KOMMISSIONENS DELEGEREDE FORORDNING (EU) Nr. 1187/2014
af 2. oktober 2014
om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 for så vidt angår reguleringsmæssige tekniske standarder til at fastslå den samlede eksponering mod en kunde eller en gruppe af indbyrdes forbundne kunder i forbindelse med transaktioner med underliggende aktiver
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (1), særlig artikel 390, stk. 8, tredje afsnit, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
For at identificere den samlede eksponering mod en bestemt låntager, som hidrører fra instituttets eksponeringer mod en transaktion med underliggende aktiver, bør størrelsen af hver af disse eksponeringer først identificeres særskilt. Eksponeringens samlede størrelse bør derefter fastslås ved hjælp af summen af disse eksponeringer, men bør ikke udgøre mere end størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv i sig selv.
(2)
Når andre investorers eksponeringer er sidestillede med instituttets eksponering, bør størrelsen af instituttets eksponering mod et underliggende aktiv afspejle den forholdsmæssige fordeling af tab på de eksponeringer, der er sidestillede. Det skyldes, at tab i tilfælde af misligholdelse i forbindelse med et underliggende aktiv altid fordeles på de eksponeringer, der er sidestillede, i overensstemmelse med hver af disse eksponeringers forholdsmæssige andel, og maksimumstabet for et institut i tilfælde af et totaltab på et underliggende aktiv er begrænset til andelen i overensstemmelse med instituttets eksponerings andel af summen af alle de sidestillede eksponeringer.
(3)
Der bør skelnes mellem transaktioner, hvor alle investorer er sidestillede, f.eks. institutter for kollektiv investering, og andre transaktioner, f.eks. securitiseringer, som kan omfatte opdeling i trancher, hvor eksponeringerne kan have forskellig rang. I førstnævnte tilfælde afhænger eksponeringen mod et underliggende aktiv udelukkende af investorens eksponerings forholdsmæssige andel af alle investorernes eksponeringer. I sidstnævnte tilfælde fordeles tab først på bestemte trancher afhængigt af deres rang og derefter, hvis der er mere end enkelt investor i samme tranche, forholdsmæssigt på investorerne. Alle trancher i en securitisering bør behandles på samme måde, idet efterstillede trancher i det værst tænkelige tilfælde meget hurtigt kan forsvinde. Navnlig bør maksimumstabet for alle investorer i en bestemt tranche i tilfælde af et totaltab på et underliggende aktiv anerkendes, idet reduktion fra efterstillede trancher ikke bør anerkendes. Instituttets eksponering mod en transaktions underliggende aktiv bør ikke overstige den samlede størrelse af denne tranche (idet en investors tab i en given tranche som følge af et underliggende aktivs misligholdelse aldrig kan være større end den samlede størrelse af tranchen) og størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv (idet instituttet aldrig kan tabe mere end størrelsen af det underliggende aktiv). Denne begrænsning af maksimumstabet bør afspejles ved at bruge den mindste af de to eksponeringsstørrelser og derefter, hvis der findes mere end en enkelt investor i denne tranche, at anvende proceduren til anerkendelse af forholdsmæssig fordeling af tab på alle eksponeringer, som er sidestillede i denne tranche.
(4)
Selv om institutter forventes at identificere alle låntagere i forbindelse med aktiver, som er underliggende i forhold til de transaktioner, som de investerer i, kan dette i nogle tilfælde påføre institutterne uberettigede omkostninger, eller omstændigheder kan forhindre institutterne i at identificere bestemte låntagere. Hvis en eksponering mod et underliggende aktiv er så begrænset, at den kun i ikkevæsentlig grad bidrager til den samlede eksponering mod en bestemt kunde eller gruppe af indbyrdes forbundne kunder, bør det derfor være tilstrækkeligt at henføre denne eksponering mod transaktionen som en særskilt kunde. Summen af sådanne eksponeringer mod de underliggende aktiver i forbindelse med den samme transaktion bør således fortsat være begrænset af grænsen for store eksponeringer for denne transaktion. Et underliggende aktivs bidrag til den samlede eksponering bør antages at være ikkevæsentligt, hvis der som minimum er behov for 100 eksponeringer mod en transaktions underliggende aktiver for at nå grænsen på 25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag. Det vil kræve, at størrelsen ikke udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag.
(5)
For at forhindre en ubegrænset samlet eksponering som følge af mangelfuld information vil det være nødvendigt at henføre eksponeringer - hvis størrelse udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag, og hvor der mangler information om låntageren - til en teoretisk kunde (»ukendt kunde«), som grænsen på 25 % for store eksponeringer bør gælde for.
(6)
Hvis et institut ikke er i stand til at skelne mellem en transaktions underliggende aktiver for så vidt angår størrelse, risikerer transaktionens underliggende aktiver at vedrøre den samme låntager eller gruppe af indbyrdes forbundne kunder. I så fald bør instituttet for at begrænse denne risiko være forpligtet til at vurdere, om den samlede størrelse af dets eksponeringer mod transaktionen er væsentlig, før det er i stand til at henføre den til transaktionen som en særskilt kunde i stedet for den »ukendte kunde«.
(7)
Transaktionsstrukturen bør ikke udgøre en yderligere eksponering, hvis omstændighederne i forbindelse med transaktionen sikrer, at tab på en eksponering mod denne transaktion kun kan hidrøre fra misligholdelse i forbindelse med underliggende aktiver. Transaktionen bør antages at forårsage en yderligere eksponering, hvis den indebærer, at en bestemt person er forpligtet til at betale et beløb i tillæg til eller i det mindste som et forskud på pengestrømmene fra de underliggende aktiver, idet denne persons misligholdelse kunne påføre investorer yderligere tab, selv om misligholdelsen ikke vedrører et underliggende aktiv. Transaktionen bør også antages at forårsage en yderligere eksponering, hvis omstændighederne i forbindelse med transaktionen bevirker, at pengestrømme omdirigeres til en person, som ikke er berettiget til at modtage dem, idet investorer kunne påføres yderligere tab, selv om misligholdelsen ikke vedrører et underliggende aktiv. Institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter), jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/65/EF (2), bør ikke antages at forårsage en yderligere eksponering, idet pengestrømme ikke kan omdirigeres til en person, som ikke er berettiget i henhold til transaktionen til at modtage disse pengestrømme. Dette bør også antages at gælde for enheder, som er omfattet af tilsvarende krav i henhold til EU-retsakter eller lovgivningen i tredjelande.
(8)
Eksponeringer mod en kunde eller en gruppe af indbyrdes forbundne kunder, som hidrører fra eksponeringer mod transaktioner, og størrelsen af sådanne eksponeringer afhænger ikke af, om eksponeringerne mod transaktionerne er henført til handelsbeholdningen eller anlægsbeholdningen. Derfor bør de betingelser og metoder, der anvendes til at identificere eksponeringer mod transaktioner med underliggende aktiver, være de samme, uanset om disse eksponeringer henføres til instituttets handelsbeholdning eller anlægsbeholdning.
(9)
Denne forordning er baseret på det udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder, som Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA) har forelagt Kommissionen.
(10)
EBA har afholdt åbne offentlige høringer om det udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder, som ligger til grund for denne forordning, analyseret de potentielle omkostninger og fordele samt indhentet en udtalelse fra interessentgruppen for banker, der er nedsat i henhold artikel 37 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 (3) -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
Artikel 1
Genstand
I denne forordning præciseres betingelserne for og metoderne til at fastslå et instituts samlede eksponering mod en kunde eller en gruppe af indbyrdes forbundne kunder i forbindelse med eksponeringer gennem transaktioner med underliggende aktiver og de betingelser, hvorunder transaktionsstrukturen med underliggende aktiver ikke udgør en yderligere eksponering.
Artikel 2
Definitioner
I denne forordning forstås ved:
a) »transaktioner«: transaktioner som omhandlet i artikel 112, litra m) og o), i forordning (EU) nr. 575/2013 og andre transaktioner, når der er en eksponering mod underliggende aktiver
b) »ukendt kunde«: en enkelt teoretisk kunde, som instituttet henfører alle eksponeringer til, hvis det ikke har identificeret låntageren herfor, forudsat at artikel 6, stk. 2, litra a) og b), og artikel 6, stk. 3, litra a), i denne forordning ikke finder anvendelse.
Artikel 3
Identifikation af eksponeringer, som hidrører fra transaktioner
1. Et institut skal ved hjælp af den i artikel 4, 5 og 6 omhandlede metode fastslå, hvilket bidrag til den samlede eksponering mod en bestemt kunde eller gruppe af indbyrdes forbundne kunder der hidrører fra en bestemt transaktion.
Instituttet skal i overensstemmelse med artikel 5 for hvert af de underliggende aktiver særskilt fastslå instituttets eksponering mod dette underliggende aktiv.
2. Et institut skal i overensstemmelse med artikel 7 vurdere, om en bestemt transaktion udgør en yderligere eksponering.
Artikel 4
Underliggende eksponeringer mod transaktioner, som selv har underliggende aktiver
1. Et institut skal med henblik på artikel 5 og 6 ved vurdering af de underliggende eksponeringer i forbindelse med en transaktion (transaktion A), som selv har en underliggende eksponering mod en anden transaktion (transaktion B), behandle eksponeringen mod transaktion B som udskiftet med de for transaktion B underliggende eksponeringer.
2. Stk. 1 finder anvendelse, forudsat at de underliggende eksponeringer er eksponeringer mod transaktioner med underliggende aktiver.
Artikel 5
Beregning af eksponeringers størrelse
1. Et instituts eksponering mod en transaktions underliggende aktiv svarer til den mindste af følgende størrelser:
a)
størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv
b)
den samlede størrelse af instituttets eksponeringer mod det underliggende aktiv, som hidrører fra instituttets samlede eksponeringer mod transaktionen.
2. For hver af et instituts eksponeringer mod en transaktion fastslås størrelsen af den derfra hidrørende eksponering mod et underliggende aktiv som følger:
a)
hvis alle investorers eksponeringer i forbindelse med denne transaktion er sidestillede, svarer størrelsen af den derfra hidrørende eksponering mod et underliggende aktiv til instituttets forholdsmæssige andel af eksponeringen mod transaktionen multipliceret med størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv
b)
i andre end de i litra a) omhandlede tilfælde svarer størrelsen af den derfra hidrørende eksponering mod et underliggende aktiv til instituttets forholdsmæssige andel af eksponeringen mod transaktionen multipliceret med den mindste af følgende størrelser:
i)
størrelsen af den eksponering, som hidrører fra det underliggende aktiv
ii)
den samlede størrelse af instituttets eksponering mod transaktionen sammen med alle andre eksponeringer mod denne transaktion, som er sidestillede med instituttets eksponering.
3. Et instituts forholdsmæssige andel af eksponeringen mod en transaktion svarer til størrelsen af instituttets eksponering divideret med den samlede størrelse af instituttets eksponering sammen med alle andre eksponeringer mod denne transaktion, som er sidestillede med instituttets eksponering.
Artikel 6
Procedure til at fastslå underliggende eksponeringers bidrag til de samlede eksponeringer
1. Et institut skal for hver enkelt kreditrisikoeksponering, hvor låntageren er identificeret, ved beregning af den samlede eksponering mod denne låntager som en enkelt kunde eller mod den gruppe af indbyrdes forbundne kunder, som denne låntager tilhører, medtage størrelsen af dets eksponering mod det relevante underliggende aktiv.
2. Hvis et institut ikke har identificeret låntageren i forbindelse med en underliggende kreditrisikoeksponering, eller hvis et institut ikke er i stand til at bekræfte, at en underliggende eksponering ikke er en kreditrisikoeksponering, henfører instituttet denne eksponering som følger:
a)
hvis eksponeringens størrelse ikke udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag, henfører det denne eksponering mod transaktionen som en særskilt kunde
b)
hvis eksponeringens størrelse svarer til eller udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag, og instituttet ved hjælp af transaktionens mandat kan sikre, at transaktionens underliggende eksponeringer ikke er knyttet til andre eksponeringer i dets portefølje, herunder underliggende eksponeringer, som hidrører fra andre transaktioner, henfører det denne eksponering mod transaktionen som en særskilt kunde
c)
i andre end de i litra a) og b) omhandlede tilfælde henfører det denne eksponering til den ukendte kunde.
3. Hvis et institut ikke er i stand til at skelne mellem en transaktions underliggende eksponeringer, henfører instituttet den samlede størrelse af dets eksponeringer mod transaktionen som følger:
a)
hvis denne samlede størrelse ikke udgør mere end 0,25 % af instituttets justerede kapitalgrundlag, henfører det denne samlede størrelse mod transaktionen som en særskilt kunde
b)
i andre end de i litra a) omhandlede tilfælde henfører det denne samlede størrelse til den ukendte kunde.
4. Institutter overvåger med henblik på stk. 1 og 2 regelmæssigt og som minimum hver måned sådanne transaktioner for at konstatere eventuelle ændringer i de underliggende eksponeringers sammensætning og relative andel.
Artikel 7
Yderligere eksponering som følge af transaktionsstrukturen
1. Transaktionsstrukturen udgør ikke en yderligere eksponering, hvis transaktionen opfylder følgende to betingelser:
a)
transaktionens juridiske og operationelle struktur er udformet med henblik på at forhindre transaktionens forvalter eller en tredjepart i at omdirigere pengestrømme, som hidrører fra transaktionen, til personer, som i henhold til betingelserne for transaktionen ikke på anden vis er berettigede til at modtage disse pengestrømme
b)
hverken udstederen eller nogen anden person kan i forbindelse med transaktionen være forpligtet til at betale et beløb til instituttet i tillæg til eller som et forskud på pengestrømme, som hidrører fra de underliggende aktiver.
2. Betingelserne i stk. 1, litra a), anses for at være opfyldt, hvis transaktionen er et af følgende:
a)
et investeringsinstitut som defineret i artikel 1, stk. 2, i direktiv 2009/65/EF
b)
et institut etableret i et tredjeland, som foretager aktiviteter, der svarer til dem, som et investeringsinstitut foretager, og som er omfattet af tilsyn i henhold til en EU-retsakt eller i henhold til lovgivning i et tredjeland, som stiller tilsyns- og reguleringsmæssige krav, der som minimum svarer til dem, der stilles til investeringsinstitutter i EU.
Artikel 8
Ikrafttrædelse
Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Bruxelles, den 2. oktober 2014.
A BIZOTTSÁG 1187/2014/EU FELHATALMAZÁSON ALAPULÓ RENDELETE
(2014. október 2.)
az 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletnek az alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó ügyletekre vonatkozó, az ügyféllel vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni teljes kitettséget meghatározó szabályozástechnikai standardok tekintetében történő kiegészítéséről
(EGT-vonatkozású szöveg)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
tekintettel a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. június 26-i 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre (1) és különösen annak 390. cikke (8) bekezdésének harmadik albekezdésére,
mivel:
(1)
Az intézmény alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó ügylettel szembeni kitettségeiből származó, egy adott kötelezettel szemben fennálló teljes kitettség meghatározásához először meg kell határozni az egyes kitettségek értékét. A teljes kitettségérték ezután e kitettségek összesítésével határozható meg, azonban nem haladhatja meg az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értékét.
(2)
Ha az egyéb befektetők kitettségei rangsorban azonos helyen állnak az intézmény kitettségével, az intézmény alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettsége kitettségértékének tükröznie kell a rangsorban azonos helyen álló kitettségek közötti arányos veszteségmegoszlást. Ez abból adódik, hogy ha az alapul szolgáló eszköznél nemteljesítés történt, a veszteség mindig a rangsorban azonos helyen álló kitettségek között kerül elosztásra az érintett kitettségek arányának megfelelően, és egy adott alapul szolgáló eszközön keletkezett teljes veszteség esetén az intézmény legnagyobb vesztesége a saját kitettsége és a rangsorban azonos helyen álló összes kitettség arányának megfelelő részre korlátozódik.
(3)
Különbséget kell tenni azon ügyletek között, amelyeknél valamennyi befektető azonos helyet foglal el a rangsorban, mint például a kollektív befektetési formák, és azon ügyletek, például az értékpapírosítások között, amelyek olyan ügyletrészsorozatba való besorolással járhatnak, amelynél a kitettségek eltérő helyet foglalhatnak el a rangsorban. Az első esetben az egyes befektetőknek az adott alapul szolgáló eszközzel szemben fennálló kitettsége kizárólag saját kitettségüknek az összes befektető kitettségéhez viszonyított arányától függ. A második esetben a veszteségeket először egy adott ügyletrészsorozathoz kell rendelni a rangsorban elfoglalt helyüktől függően, majd - ha abba több befektető is tartozik - arányosan meg kell osztani a befektetők között. Mivel a legrosszabb esetre vonatkozó forgatókönyvnek megfelelően az alárendelt ügyletrészsorozatok igen gyorsan megszűnhetnek, egy értékpapírosításon belül valamennyi ügyletrészsorozatot egyenrangúként kell kezelni. Így különösen egy adott alapul szolgáló eszközön keletkezett teljes veszteség esetén az egy ügyletrészsorozaton belüli összes befektető legnagyobb veszteségét meg kell jeleníteni, mivel az alárendelt ügyletrészsorozatokból származó mérséklés nem ismerhető el. Az intézmény valamely ügylethez kapcsolódó, alapul szolgáló eszközből eredő kitettsége nem haladhatja meg az adott ügyletrészsorozat teljes kitettségértékét (mivel egy befektetőnek az adott ügyletrészsorozatban egy alapul szolgáló eszköz nemteljesítéséből származó vesztesége nem haladhatja meg az ügyletrészsorozat teljes kitettségértékét), valamint az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értékét (mivel az intézmény vesztesége nem haladhatja meg az alapul szolgáló eszköz összegét). A legnagyobb veszteség határértéke a két kitettségérték közül a kisebb kiválasztásával határozható meg, amelyre ezt követően az adott ügyletrészsorozaton belüli, rangsorban azonos helyen található kitettségek közötti veszteségmegosztás megjelenítésére vonatkozó eljárást kell alkalmazni akkor, ha az ügyletrészsorozatban több befektető található.
(4)
Bár elvárható, hogy az intézmények azonosítsák azon ügyletek alapjául szolgáló eszközökből származó összes hitelkockázati kitettség kötelezettjeit, amely ügyletekbe befektetnek, előfordulhatnak olyan esetek, amikor ez indokolatlan költséget róna az intézményre, vagy a gyakorlatban az intézményt egyéb körülmények akadályozzák egy adott kötelezett azonosításában. Így ha egy alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettség kellőképpen kicsi ahhoz, hogy az ügyféllel vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni teljes kitettséghez csak jelentéktelen mértékben járuljon hozzá, akkor elegendő ezt a kitettséget az ügylethez külön ügyfélként hozzárendelni. Az ügylet alapjául szolgáló eszközökkel szembeni ilyen kitettségek összege így sem haladhatja meg az ügylet nagykockázat-vállalási korlátját. Akkor lehet feltételezni, hogy az alapul szolgáló eszköz teljes kitettséghez való hozzájárulása jelentéktelen, ha legalább 100, egy ügylet alapjául szolgáló eszközöknek való kitettség szükséges az intézmény figyelembe vehető szavatoló tőkéjének 25 %-ában megállapított határérték eléréséhez. Ez azt jelenti, hogy a kitettségérték nem haladhatja meg az intézmény figyelembe vehető szavatoló tőkéjének 0,25 %-át.
(5)
Annak érdekében, hogy az információhiány ne eredményezhessen korlátlan teljes kitettséget, az olyan kitettségeket, amelyeknél a kitettségérték meghaladja az intézmény figyelembe vehető szavatoló tőkéjének 0,25 %-át, és a kötelezettről nincs információ, feltételezett ügyfélhez (ismeretlen ügyfélhez) kell rendelni, amelyre a 25 %-os nagykockázat-vállalási korlát alkalmazandó.
(6)
Ha az intézmény nem tudja összegszerűen megkülönböztetni az egy ügylet alapjául szolgáló eszközöket, fennáll annak a kockázata, hogy az ügylet alapjául szolgáló eszközök ugyanazon kötelezetthez vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjához kapcsolódnak. Ebben az esetben - az említett kockázat csökkentése érdekében - az intézménynek értékelnie kell az ügylettel szembeni kitettségei teljes értékének jelentőségét ahhoz, hogy az értéket az ügylethez az „ismeretlen ügyfél” helyett külön ügyfélként rendelhesse hozzá.
(7)
Egy ügylet struktúrája nem jelenthet további kitettséget akkor, ha az ügylet körülményei biztosítják azt, hogy a vele szembeni kitettségen veszteség csak az alapul szolgáló eszköz nemteljesítéséből keletkezhet. További kitettséget kell megjeleníteni, ha az ügylet kapcsán egy bizonyos személynek az alapul szolgáló eszközökből származó pénzáramok mellett, vagy legalább azokat megelőzően fizetési kötelezettsége keletkezik, tekintve, hogy e személy nemteljesítése további veszteséget okozhat a befektetőknek annak ellenére, hogy az alapul szolgáló eszköznél nem történt nemteljesítés. További kitettséget kell megjeleníteni továbbá, ha az ügylet körülményei lehetővé teszik a pénzáramok átirányítását olyan személyhez, aki azoknak nem jogosult kedvezményezettje, tekintve, hogy a befektetőknek annak ellenére keletkezhet további veszteségük, hogy az alapul szolgáló eszköznél nem történt nemteljesítés. Nem kell további kitettséget megjeleníteni a 2009/65/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben (2) említett, átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozások (ÁÉKBV) esetében, tekintve, hogy a pénzáramok nem irányíthatók át olyan személyhez, aki az ügylet keretében azoknak nem jogosult kedvezményezettje. Ezt kell feltételezni olyan szervezetek esetében is, amelyekre az uniós jogszabályok vagy valamely harmadik ország joga szerint azonos követelmények vonatkoznak.
(8)
A valamely ügylettel szembeni kitettségből eredő, ügyféllel vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni kitettségek fennállása és értéke független attól, hogy az ügylettel szembeni kitettség a kereskedési könyvben, vagy a nem kereskedési könyvben szerepel-e. Így az alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó ügyletekkel szemben fennálló kitettségeket azonos feltételek és módszerek alapján kell meghatározni, tekintet nélkül arra, hogy az említett kitettségek az intézmény kereskedési könyvében vagy nem kereskedési könyvében szerepelnek-e.
(9)
Ez a rendelet az Európai Bankhatóság (EBH) által a Bizottsághoz benyújtott szabályozástechnikai standardtervezeten alapul.
(10)
Az EBH nyilvános konzultációt folytatott az e rendelet alapját képező szabályozástechnikai standardtervezetről, elemezte az esetlegesen kapcsolódó költségeket és hasznot, továbbá kikérte az 1093/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (3) 37. cikkével összhangban létrehozott banki érdekképviseleti csoport véleményét,
ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
1. cikk
Tárgy
E rendelet meghatározza azon feltételeket és módszereket, amelyekkel meghatározható egy intézmény ügyféllel, illetve egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni teljes kitettsége az alapul szolgáló eszközhöz kapcsolódó ügyletekből származó kitettségek tekintetében, valamint azon feltételeket, amelyek mellett az alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó ügylet struktúrája nem jelent további kitettséget.
2. cikk
Fogalommeghatározások
E rendelet alkalmazásában:
a) „ügyletek”: az 575/2013/EU rendelet 112. cikkének m) és o) pontjában említett ügyletek és egyéb olyan ügyletek, amelyek esetében kitettség áll fenn az alapul szolgáló eszközökkel szemben;
b) „ismeretlen ügyfél”: olyan egyetlen feltételezett ügyfél, amelyhez az intézmény valamennyi olyan kitettséget hozzárendel, amelynek kötelezettjét nem azonosította, feltéve, hogy e rendelet 6. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja, valamint (3) bekezdésének a) pontja nem alkalmazható.
3. cikk
Az ügyletekből származó kitettségek azonosítása
(1) Egy intézmény a valamely ügyletből adódóan egy adott ügyféllel vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szemben fennálló teljes kitettséghez való hozzájárulást a 4., 5. és 6. cikkben meghatározott módszer szerint határozza meg.
Az intézmény az 5. cikkel összhangban minden alapul szolgáló eszközre vonatkozóan külön kiszámítja az adott alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettségét.
(2) Az intézmény értékeli, hogy egy adott ügylet a 7. cikk szerint további kitettséget jelent-e.
4. cikk
Az alapul szolgáló eszközökkel rendelkező ügyletekkel szembeni alapul szolgáló kitettségek
(1) Az 5. és 6. cikk alkalmazásában az olyan ügylet („A” ügylet) alapjául szolgáló kitettségek értékelésekor, amelynek szintén alapul szolgáló kitettsége van egy másik ügylettel („B” ügylet) szemben, az intézménynek a „B” ügylettel szembeni kitettséget a „B” ügylet alapjául szolgáló kitettségekkel helyettesítettként kell kezelnie.
(2) Az (1) bekezdés mindaddig alkalmazandó, amíg az alapul szolgáló kitettségek alapul szolgáló eszközhöz kapcsolódó ügyletekből származó kitettségek.
5. cikk
A kitettségérték kiszámítása
(1) Egy intézménynek egy adott ügylet alapjául szolgáló eszközzel szembeni kitettsége az alábbiak közül a kisebb érték:
a)
az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értéke;
b)
az intézmény alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettségeinek az intézmény ügylettel szembeni összes kitettségéből eredő teljes értéke.
(2) Egy intézménynek egy adott ügylettel szemben fennálló valamennyi kitettsége esetében az alapul szolgáló eszközből eredő kitettség értékét az alábbiak szerint kell meghatározni:
a)
ha az adott ügylet valamennyi befektetőjének kitettségei a rangsorban azonos helyet foglalnak el, akkor az alapul szolgáló eszközből eredő kitettség értéke az intézmény ügylettel szembeni kitettségének megfelelő arány, valamint az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értékének a szorzata;
b)
az a) pontban említettektől eltérő esetekben az alapul szolgáló eszközzel szemben így kapott kitettség értéke az intézmény ügylettel szembeni kitettségének megfelelő arány, valamint az alábbi értékek közül a kisebb szorzata:
i.
az alapul szolgáló eszközből származó kitettség értéke;
ii.
az intézmény ügylettel szembeni teljes kitettségének, valamint a rangsorban az intézmény kitettségével azonos helyet elfoglaló, az adott ügylettel szembeni összes egyéb kitettségnek az együttes kitettségértéke.
(3) Az intézmény ügylettel szembeni kitettségének megfelelő arány az intézmény kitettségének értéke elosztva az intézmény ügylettel szembeni teljes kitettségének, valamint a rangsorban az intézmény kitettségével azonos helyet elfoglaló, az adott ügylettel szembeni összes egyéb kitettségnek az együttes kitettségértékével.
6. cikk
Az alapul szolgáló kitettségek teljes kitettséghez való hozzájárulásának kiszámítása
(1) Valamennyi olyan hitelkockázati kitettség esetében, amelynek a kötelezettjét azonosította, az intézmény figyelembe veszi a vonatkozó alapul szolgáló eszközzel szembeni kitettségének értékét az adott kötelezettel, mint egyedi ügyféllel, illetve a kötelezettet magában foglaló, egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szembeni teljes kitettségének kiszámításakor.
(2) Ha az intézmény egy alapul szolgáló hitelkockázati kitettség kötelezettjét nem azonosította, vagy ha az intézmény nem tudja igazolni azt, hogy az alapul szolgáló kitettség nem hitelkockázati kitettség, akkor az intézmény az adott kitettséget a következők szerint rendeli ügyfélhez:
a)
ha a kitettségérték nem éri el az intézmény figyelembe vehető szavatolótőkéjének 0,25 %-át, akkor az intézmény az ügylettel szembeni kitettséget külön ügyfélhez rendeli;
b)
ha a kitettségérték megegyezik az intézmény figyelembe vehető szavatolótőkéjének 0,25 %-ával vagy azt meghaladja, és az intézmény az ügyleti megbízás útján biztosítani tudja, hogy az ügylet alapjául szolgáló kitettségek nem kapcsolódnak a portfólióján belüli egyéb kitettségekhez, ideértve az egyéb ügyletekből származó alapul szolgáló kitettségeket is, akkor az intézmény az ügylettel szembeni kitettséget külön ügyfélhez rendeli;
c)
az a) és b) pontban említettektől eltérő esetekben a kitettséget az ismeretlen ügyfélhez rendeli.
(3) Ha az intézmény nem tudja megkülönböztetni a valamely ügylet alapjául szolgáló kitettségeket, akkor az ügylettel szembeni kitettségeinek teljes értékét a következők szerint rendeli ügyfélhez:
a)
ha a teljes kitettségérték nem éri el az intézmény figyelembe vehető szavatolótőkéjének 0,25 %-át, akkor az intézmény az ügylettel szembeni kitettség teljes értékét külön ügyfélhez rendeli;
b)
az a) pontban említettektől eltérő esetekben a teljes kitettségértéket az ismeretlen ügyfélhez rendeli.
(4) Az (1) és (2) bekezdés alkalmazásában az intézmények rendszeresen, legalább havonta ellenőrzik az ilyen ügyleteket az alapul szolgáló kitettségek összetételében és részarányában bekövetkezett változások szempontjából.
7. cikk
Az ügylet struktúrájából származó további kitettség
(1) Egy ügylet struktúrája nem jelent további kitettséget, ha az ügylet az alábbi két feltételt egyszerre teljesíti:
a)
az ügylet jogi és működési struktúrája olyan kialakítású, amely az ügylet kezelője vagy harmadik fél számára nem teszi lehetővé az ügyletből származó cash flow-k átirányítását olyan személyhez, aki egyébként azoknak az ügylet feltételei szerint nem jogosult kedvezményezettje;
b)
az ügylet keretében sem a kibocsátó, sem más személy nem kötelezhető arra, hogy az alapul szolgáló eszközökből származó cash flow-kon kívül vagy azok előlegfizetéseként az intézmény részére kifizetést teljesítsen.
(2) Az (1) bekezdés a) pontjában foglalt feltétel akkor tekinthető teljesítettnek, ha az ügylet az alábbiak egyike:
a)
a 2009/65/EU irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében meghatározott ÁÉKBV;
b)
harmadik országban letelepedett vállalkozás, amely az ÁÉKBV-k tevékenységéhez hasonló tevékenységet folytat, és amelynek felügyeletét uniós jogszabály vagy harmadik ország jogszabály írja elő, amely az Unióban az ÁÉKBV-kre vonatkozó felügyeleti és szabályozási követelményekkel legalább egyenrangú követelményeket alkalmaz.
8. cikk
Hatálybalépés
Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
Kelt Brüsszelben, 2014. október 2-án.