz a webhelyén hivatkozást, vagy linket tesz közzé.
(7) A székhely szerinti tagállamok biztosítják, hogy az engedélyezett hitelközvetítők és kijelölt képviselők mindenkor betartsák az (2) bekezdésben meghatározott követelményeket. Ez a bekezdés nem érinti a 30. és a 31. cikket.
(8) A tagállamok eltekinthetnek e cikknek a 4. cikk 5. pontja szerinti hitelközvetítői tevékenységet végző személyekre való alkalmazásától, ha e tevékenységeket szakmai tevékenység keretében eseti jelleggel nyújtják, és az ez utóbbi tevékenységet szabályozó jogszabályok, közigazgatási rendelkezések vagy szakmai etikai kódex nem zárják ki az ilyen tevékenységek végzését.
(9) Ez a cikk nem alkalmazandó a 2013/36/EU irányelvvel összhangban engedélyezett hitelintézetekre, sem azon pénzügyi intézetekre, amelyek a nemzeti jog szerint egyenértékű engedélyezési és felügyeleti rendszer hatálya alá tartoznak.
30. cikk
Egyetlen hitelezővel szerződéses viszonyban álló hitelközvetítők
(1) A tagállamok a 31. cikk (1) bekezdésének sérelme nélkül lehetővé tehetik, hogy a 4. cikk 7. pontjának a) alpontjában meghatározott függő hitelközvetítők tevékenységét az illetékes hatóságok azon a hitelezőn keresztül engedélyezzék, amelynek nevében a függő hitelközvetítő kizárólagosan eljár.
Ilyen esetekben a hitelező teljes és feltétel nélküli felelősséggel tartozik a nevében eljáró függő hitelközvetítőnek az ezen irányelv által szabályozott területeken végrehajtott minden cselekedetéért és mulasztásáért. A tagállamok kötelezik a hitelezőt annak biztosítására, hogy a függő hitelközvetítők megfeleljenek legalább a 29. cikk (2) bekezdésében meghatározott szakmai követelményeknek.
(2) A 34. cikk sérelme nélkül a hitelezőknek figyelemmel kell kísérniük a 4. cikk 7. pontjának a) alpontja szerinti függő hitelközvetítők tevékenységét annak biztosítása érdekében, hogy azok mindenkor megfeleljenek ezen irányelvnek. A hitelező felel különösen annak ellenőrzéséért, hogy a függő hitelközvetítő és annak személyzete megfeleljen az ismeretekre és a szakértelemre vonatkozó előírásoknak.
31. cikk
Kijelölt képviselők
(1) A tagállamok dönthetnek úgy, hogy lehetővé teszik a hitelközvetítő számára, hogy képviselőket jelöljön ki.
Amennyiben a kijelölt képviselőt egy, a 4. cikk 7. pontjának a) alpontja szerinti függő hitelközvetítő jelölte ki, a hitelező teljes és feltétel nélküli felelősséggel tartozik a függő hitelközvetítő nevében eljáró kijelölt képviselőnek az ezen irányelv által szabályozott területeken végrehajtott minden cselekedetéért és mulasztásáért. Egyéb esetekben a hitelközvetítő tartozik teljes és feltétel nélküli felelősséggel a hitelközvetítő nevében eljáró kijelölt képviselőnek az ezen irányelv által szabályozott területen végrehajtott minden cselekedetéért és mulasztásáért.
(2) A hitelközvetítő köteles biztosítani azt, hogy a kijelölt képviselői megfeleljenek legalább a 29. cikk (2) bekezdésében foglalt követelményeknek. A székhely szerinti tagállam mindazonáltal rendelkezhet úgy, hogy a szakmai felelősségbiztosítást vagy hasonló biztosítékot az a hitelközvetítő is nyújthatja, akinek/amelynek nevében a kijelölt képviselő eljárni jogosult.
(3) A 34. cikk sérelme nélkül a hitelközvetítőknek figyelemmel kell kísérniük a kijelölt képviselőik tevékenységét az ezen irányelv rendelkezései teljes körű betartásának biztosítása érdekében. A hitelközvetítő felel különösen annak ellenőrzéséért, hogy a kijelölt képviselő és annak személyzete megfeleljen az ismeretekre és a szakértelemre vonatkozó előírásoknak.
(4) Azoknak a tagállamoknak, amelyek úgy döntenek, hogy engedélyezik a képviselők hitelközvetítők általi kijelölését, közhiteles nyilvántartást kell létrehozniuk, amely tartalmazza legalább a 29. cikk (4) bekezdésében foglalt információkat. A kijelölt képviselőket abban a tagállamban kell a közhiteles nyilvántartásba felvenni, ahol letelepedtek. A nyilvántartást rendszeresen frissíteni kell, és a nyilvánosság számára keresés céljára hozzáférhetővé kell tenni az interneten.
32. cikk
A letelepedés szabadsága és a szolgáltatásnyújtás szabadsága a hitelközvetítők esetében
(1) A hitelközvetítőnek a 29. cikk (1) bekezdése szerinti, a székhelye szerinti tagállam illetékes hatósága általi engedélyezése a fogadó tagállamok illetékes hatóságainak az engedély tárgyát képező tevékenységek és szolgáltatások végzésére, illetve nyújtására vonatkozó további engedélyezése nélkül az Unió teljes területén érvényes, feltéve, hogy az engedély kiterjed a hitelközvetítő által a fogadó tagállamokban végezni kívánt tevékenységekre. A hitelközvetítők számára nem engedélyezhető azonban, hogy olyan tagállamban nyújtsanak szolgáltatásokat a hitelintézetnek nem minősülő hitelezők által a fogyasztóknak kínált hitelmegállapodásokhoz kapcsolódóan, ahol az ilyen, hitelintézetnek nem minősülő hitelezők működése nem engedélyezett.
(2) A 31. cikk szerinti lehetőséggel élő tagállamokban kijelölt képviselők sem részben, sem egészben nem folytathatnak a 4. cikk 5. pontja szerinti hitelközvetítői tevékenységet, és nem nyújthatnak tanácsadási szolgáltatást sem azok egy részét olyan tagállamban, ahol az ilyen kijelölt képviselők működése nem engedélyezett.
(3) Bármely olyan engedéllyel rendelkező hitelközvetítőnek, aki/amely a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján vagy fióktelep létesítésekor egy vagy több tagállamban első alkalommal szándékozik üzleti tevékenységet folytatni, erről tájékoztatnia kell a székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságait.
A tájékoztatástól számított egy hónapos időszakon belül az említett illetékes hatóságoknak értesíteniük kell az érintett fogadó tagállam(ok) illetékes hatóságait a hitelközvetítő szándékáról, és ezzel egy időben tájékoztatniuk kell az érintett közvetítőt az értesítés tényéről. Az érintett fogadó tagállamok illetékes hatóságait arról is értesíteniük kell, hogy a hitelközvetítőt mely hitelező(k)höz köti szerződéses viszony, továbbá arról, hogy a hitelező teljes és feltétel nélküli felelősséget vállal-e a hitelközvetítő tevékenységéért. A fogadó tagállam a székhely szerinti tagállamtól kapott információk alapján bevezeti a szükséges információkat a nyilvántartásába.
A hitelközvetítő üzleti tevékenységét egy hónappal azután kezdheti meg, hogy székhely szerinti tagállamának illetékes hatóságai tájékoztatták őt a második albekezdésben említett értesítésről.
(4) A fogadó tagállam illetékes hatóságai, azt megelőzően, hogy a hitelközvetítő fióktelepe megkezdené a tevékenységét, vagy a (3) bekezdés második albekezdésében említett értesítés kézhezvételétől számított két hónapon belül, megteszik a hitelközvetítő 34. cikk szerinti felügyeletéhez szükséges előkészületeket, és szükség esetén közlik a hitelközvetítővel, hogy e tevékenységet az uniós jogharmonizáció által nem szabályozott területeken milyen feltételek mellett lehet végezni a fogadó tagállamban.
33. cikk
A hitelközvetítőknek megadott engedély visszavonása
(1) A székhely szerinti tagállam illetékes hatósága visszavonhatja a hitelközvetítőnek a 29. cikkel összhangban megadott engedélyt, amennyiben a hitelközvetítő:
a)
kifejezetten lemond az engedélyről, vagy a megelőző hat hónapban nem végzett a 4. cikk 5. pontjában meghatározott hitelközvetítői tevékenységet, illetve nem nyújtott tanácsadási szolgáltatást, kivéve, ha az érintett tagállam úgy rendelkezett, hogy ilyen esetekben az engedély érvényét veszti;
b)
az engedélyt valótlan vagy megtévesztő nyilatkozatokkal vagy más jogszerűtlen eszköz igénybevételével szerezte meg;
c)
már nem teljesíti azokat a követelményeket, amelyek alapján az engedélyt megadták;
d)
azon esetek valamelyikébe tartozik, amelyek vonatkozásában a nemzeti jog - az ezen irányelv hatálya alá nem tartozó kérdések tekintetében - visszavonásról rendelkezik;
e)
súlyosan vagy rendszeresen megsértette a hitelközvetítők működési feltételeire irányadó, ezen irányelv alapján elfogadott rendelkezéseket.
(2) Amennyiben a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága visszavonja a hitelközvetítő engedélyét, erről bármely alkalmas eszközzel a lehető leghamarabb, de legkésőbb 14 napon belül köteles értesíteni a fogadó tagállamok illetékes hatóságait.
(3) A tagállamok biztosítják, hogy azokat a hitelközvetítőket, akiknek/amelyeknek az engedélyét visszavonták, indokolatlan késedelem nélkül töröljék a nyilvántartásból.
34. cikk
A hitelközvetítők és a kijelölt képviselők felügyelete
(1) A tagállamok biztosítják, hogy a hitelközvetítők által folytatott tevékenységeket a székhely szerinti tagállamuk illetékes hatóságai folyamatosan felügyeljék.
A tagállamok előírják, hogy a függő hitelközvetítőknek közvetlen felügyelet alá kell tartozniuk, vagy azon hitelező felügyeletének keretében kell biztosítani a felügyeletüket, amelynek a nevében eljárnak, amennyiben a hitelező a 2013/575/EU irányelvvel összhangban engedélyezett hitelintézet vagy más olyan pénzügyi intézmény, amely a nemzeti jog alapján egyenértékű engedélyezési és felügyeleti rendszer hatálya alá tartozik. Amennyiben azonban a függő hitelközvetítő a székhely szerinti tagállamától eltérő tagállamban nyújt szolgáltatásokat, akkor közvetlen felügyelet alá tartozik.
Azon székhely szerinti tagállamok, amelyek a hitelközvetítők számára lehetővé teszik, hogy a 31. cikkel összhangban képviselőt jelöljenek ki, biztosítják, hogy e kijelölt képviselők vagy közvetlen felügyelet alá tartozzanak, vagy azon hitelközvetítő felügyeletének részeként legyen biztosított a felügyeletük, amelynek a képviseletében eljárnak.
(2) A hitelközvetítő fióktelepének(einek) elhelyezkedése szerinti tagállamok illetékes hatóságai felelősek annak biztosításáért, hogy a hitelközvetítő által az érintett tagállamok területén nyújtott szolgáltatások megfeleljenek az 7. cikk (1) bekezdésében, a 8., 9., 10., 11., 13., 14., 15., 16., 17., 20., 22. és 39. cikkben, valamint az ezek alapján elfogadott intézkedésekben foglalt követelményeknek.
Amennyiben valamely fogadó tagállam illetékes hatóságai meggyőződnek arról, hogy egy, a területükön fiókteleppel rendelkező hitelközvetítő megsértette az adott tagállamban az 7. cikk (1) bekezdése vagy a 8., 9., 10., 11., 13., 14., 15., 16., 17., 20., 22. és 39. cikk alapján elfogadott intézkedéseket, e hatóságok előírják az érintett hitelközvetítőnek, hogy szüntesse meg a jogsértő helyzetet.
Ha az érintett hitelközvetítő nem teszi meg a szükséges lépéseket, a fogadó tagállam illetékes hatóságai meghozzák az összes szükséges lépést annak biztosítására, hogy az érintett hitelközvetítő megszüntesse a jogsértő helyzetet. E lépések jellegéről tájékoztatást kell küldeni a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságainak.
Ha a fogadó tagállam által meghozott lépések ellenére a hitelközvetítő továbbra is megsérti az első albekezdésben említett intézkedéseket, a fogadó tagállam a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságainak tájékoztatása után meghozhatja a szükséges lépéseket a további jogsértések megelőzésére vagy szankcionálására, és amennyiben szükséges, megakadályozhatja a hitelközvetítőt abban, hogy területén további ügyleteket kezdeményezzen. Az ilyen lépésekről a Bizottságot minden esetben késedelem nélkül tájékoztatni kell.
Amennyiben a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága nem ért egyet a fogadó tagállam által hozott ezen lépésekkel, az 1093/2010/EU rendelet 19. cikkével összhangban az EBH-hoz utalhatja az ügyet és kérheti annak segítségét. Ebben az esetben az EBH az említett cikkben ráruházott hatáskörökkel összhangban eljárhat.
(3) Azon tagállam(ok) illetékes hatóságainak, amely(ek) területén a fióktelep található, joguk van megvizsgálni a fióktelep eljárásait, és felkérni a fióktelepet a (2) bekezdés értelmében fennálló kötelezettségei teljesítéséhez feltétlenül szükséges változtatások megtételére annak érdekében, hogy a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai érvényesíteni tudják az 7. cikk (2), (3) és (4) bekezdésében, illetve az azok alapján elfogadott intézkedésekben foglalt kötelezettségeket a fióktelep által nyújtott szolgáltatások tekintetében.
(4) Ha a fogadó tagállam illetékes hatósága egyértelmű és bizonyítható okok alapul vételével arra a következtetésre jut, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján tevékenységét a fogadó tagállam területén folytató hitelközvetítő nem tartja be az ezen irányelv alapján elfogadott intézkedésekből eredő kötelezettségeit, vagy hogy a tagállam területén fiókteleppel rendelkező hitelközvetítő nem tartja be az ezen irányelv alapján elfogadott, a (2) bekezdésben meghatározottaktól eltérő intézkedésekből eredő kötelezettségeit, a fogadó tagállam illetékes hatósága következtetéseit a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága elé tárja, amely utóbbi hatóság megteszi a megfelelő lépéseket.
Ha a székhely szerinti tagállam az említett következtetések kézhezvételétől számított egy hónapon belül nem hoz semmilyen lépést, vagy ha a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága által hozott lépések ellenére a hitelközvetítő továbbra is olyan módon jár el, amely egyértelműen sérti a fogadó tagállam fogyasztóinak érdekeit vagy a piacok rendezett működését, a fogadó tagállam illetékes hatósága:
a)
a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságának tájékoztatását követően meghozza a fogyasztók védelméhez és a piacok megfelelő működésének biztosításához szükséges valamennyi megfelelő lépést, többek között annak megakadályozása révén, hogy a szabálysértő hitelközvetítő a területükön bármilyen további ügyletet kezdeményezhessen. Ezen lépésekről a Bizottságot és az EBH-t indokolatlan késedelem nélkül tájékoztatni kell;
b)
az EBH-hoz utalhatja az ügyet, és az 1093/2010/EU rendelet 19. cikkével összhangban kérheti annak segítségét. Ebben az esetben az EBH az említett cikkben ráruházott hatáskörökkel összhangban eljárhat.
(5) A tagállamok előírják, hogy amennyiben egy másik tagállamban engedélyezett hitelközvetítő fióktelepet létesít a területén, a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai hatáskörük gyakorlása során, a fogadó tagállam illetékes hatóságainak tájékoztatását követően helyszíni vizsgálatokat végezhetnek az adott fióktelepnél.
(6) A tagállamok közötti, e cikkben meghatározott feladatmegosztás nem sérti a tagállamoknak az ezen irányelv hatálya alá nem tartozó területek tekintetében fennálló, az uniós jog által előírt kötelezettségeikkel összhangban gyakorolt hatásköreit.
12. FEJEZET
A HITELINTÉZETNEK NEM MINŐSÜLŐ HITELEZŐK ENGEDÉLYEZÉSE ÉS FELÜGYELETE
35. cikk
A hitelintézetnek nem minősülő hitelezők engedélyezése és felügyelete
A tagállamok biztosítják, hogy a hitelintézetnek nem minősülő hitelezőkre megfelelő engedélyezési eljárás vonatkozzon, amely magában foglalja a hitelintézetnek nem minősülő hitelezők nyilvántartásba vételét és illetékes hatóság általi felügyeletét.
13. FEJEZET
A TAGÁLLAMOK ILLETÉKES HATÓSÁGAI KÖZÖTTI EGYÜTTMŰKÖDÉS
36. cikk
Együttműködési kötelezettség
(1) A tagállamok illetékes hatóságai - ha az ezen irányelv szerinti feladataik ellátásához szükséges - az ebben az irányelvben vagy a nemzeti jogukban meghatározott hatáskörükkel élve együttműködnek egymással.
Az illetékes hatóságok segítik a többi tagállam illetékes hatóságainak munkáját. Ez magában foglalja különösen az információcserét és az együttműködést a vizsgálatok vagy a felügyeleti tevékenység során.
Az együttműködés és különösen az információcsere elősegítése és felgyorsítása érdekében a tagállamok ezen irányelv céljaira egy-egy illetékes hatóságot jelölnek ki kapcsolattartó pontként. A tagállamok tájékoztatják a Bizottságot és a többi tagállamot azon hatóságok nevéről, amelyeket az e bekezdés szerinti információcsere vagy együttműködés iránti megkeresések fogadására kijelöltek.
(2) A tagállamok meghozzák az (1) bekezdésben előírt segítségnyújtás elősegítéséhez szükséges közigazgatási és szervezeti intézkedéseket.
(3) Az (1) bekezdésnek megfelelően ezen irányelv céljaira kapcsolattartó pontként kijelölt tagállami illetékes hatóságok indokolatlan késedelem nélkül átadják egymásnak az 5. cikkel összhangban kijelölt illetékes hatóságoknak az ezen irányelv alapján elfogadott intézkedésekben meghatározott feladatai ellátásához szükséges információkat.
Az ezen irányelv alapján más illetékes hatóságokkal információcserét folytató illetékes hatóságok a közlés időpontjában jelezhetik, hogy az ilyen információk kifejezett hozzájárulásuk nélkül nem tehetők közzé, és ebben az esetben az ilyen információcsere csak azt a célt szolgálhatja, amelyhez az adott hatóságok a beleegyezésüket adták.
A kapcsolattartó pontként kijelölt illetékes hatóság továbbíthatja a kapott információkat az illetékes hatóságoknak, azonban más szerveknek, illetve természetes vagy jogi személyeknek csak az információt közlő illetékes hatóságok kifejezett hozzájárulásával, és kizárólag olyan célból továbbíthatja ezen információkat, amelyhez e hatóságok beleegyezésüket adták, kivéve a kellően indokolt eseteket. Ez utóbbi esetben a kapcsolattartó pont azonnal tájékoztatja az információt küldő kapcsolattartó pontot.
(4) Az illetékes hatóságok csak abban az esetben tagadhatják meg a vizsgálat vagy felügyeleti tevékenység végrehajtásában való együttműködés iránti megkeresés teljesítését, illetve a (3) bekezdés szerinti információcserét, ha:
a)
az ilyen vizsgálat, helyszíni ellenőrzés, felügyeleti tevékenység vagy információcsere hátrányosan érintheti a megkeresett tagállam szuverenitását, biztonságát vagy közrendjét;
b)
ugyanezen tevékenységek és személyek tekintetében már kezdeményeztek bírósági eljárást a megkeresett tagállam hatóságai előtt;
c)
az érintett személyek és tevékenységek tekintetében a megkeresett tagállamban már jogerős ítélet született.
Ilyen elutasítás esetén az illetékes hatóság értesíti e tényekről a megkereséssel élő illetékes hatóságot, a lehető legrészletesebb tájékoztatást nyújtva számára.
37. cikk
Az egyes tagállamok illetékes hatóságai közötti nézetkülönbségek rendezése
Az illetékes hatóságok az EBH elé utalhatják azokat az eseteket, amelyekben az együttműködést és különösen az információcsere iránti megkeresést elutasították, vagy arra a megkeresett hatóságok nem reagáltak ésszerű időn belül, és az 1093/2010/EU rendelet 19. cikkével összhangban kérhetik az EBH segítségét. Az ilyen esetekben az EBH az említett cikkben ráruházott hatáskörökkel összhangban eljárhat, és az EBH által az említett cikkel összhangban hozott kötelező erejű határozat az érintett hatóságokra nézve attól függetlenül kötelező, hogy ezen illetékes hatóságok tagjai-e az EBH-nak.
14. FEJEZET
ZÁRÓ RENDELKEZÉSEK
38. cikk
Szankciók
(1) A tagállamok meghatározzák az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, és minden szükséges intézkedést megtesznek a végrehajtásuk biztosítására. E szankcióknak hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.
(2) A tagállamok előírják, hogy az illetékes hatóság minden olyan közigazgatási szankciót nyilvánosságra hozhat, amelyet az ezen irányelv átültetése keretében elfogadott intézkedések megsértése esetén kiró, kivéve, ha a nyilvánosságra hozatal súlyosan veszélyeztetné a pénzügyi piacokat, vagy aránytalan kárt okozna az érintett feleknek.
39. cikk
Vitarendezési mechanizmusok
(1) A tagállamok biztosítják, hogy megfelelő és hatékony panaszbejelentési és jogorvoslati eljárások állnak rendelkezésre a fogyasztók, valamint a hitelezők, hitelközvetítők és kijelölt képviselők közötti, a hitelmegállapodásokkal kapcsolatos viták peren kívüli rendezésére, adott esetben a már meglévő szervek igénybevételével. A tagállamok biztosítják, hogy ezek az eljárások vonatkoznak a hitelezőkre és a hitelközvetítőkre, és lefedik a kijelölt képviselők tevékenységeit is.
(2) A tagállamok kötelezővé teszik a fogyasztói jogviták peren kívüli rendezéséért felelős szervek együttműködését annak érdekében, hogy a hitelmegállapodásokkal kapcsolatos, határokon átnyúló jogvitákat rendezni lehessen.
40. cikk
A felhatalmazás gyakorlása
(1) A Bizottság az e cikkben meghatározott feltételek mellett felhatalmazást kap felhatalmazáson alapuló jogi aktus elfogadására.
(2) A Bizottság a 14. cikk (9) bekezdésében és a 17. cikk (8) bekezdésében említett, felhatalmazáson alapuló jogi aktus elfogadására vonatkozó felhatalmazása határozatlan időre szól 2014. március 20-tól kezdődő hatállyal.
(3) Az Európai Parlament vagy a Tanács bármikor visszavonhatja a 14. cikk (9) bekezdésében és a 17. cikk (8) bekezdésében említett felhatalmazást. A visszavonásról szóló határozat megszünteti az abban megjelölt felhatalmazást. A határozat az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő napon, vagy a benne megjelölt későbbi időpontban lép hatályba. A határozat nem érinti a már hatályban lévő felhatalmazáson alapuló jogi aktusok érvényességét.
(4) A Bizottság a felhatalmazáson alapuló jogi aktus elfogadását követően haladéktalanul és egyidejűleg értesíti az Európai Parlamentet és a Tanácsot e jogi aktus elfogadásáról.
(5) A 14. cikk (9) bekezdése és a 17. cikk (8) bekezdése értelmében elfogadott felhatalmazáson alapuló jogi aktus csak akkor lép hatályba, ha az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a jogi aktusról való értesítését követő három hónapon belül sem az Európai Parlament, sem a Tanács nem emelt ellene kifogást, illetve ha az említett időtartam lejártát megelőzően mind az Európai Parlament, mind a Tanács arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy nem fog kifogást emelni. Az Európai Parlament vagy a Tanács kezdeményezésére ez az időtartam három hónappal meghosszabbodik.
41. cikk
Az irányelv kötelező jellege
A tagállamok gondoskodnak arról, hogy:
a)
a fogyasztók ne mondhassanak le a nemzeti jog ezen irányelvet átültető rendelkezéseiben rájuk ruházott jogokról;
b)
az általuk ezen irányelv átültetése keretében elfogadott intézkedéseket ne lehessen megkerülni olyan módon, hogy a megállapodások megszövegezése, különösen az ezen irányelv hatálya alá tartozó hitelmegállapodások olyan hitelmegállapodásokba történő beépítése, amelyek jellege vagy célja lehetővé tenné ezen intézkedések alkalmazásának megkerülését, azt eredményezze, hogy a fogyasztók elveszítik az irányelvben biztosított védelmet.
42. cikk
Átültetés
(1) A tagállamok 2016. március 21-ig elfogadják és kihirdetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek megfeleljenek. A tagállamok ezen intézkedések szövegét haladéktalanul megküldik a Bizottságnak.
(2) A tagállamok az (1) bekezdésben említett intézkedéseket 2016. március 21-től alkalmazzák.
Amikor a tagállamok elfogadják ezeket az intézkedéseket, azokban hivatkozni kell erre az irányelvre, vagy azokhoz hivatalos kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell fűzni. A hivatkozás módját a tagállamok határozzák meg.
(3) A tagállamok közlik a Bizottsággal nemzeti joguknak azon főbb rendelkezéseit, amelyeket az ezen irányelv által szabályozott területen fogadnak el.
43. cikk
Átmeneti rendelkezések
(1) Ez az irányelv nem alkalmazandó azokra a hitelmegállapodásokra, amelyek 2016. március 21. előtt léteztek.
(2) Azok a hitelközvetítők, amelyek 2016. március 21-ét megelőzően már végezték a 4. cikk 5. pontjában említett hitelközvetítői tevékenységeket, de amelyeket az ezen irányelvet átültető, székhely szerinti tagállam nemzeti jogában megállapított feltételekkel összhangban még nem engedélyeztek, a nemzeti joggal összhangban 2017. március 21-ig folytathatják e tevékenységeket. Amennyiben egy hitelközvetítő igénybe veszi ezt az eltérést, kizárólag a székhelye szerinti tagállamban végezheti a tevékenységét, kivéve, ha a fogadó tagállamokban ehhez szükséges jogi követelményeket is teljesíti.
(3) A 2014. március 20-át megelőzően az ezen irányelvben szabályozott tevékenységeket végző hitelezőknek, hitelközvetítőknek vagy kijelölt képviselőknek 2017. március 21-ig meg kell felelniük a 9. cikket átültető nemzeti jogszabálynak.
44. cikk
Felülvizsgálati záradék
A Bizottság 2019. március 21-ig felülvizsgálja ezt az irányelvet. A felülvizsgálat során figyelembe kell venni a fogyasztókat és a belső piacot érintő rendelkezések hatékonyságát és megfelelőségét.
A felülvizsgálat keretében:
a)
értékelni kell az EEA használatát, a fogyasztók általi megértését és a fogyasztóknak az EEA-val való elégedettségét;
b)
elemezni kell a szerződéskötést megelőző egyéb tájékoztatásokat;
c)
elemezni kell a hitelközvetítők és hitelezők által határokon átnyúlóan végzett tevékenységeket;
d)
elemezni kell a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokat nyújtó, hitelintézetnek nem minősülő hitelezők piacának alakulását;
e)
fel kell mérni, hogy szükséges-e további intézkedés, többek között a lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokat nyújtó, hitelintézetnek nem minősülő hitelezők számára uniós szintű engedély bevezetése;
f)
meg kell vizsgálni, hogy szükséges-e további jogokat és kötelezettségeket bevezetni a hitelmegállapodások szerződéskötést követő szakasza tekintetében;
g)
fel kell mérni, hogy ezen irányelv hatálya továbbra is megfelelő-e, figyelembe véve, hogy milyen hatást gyakorol az egyéb, helyettesíthető hiteltípusokra:
h)
értékelni kell, hogy a lakóingatlannal biztosított hitelmegállapodások nyomon követéséhez szükség van-e további intézkedésekre;
i)
értékelni kell, hogy rendelkezésre állnak-e a lakóingatlanok árainak alakulására vonatkozó adatok, és hogy ezek az adatok milyen mértékben hasonlíthatók össze;
j)
meg kell vizsgálni, hogy továbbra is indokolt-e a 2008/48/EK irányelv alkalmazása az olyan, biztosítékkal nem fedezett hitelekre, amelyek célja egy lakóingatlan felújítása, és amelyek esetében a teljes hitelösszeg meghaladja az említett irányelv 2. cikke (2) bekezdésének c) pontjában meghatározott maximális összeget;
k)
meg kell vizsgálni, hogy a szankcióknak a 38. cikk (2) bekezdése szerinti nyilvánosságra hozatalára vonatkozó rendelkezések elegendő átláthatóságot biztosítanak-e;
l)
meg kell vizsgálni a 11. cikk (6) bekezdésében és a 13. cikk (2) bekezdésében említett figyelmeztetések arányosságát, és a kockázatra vonatkozó figyelmeztetések további összehangolásának a lehetőségét.
45. cikk
A felelősségteljes hitelnyújtásra és hitelfelvételre vonatkozó további kezdeményezések
A Bizottság 2019. március 21-ig átfogó jelentést nyújt be, amelyben értékeli a túlságosan eladósodott magánszemélyekkel kapcsolatos, a hitelezési tevékenységhez közvetlenül kapcsolódó tágabb problémákat. A Bizottség értékeli továbbá, hogy szükség van-e a hitelnyilvántartások felügyeletére, és megvizsgálja a rugalmasabb és megbízhatóbb piacok kialakításának a lehetőségét. A jelentéshez adott esetben jogalkotási javaslatokat kell csatolni.
46. cikk
A 2008/48/EK irányelv módosítása
A 2008/48/EK irányelv 2. cikke a következő bekezdéssel egészül ki:
„(2a) A (2) bekezdés c) pontja ellenére ez az irányelv alkalmazandó az olyan fedezetlen hitelekre, amelyek célja egy lakóingatlan felújítása, és amelyek esetében a teljes hitelösszeg meghaladja a 75 000 EUR-t.”
47. cikk
A 2013/36/EU irányelv módosítása
A 2013/36/EU irányelv a következő cikkel egészül ki:
„54a. cikk
Az 53. és 54. cikk nem érinti az EUMSZ 226. cikke szerint az Európai Parlamentre ruházott vizsgálati jogokat.”
48. cikk
Az 1093/2010/EU rendelet módosítása
Az 1093/2010/EU rendelet a következőképpen módosul:
1.
A 13. cikk (1) bekezdése második albekezdése helyébe a következő szöveg lép:
„Ha a Bizottság a Hatóság által benyújtott szabályozástechnikai standardtervezettel megegyező szabályozástechnikai standardot fogad el, akkor az az időszak, amelynek során az Európai Parlament és a Tanács kifogást emelhet, az értesítés időpontjától számított egy hónap. Az Európai Parlament vagy a Tanács kezdeményezésére ez az időtartam egy egy hónapos kezdeti időtartammal meghosszabbodik, és egy további egy hónapos időtartammal meghosszabbítható.”
2.
A 17. cikk (2) bekezdésének második albekezdése helyébe a következő szöveg lép:
„A 35. cikkben meghatározott hatáskörök sérelme nélkül a hatáskörrel rendelkező hatóság minden olyan információt haladéktalanul a Hatóság rendelkezésére bocsát, amelyet a Hatóság a vizsgálatához szükségesnek tart, ideértve az arra vonatkozó információt, hogy hogyan kell az 1. cikk (2) bekezdésében említett aktusokat az uniós joggal összhangban alkalmazni.”
49. cikk
Hatálybalépés
Ez az irányelv az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
50. cikk
Címzettek
Ennek az irányelvnek a tagállamok a címzettjei.
Kelt Strasbourgban, 2014. február 4-én.