KOMMISSIONENS AFGØRELSE
af 17. juli 2013
om Spaniens støtteordning SA.21233 c/11 (ex NN/11, ex CP 137/06) - Skatteordning for finansielle leasingaftaler, også kendt som den spanske leasingbeskatningsordning
(meddelt under nummer C(2013) 4426)
(Kun den spanske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2014/200/EU)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med ovennævnte bestemmelser (1) og under hensyntagen til deres bemærkninger,
og ud fra følgende betragtninger:
1. SAGSFORLØB
(1)
Ifølge flere klager, som Kommissionen har modtaget siden maj 2006, har den spanske ordning for rederier siden 2002 (den spanske leasingbeskatningsordning) givet rederier mulighed for at købe skibe i Spanien med en rabat på 20-30 %. Navnlig klagede to nationale sammenslutninger af skibsværfter og et individuelt skibsværft over, at denne ordning resulterede i, at deres medlemmer mistede skibsbygningskontrakter til spanske værfter. Den 13. juli 2010 underskrev sammenslutninger inden for skibsbygningsindustrien fra syv europæiske lande sammen et andragende mod den såkaldte spanske leasingbeskatningsordning (i det følgende benævnt »SLB«). Mindst ét rederi støttede disse klager. I august 2010 stillede et medlem af Europa-Parlamentet et spørgsmål om samme emne (2).
(2)
Ved breve af 15. september 2006, 30. januar 2007, 6. november 2007 og 3. marts 2008 anmodede Kommissionen Spanien om oplysninger. Spanien svarede ved breve af 16. oktober 2006, 23. og 27. februar 2007 samt 11. januar og 27. marts 2008. På et møde den 29. april 2008 bad Kommissionen om yderligere oplysninger, som Spanien sendte ved brev af 17. juni 2008. Kommissionen anmodede om yderligere supplerende oplysninger ved breve af 23. september 2008, som Spanien sendte ved brev af 24. oktober 2008.
(3)
Efter nye oplysninger fra klagerne bad Kommissionen igen om supplerende oplysninger ved breve af 11. januar og 25. maj 2010. Spanien svarede ved breve af 10. marts og 26. juli 2010. Et møde med de spanske myndigheder fandt sted den 24. januar 2011.
(4)
Ved brev af 29. juni 2011 meddelte Kommissionen Spanien, at den havde besluttet at indlede proceduren i artikel 108, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde med hensyn til støtten.
(5)
Ved brev af 2. august 2011 fremsatte Spanien bemærkninger til beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.
(6)
Kommissionens afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure (i det følgende benævnt »afgørelse K(2011) 4494 endelig«) blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (3). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte bemærkninger til foranstaltningerne.
(7)
Kommissionen modtog bemærkninger fra flere interesserede parter. Ved breve af 23. februar, 7. marts, 11. juli og 29. oktober 2012 samt 12. og 25. februar og 22. april 2013 fremsendte den dem til Spanien, som fik lejlighed til at svare. Spaniens bemærkninger hertil kom ved breve af 30. april, 24. maj, 9. og 23. juli og 14. november 2012 samt 25. februar, 12. marts og 21. maj 2013. Spanien fremsendte supplerende bemærkninger af breve af 3. og 9. oktober 2012. På deres anmodning afholdt Kommissionen møder med Pequeños y Medianos Astilleros en Reconversión (PYMAR) (4) den 13. november 2012 og 4. februar 2013 og med de spanske myndigheder den 6. marts 2013.
2. BESKRIVELSE AF DEN SPANSKE LEASINGBESKATNINGSORDNING
(8)
Den spanske leasingbeskatningsordning (i det følgende benævnt »SLB«) benyttes ved transaktioner, som indebærer, at skibsværfter (sælgerne) bygger, og rederier (køberne) køber søgående skibe, og at disse transaktioner finansieres ved hjælp af en retlig og finansiel ad hoc-struktur.
(9)
SLB-ordningen er baseret på:
-
en retlig og finansiel ad-hoc-struktur, der er oprettet af en bank, og som befinder sig mellem rederiet og værftet, dvs. køber og sælger
-
et komplekst net af kontrakter mellem de forskellige parter
-
anvendelse af en række spanske skatteforanstaltninger.
(10)
På Kommissionens forespørgsel har de spanske myndigheder bekræftet, at SLB blev benyttet i 273 transaktioner vedrørende bygning og erhvervelse af skibe mellem den 1. januar 2002 og 30. juni 2010 til en samlet værdi af 8 727 997 332 EUR. Ordningen var fortsat gældende indtil den 29. juni 2011, da den formelle undersøgelsesprocedure blev indledt. Køberne er rederier fra hele Europa og resten af verden. Alle transaktioner undtagen én (en kontrakt til 6 148 969 EUR) involverede spanske skibsværfter.
2.1. SLB - DEN RETLIGE OG FINANSIELLE STRUKTUR
(11)
Som anført giver en SLB-transaktion et rederi mulighed for at få et nyt skib bygget med en rabat på 20-30 % af den pris, som skibsværftet forlanger. For at kunne opnå den lavere pris skal et rederi (efter at have fratrukket rabatten) indvillige i ikke at købe skibet direkte af værftet, men af en spansk økonomisk interessegruppe (i det følgende benævnt »ØIG«), der er oprettet af en bank.
(12)
SLB-strukturen er en skatteplanlægningsordning, som normalt oprettes af en bank med henblik på at skabe skattefordele for investorer i en skattemæssigt transparent ØIG og overføre en del af disse skattefordele til skibsværftet i form af en rabat på skibets pris. Resten af fordelene beholder investorerne i en ØIG som forrentning af deres investering. Ud over en ØIG involverer en SLB-transaktion også andre mellemled såsom en bank og et leasingselskab (se nedenstående diagram).
(13)
I praksis leaser ØIG skibet af et leasingselskab fra den dato, hvor bygningen af skibet begynder. Når skibet er færdigbygget, chartrer ØIG det til skibsværftet uden besætning, og rederiet begynder at drive skibet. Under alle omstændigheder påtager ØIG sig at købe skibet ved udløbet af leasingkontrakten, og rederiet påtager sig at købe skibet ved udløbet af bareboatcharter-kontrakten gennem gensidige købs- og salgsoptionskontrakter (5). Datoen for udnyttelse af optionen i henhold til leasingkontrakten er fastsat til nogle få uger før datoen for udnyttelse af optionen for bareboatchartret. Begge optioner udnyttes, når ØIG kommer under tonnageskatteordningen (for en mere detaljeret beskrivelse se afsnit 2.2.4 Foranstaltning 4: Tonnageskatteordningen). En rammeaftale underskrives af de involverede parter for at sikre, at de alle er enige i SLB-strukturens oprettelse og funktionsmåde.
(14)
De transaktioner, der finder sted mellem de forskellige deltagere i SLB-operationen, er blevet beskrevet mere detaljeret i afgørelse K(2011) 4494 endelig (afsnit 2.2) (6) på grundlag af Spaniens eksempler (7).
2.2. SLB - SKATTEMÆSSIGE ASPEKTER
(15)
Formålet med SLB-ordningen, der er beskrevet i afsnit 2.1 ovenfor, er at udnytte fordelene ved visse skatteforanstaltninger for ØIG, som derefter giver en del af disse fordele videre til det rederi, som køber et nyt skib.
(16)
ØIG får skattefordelene i to tempi i henhold til to forskellige sæt skatteregler. I første omgang anvendes en indledende og fremskyndet afskrivning af det leasede skib inden for det »normale« selskabsskattesystem. Dette påfører ØIG store skattemæssige tab. På grund af ØIG's skattemæssige transparens kan disse skattemæssige tab trækkes fra investorernes egne indkomster i forhold til deres andele i ØIG.
(17)
Under alle omstændigheder bør de skattebesparelser, der opnås gennem denne indledende og fremskyndede afskrivning af omkostningerne på skibet, senere opvejes af øgede skattebetalinger, enten når skibet er helt afskrevet, og der ikke kan fratrækkes flere afskrivningsomkostninger, eller når skibet er solgt, og salget har resulteret i en kapitalgevinst (8). På grund af ØIG's skattemæssige gennemsigtighed, vil dens øgede fortjeneste i de senere år normalt blive lagt til investorernes egne indkomster og blive skattepligtig.
(18)
I en SLB-operation beholder ØIG imidlertid ikke skibene, efter at der er opnået fuld afskrivning. I den anden fase bevares skattebesparelserne som følge af de indledende tab, der overføres til investorerne, fordi ØIG skifter over til tonnageskatteordningen (TS) for indkomstbeskatning, så rederiet får den fulde fritagelse af de kapitalgevinster, der følger af salget af skibet, som finder sted kort efter skiftet til den nye ordning (9). Yderligere oplysninger om disse to trin kan ses i afgørelse K(2011) 4494 endelig (afsnit 2.3.1).
(19)
Ifølge oplysninger, som Kommissionen råder over (10), giver den kombinerede virkning af de skatteforanstaltninger, der anvendes i SLB, ØIG og dens investorer mulighed for at opnå en skattegevinst på ca. 30 % af skibets oprindelige bruttopris. En del af denne skattegevinst, som ØIG/dens investorer oprindeligt fik, beholder investorerne (10-15 %), og en del af den gives videre til rederiet (85-90 %), som i sidste ende bliver ejer af skibet med en reduktion på 20-30 % af skibets oprindelige bruttopris.
(20)
Som allerede anført kombinerer SLB-operationer forskellige individuelle, om end indbyrdes forbundne, skatteforanstaltninger med henblik på at generere en skattemæssig fordel. Nedenstående afsnit beskriver kort disse foranstaltninger. Se afgørelse K(2011) 4494 endelig (afsnit 2.4) for en mere detaljeret beskrivelse.
2.2.1. Foranstaltning 1 - Fremskyndet afskrivning (11) af leasede aktiver
(artikel 115, stk. 6, i TRLIS)
(21)
I Spanien adskiller den skattemæssige behandling af en leasingtransaktion sig fra den regnskabsmæssige behandling heraf. Kapitel XIII i kongeligt dekret 4/2004 af 5. marts 2004 om godkendelse af den konsoliderede udgave af selskabsskatteloven (TRLIS) (12) og artikel 49 i kongeligt dekret 1777/2004 af 30. juli 2004 om godkendelse af forordningen om selskabsskat (RIS) (13) gælder for leasingkontrakter med en minimumsløbetid på to år, hvis de vedrører løsøre, og 10 år, hvis de vedrører fast ejendom eller industrivirksomheder.
(22)
Alene til skatteformål betragtes den del af betalingerne, der giver udlejer mulighed for at dække omkostningerne ved aktivet (14), som fradragsberettigede udgifter inden for bestemte grænser. Således må det fratrukne beløb ikke overstige det beløb, som fremkommer ved at multiplicere aktivets omkostninger med to eller tre gange den officielle koefficient for den maksimale lineære afskrivning for typen af aktiv.
(23)
I tilfælde af skibe er den normale lineære afskrivning af skattemæssige hensyn fordelt over 10 år (10 % om året). Den maksimale fremskyndede afskrivningssats for leasede aktiver ligger mellem 20 % og 30 % om året (40-60 måneder). I henhold til spansk lov kan ejere af skibe også afskrive efter saldoafskrivningsmetoden (15) eller den faldende brøks metode (16).
2.2.2. Foranstaltning 2: Skønsmæssig anvendelse af indledende afskrivning af leasede aktiver
(artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS)
(24)
I henhold til artikel 115, stk. 6, i TRLIS begynder den fremskyndede afskrivning af det leasede aktiv på den dato, hvor aktivet bliver operationelt, dvs. ikke før aktivet er leveret, og lejeren begynder at bruge det. I medfør af artikel 115, stk. 11, i TRLIS (17) kan økonomi- og finansministeriet dog efter formel anmodning fra lejer fastsætte en tidligere startdato for afskrivningen. I princippet gælder denne bestemmelse på visse betingelser for alle leasede aktiver, der er omfattet af en leasingkontrakt og er berettigede til fremskyndet afskrivning.
(25)
I henhold til artikel 115, stk. 11, i TRLIS stilles der nemlig to generelle betingelser. For det første skal den nye startdato fastsættes under hensyntagen til »de særlige træk ved kontrakt- eller byggeperioden for aktivet og den særlige karakter af den økonomiske udnyttelse heraf«. Ifølge artikel 49 i RIS tillader skattemyndighederne kun indledende afskrivning fra begyndelsen af byggeperioden, når denne byggeperiode er på over 12 måneder, og leasingkontrakten giver mulighed for fremrykkede leasingydelser. For det andet bør »fastsættelsen af denne dato ikke påvirke beregningen af beskatningsgrundlaget som følge af den konkrete brug af aktivet eller betalinger ved overførsel af ejerskab, som skal fastsættes i overensstemmelse med enten den almindelige beskatningsordning eller den særlige ordning i henhold til kapitel VIII i afsnit VII i TRLIS«.
(26)
Ifølge artikel 48, stk. 4, i TRLIS (18) vil aktiverne, der er omfattet af den indledende afskrivningsordning, jf. artikel 115, stk. 1, i TRLIS, blive leaset til den spansk indregistrerede ØIG, som herefter vil fremleje dem til tredjeparter. Endvidere fastsættes den procedure, som skal følges ved indgivelse af ansøgning om indledende afskrivning af leasede aktiver i artikel 49 i RIS.
2.2.3. Foranstaltning 3: Økonomiske interessegrupper (ØIG)
(27)
Som allerede nævnt har spanske ØIG'er en status som juridisk person, der adskiller sig fra deres medlemmers. Som følge heraf kan en ØIG indgive ansøgning om både den indledende afskrivningsforanstaltning og den alternative tonnageskatteordning, jf. artikel 124-128 i TRLIS (se afsnit 2.2.4.), såfremt den opfylder berettigelseskravene i henhold til spansk lov, også selv om ingen af dens medlemmer er et rederi.
(28)
Ud fra et skattemæssigt perspektiv er ØIG'er imidlertid gennemsigtige for så vidt angår deres spanske selskabsdeltagere, der er hjemmehørende i Spanien. Med andre ord bliver ØIG's fortjeneste (eller tab) skattemæssigt direkte tilskrevet deres spanske hjemmehørende medlemmer efter pro rata-princippet. Da ØIG'er, der er involveret i SLB-transaktioner, betragtes som et investeringsselskab af deres medlemmer snarere end en måde, hvorpå man kan gennemføre en aktivitet i fællesskab betegnes de i denne afgørelse som investorer.
(29)
ØIG's skattemæssige transparens betyder, at de betydelige tab, som ØIG pådrager sig gennem indledende og fremskyndet afskrivning, kan overføres direkte til investorerne, som kan modregne tabene i deres egne overskud og således nedbringe den skyldige skat.
2.2.4. Foranstaltning 4: Tonnageskatteordningen (artikel 124-128 i TRLIS)
(30)
Den spanske tonnageskattelovgivning har været gældende siden 2002. Den fastsætter en alternativ beregning af rederiers skattemæssige overskud i forhold til deres skattepligtige transportaktiviteter baseret på den udnyttede tonnage i stedet for forskellen mellem indtægter og udgifter.
(31)
Kommissionen godkendte (19) den spanske TS-ordning som forenelig statsstøtte på grundlag af EU-retningslinjerne for statsstøtte til søtransportsektoren (20) (i det følgende benævnt »retningslinjer for søtransportsektoren«). Bestemmelserne for TS-ordningen er indeholdt i kapitel XVII, artikel 124-128 i TRLIS.
(32)
Spanien vedtog også gennemførelsesforanstaltninger, som er indeholdt i afsnit VI, artikel 50-52 i RIS. Kommissionen bemærker, at i modsætning til bestemmelserne i artikel 124-128 i TRLIS, som blev indberettet til og godkendt af Kommissionen, blev disse gennemførelsesforanstaltninger - og især undtagelsen, jf. artikel 50, stk. 2, i RIS (se afsnit 2.2.5) - ikke indberettet eller godkendt af Kommissionen.
(33)
Som i andre medlemsstater er det valgfrit at tilslutte sig den spanske TS-ordning, og det kræver en forudgående tilladelse fra skattemyndighederne, som er gyldig i 10 år. Indtægter fra andet end skibsfart eller fra ikkestøtteberettigede aktiviteter er omfattet af normale indkomstskatteregler.
(34)
I henhold til spansk lovgivning kan ØIG'er, der er involveret i SLB, blive indskrevet i et af rederiregistrene (21), fordi deres aktiviteter ifølge de spanske myndigheder omfatter drift af egne og chartrede skibe. Begrebet drift af et skib vil derfor omfatte tilrådighedsstillelse af et skib for tredjemand i henhold til et bareboatcharter.
(35)
Beskatningsgrundlaget for støtteberettiget rederivirksomhed beregnes efter bruttotonnage:
Nettoregistertonnage
Daglig mængde pr. 100 tons (EUR)
Fra 0 til 1 000
0,90
Fra 1 001 til 10 000
0,70
Fra 10 001 til 25 000
0,40
Over 25 001
0,20
(36)
Når det alternative skattegrundlag er beregnet efter den bruttotonnage, rederiet driver, anvendes den normale selskabsskattesats på dette grundlag.
(37)
I medfør af første led i artikel 125, stk. 2, i TRLIS omfatter TS-beskatningsgrundlaget alle indtægter fra (støtteberettiget) rederivirksomhed på åbent hav, herunder især kapitalgevinster, der realiseres, når skibene - som er købt fra ny af et foretagende, der er omfattet af TS-ordningen - efterfølgende sælges, mens foretagendet forbliver under TS-ordningen. Da beskatningsgrundlaget bestemmes som forskellen mellem indtægt og udgift, når skibe købes af et foretagende og herefter sælges med en kapitalgevinst, udgør disse ekstraordinære kapitalgevinster i henhold til normale indkomstskatteregler omvendt en skattepligtig indkomst, der således vil øge beskatningsgrundlaget for selskabsskatten.
Skattemæssig behandling af ekstraordinære kapitalgevinster i forbindelse med overførsel af et skib til TS-ordningen
(38)
Der gælder særlige regler, hvis et skib - som ikke længere er nyt - og beskatningen af indtægterne heraf overføres fra det normale indkomstskattesystem til TS-ordningen. I tilfælde af skibe, som allerede ejes af et foretagende, når det bliver tilsluttet TS-ordningen, eller brugte skibe (i det følgende benævnt »brugte« skibe), der købes, mens et foretagende allerede er omfattet af TS-ordningen, gælder der en særlig procedure, jf. artikel 125, stk. 2, i TRLIS (22). I henhold til denne procedure finder beskatningen af visse beløb kun sted ifølge normale selskabsskatteordninger, når skibet efterfølgende sælges:
-
I det første regnskabsår, hvor TS-ordningen er gældende, eller hvor de brugte skibe er indkøbt, skal bundne reserver svarende til forskellen mellem den normale markedsværdi og nettoregnskabsværdien af hvert af de berørte skibe efter denne regel henlægges, eller denne forskel skal angives særskilt i årsberetningen for hvert skib for hvert regnskabsår, ejerskabet til dem opretholdes.
-
Beløbet for den nævnte positive reserve sammen med den positive forskel på datoen for overdragelse af ejendomsretten mellem skatteafskrivningen og den regnskabsmæssige afskrivning for det solgte skib bliver lagt til TS-beskatningsgrundlaget, jf. artikel 125, stk. 1, i TRLIS, når salget af skibet er afsluttet.
(39)
Ved normal anvendelse af den spanske TS-ordning som godkendt af Kommissionen bliver potentielle kapitalgevinster således beskattet, når skibet kommer med i TS-ordningen, og det antages, at beskatningen af kapitalgevinster, selv om den forsinkes, finder sted senere ved salg eller ophugning af skibet. Som forklaret i afsnit 2.2.5 under SLB-ordningen bliver denne beskatning ikke udskudt, men helt undgået, fordi de berørte skibe anses for at være nye, ikke brugte. Dermed finder den særlige procedure ikke anvendelse.
2.2.5. Foranstaltning 5: Artikel 50, stk. 3, i RIS
(40)
I tilfælde af de godkendte SLB-transaktioner bemærker Kommissionen, at ØIG'er kan forlade det normale selskabsindkomstskattesystem for at blive omfattet af TS-ordningen uden at opfylde den skjulte skattepligt som følge af den indledende og fremskyndede afskrivning hverken ved tilslutning til TS-ordningen eller efterfølgende, når skibet sælges eller ophugges.
(41)
For uanset bestemmelsen i artikel 125, stk. 2, i TRLIS fastsættes det i artikel 50, stk. 3, i RIS (23), at når et skib købes gennem en call-option som led i en leasingkontrakt, der tidligere er godkendt af skattemyndighederne, anses de pågældende skibe for at være nye (24) - ikke brugte - uden hensyntagen til, om de allerede er blevet drevet eller afskrevet - pr. den dato, leasingoptionen benyttes, dvs. efter at ØIG er gået over til TS-ordningen. Ifølge de oplysninger, Kommissionen råder over, blev denne undtagelse kun anvendt på specifikke leasingkontrakter, som skattemyndighederne havde godkendt i forbindelse med ansøgninger om indledende afskrivning i henhold til artikel 115, stk. 11, i TRLIS (se afsnit 2.2.2 ovenfor, Foranstaltning 2: Skønsmæssig anvendelse af indledende afskrivning af leasede aktiver), dvs. i forhold til leasede nybyggede søgående skibe købt gennem SLB-transaktioner og - med én undtagelse - fra spanske skibsværfter.
(42)
I sådanne tilfælde anses skibet for at være købt som nyt af ØIG på datoen for benyttelse af leasingoptionen, dvs. efter at ØIG var blevet omfattet af TS-ordningen. Den første konsekvens af undtagelsen i henhold til artikel 50, stk. 3, i TRLIS er, at anvendelsen af bestemmelserne i artikel 125, stk. 2, i TRLIS undgås. ØIG behøver ikke at henlægge en bundet reserve og heller ikke den positive forskel mellem den pris, som rederiet betaler, og regnskabsværdien af skibet i ØIG's bøger (25), og der betales heller ikke skat af den positive forskel mellem skibets regnskabsmæssige og skattemæssige værdi (26). Den anden konsekvens er, at indtægten fra salget til rederiet (den betydelige pris for benyttelse af bareboatcharter-optionen) anses for at stamme fra et skib, der købes og sælges af et foretagende, som er omfattet af TS-ordningen, og vil blive inkluderet i TS-beskatningsgrundlaget i medfør af første led i artikel 125, stk. 2, i TRLIS.
3. BEGRUNDELSER FOR INDLEDNING AF DEN FORMELLE UNDERSØGELSESPROCEDURE
(43)
Som det første skridt besluttede Kommissionen, at den spanske leasingbeskatningsordning, selv om der blev anvendt forskellige skattemæssige foranstaltninger, skulle analyseres som én ordning (samlet tilgang), fordi de forskellige foranstaltninger kun kunne anvendes samlet - retligt eller faktisk - og konkluderede, at der var tale om statsstøtte.
(44)
Som det andet skridt blev de enkelte foranstaltninger vurderet hver for sig (individuel tilgang), og Kommissionen konkluderede på det trin følgende:
-
Den fremskyndede afskrivning af de leasede aktiver (foranstaltninger nr. 1) kunne være statsstøtte, men ville under alle omstændigheder være eksisterende støtte, fordi den blev gennemført før tiltrædelsen. Som følge heraf blev den formelle undersøgelsesprocedure ikke indledt med hensyn til den foranstaltning.
-
Den indledende afskrivning af leasede aktiver (foranstaltning nr. 2) kunne udgøre statsstøtte, da den giver en selektiv fordel på baggrund af de vage betingelser, der er fastsat i den spanske lovgivning, og de skønsmæssige beføjelser, som den spanske skatteforvaltning udøver med hensyn til fortolkningen af disse betingelser. Denne foranstaltning, der trådte i kraft i 2002 (27), blev betragtet som ulovlig og muligvis uforenelig statsstøtte.
-
ØIG-status (foranstaltning nr. 3) blev ikke identificeret som potentiel statsstøtte. Den formelle undersøgelsesprocedure blev ikke indledt med hensyn til den foranstaltning.
-
TS-ordningen (foranstaltning nr. 4) blev tilladt af Kommissionen som forenelig statsstøtte i 2002. Foreneligheden af TS-ordningen som godkendt blev der ikke sat spørgsmålstegn ved i afgørelse K(2011) 4494 endelig. I kraft af tilladelsen fra Kommissionen burde denne foranstaltning under alle omstændigheder blive betragtet som eksisterende støtte.
Kommissionen satte dog spørgsmålstegn ved to aspekter i forbindelse ved TS-ordningen:
-
Kommissionen satte spørgsmålstegn ved den mulighed, som visse foretagender som f.eks. ØIG'er, der er involveret i SLB-transaktioner, har for at drage fordel af TS-ordningen, hvis deres aktiviteter er begrænset til at udleje eller lease skibe uden besætning. Kommissionen fandt, at disse foretagender ikke opererede i sektoren for søtransport af varer eller passagerer som defineret i Rådets forordning (EØF) nr. 4055/86 (28) og i Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 (29), men snarere i sektoren for finansiel investering og udlejning eller leasing af goder. Kommissionen bemærkede, at deres mulighed for at blive omfattet af den spanske TS-ordning aldrig blev indberettet til eller godkendt af Kommissionen.
-
Skattefritagelsen for kapitalgevinster (foranstaltning nr. 5), der følger af gennemførelsesforanstaltningerne til TS-ordningen (artikel 50, stk. 3, i RIS) og blev fremlagt af de spanske myndigheder som en del af den godkendte TS-ordning, blev betragtet som en supplerende foranstaltning, der faldt uden for anvendelsesområdet for den godkendelse, som Kommissionen havde givet i 2002. Denne foranstaltning blev også betragtet som ulovlig og muligvis uforenelig støtte.
(45)
De potentielle modtagere af støtten blev identificeret som:
-
ØIG'er som de primære modtagere af skattefordelene
-
medlemmer/investorer i ØIG'er, som udnytter skattefordelene baseret på ØIG'ernes transparens
-
rederier, der får en del af skattefordelene i form af en rabat på skibsprisen
-
muligvis skibsværfterne, de involverede banker, leasingselskaberne og andre mellemled.
(46)
Kommissionen fandt, at støtten ikke så ud til at være forenelig med det indre marked.
4. BEMÆRKNINGER FRA SPANIEN OG FRA INTERESSEREDE PARTER
(47)
Kommissionen modtog bemærkninger fra de spanske myndigheder og fra 41 tredjeparter, bl.a. offentlige myndigheder, erhvervsorganisationer og individuelle virksomheder, som enten opererer med SLB-transaktioner eller er konkurrenter til de involverede såsom udenlandske skibsværfter eller skibsbygningssammenslutninger.
(48)
Bemærkningerne omhandler følgende aspekter af den vurdering, som Kommissionen foretog i afgørelse K(2011) 4494 endelig:
-
proceduremæssige aspekter
-
den generelle tilgang: vurdering af SLB som en ordning i forhold til en vurdering af de enkelte foranstaltninger, der udgør en del af SLB
-
hvorvidt de enkelte foranstaltninger er statsstøtte (tilstedeværelse af en fordel, statslige ressourcer, spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltningerne kan tilregnes staten, påvirkningen af konkurrence og handel), og om nogle af dem udgør eksisterende støtte
-
identificering af støttemodtagere
-
forenelighed af mulig statsstøtte
-
hindringer for inddrivelse af støtten (ligebehandling, berettigede forventninger, retssikkerhed).
4.1. SAGSFORLØB
(49)
Spanien mener, at Kommissionen iværksatte den formelle undersøgelsesprocedure uden på behørig vis at tjekke sine vigtigste konklusioner med de spanske myndigheder. Som følge heraf er den spanske stats ret til at blive hørt og kontradiktionsprincippet, der er væsentlig for enhver forvaltningsprocedure, blevet krænket.
(50)
Ifølge en række tredjeparter burde Kommissionen have benyttet proceduren for eksisterende støtte, for hvis de udgør støtte, ville de to involverede skatteforanstaltninger (afskrivningsreglerne for leasede aktiver og TS-ordningen) være eksisterende støtte.
4.2. VURDERING AF SLB SOM EN ORDNING/VURDERING AF DE ENKELTE FORANSTALTNINGER
4.2.1. Klagere
(51)
Holland Shipbuilding finder, at SLB bør betragtes som én ordning, fordi det er en organiseret ordning, der bevidst udnytter forskellige skatteforanstaltninger til at skabe en økonomisk fordel, som er langt større end den samlede fordel, man kunne opnå ved at anvende de forskellige foranstaltninger hver for sig, og fordi foranstaltningerne er indbyrdes forbundne. Brugen af TS-ordningen giver ØIG'er mulighed for at gøre den midlertidige skattefordel, som genereres af den indledende og fremskyndede afskrivning, permanent. De vage betingelser for anvendelsen af indledende afskrivning og de spanske myndigheders fortolkning heraf giver skatteforvaltningen skønsbeføjelser. Dette bekræftes af, at godkendelsen i praksis kun gives, hvis skiftet foretages fra det normale selskabsskattesystem til TS-ordningen.
(52)
Danish Maritime og […] (30) (31) anser også SLB som helhed for at være en statsstøtteordning, der - uanset hvem modtagerne er - klart giver visse foretagender en økonomisk fordel.
4.2.2. Spanien og deltagerne i leasingbeskatningstransaktioner
(53)
Spanien og de foretagender, Kommissionen har identificeret som potentielle støttemodtagere (rederier, banker, investorer i ØIG'er, skibsværfter, som er involveret i SLB-operationer), anfægter imidlertid denne samlede tilgang.
(54)
De mener, at SLB ikke som sådan er fastlagt i den spanske skattelovgivning, at SLB-operationer er private aftaler (leasing, bareboatcharter, ØIG), der er indgået af private parter, som frit kan vælge den billigste måde til at finansiere et aktiv og benytte de kontraktlige og skattemæssige ordninger, som er tilgængelige for dem. De fastholder også, at Spanien ikke bør gøres ansvarlig for de fordele, skatteyderne får i deres forsøg på at mindske deres skattebyrde. Endvidere kræver skattelovgivningen ikke, at alle de foranstaltninger, som Kommissionen nævner i afgørelse K(2011) 4494 endelig, benyttes.
(55)
Den spanske banksammenslutning, (Asociación Española de Banca - AEB) finder, at det er første gang, at Kommissionen har identificeret statsstøtte i en kombination af lovlige transaktioner mellem private enheder frem for i en lovbestemmelse.
(56)
AEB mener, at der snarere end én ordning er tale om to forskellige ordninger (afskrivningsordningen og TS), som klart kan adskilles og behandles separat, uanset om de bruges separat eller sammen.
(57)
Desuden er AEB af den opfattelse, at Kommissionen har undladt at identificere et generelt referencesystem, før den identificerede en selektiv fordel. Ifølge AEB er der mange måder at finansiere erhvervelsen af et aktiv på ved hjælp af forskellige kombinationer af lovlige instrumenter og skatteforanstaltninger, og Kommissionen bør sammenligne alle disse alternative situationer. Det ville derfor være unaturligt at konkludere, at SLB giver visse virksomheder en selektiv fordel, især hvis Kommissionen bruger den - skattemæssigt set - dyreste måde at finansiere en investering på og derved ser bort fra alle de incitamenter, som investorerne har til rådighed.
(58)
Derfor giver SLB ikke en selektiv fordel. Dette støttes navnlig af, at Kommissionen identificerer flere potentielle modtagere, som ikke svarer til økonomiske sektorer. Under henvisning til Kommissionens meddelelse om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne (32) (i det følgende benævnt »Kommissionens meddelelse om virksomhedsbeskatning«) og Kommissionens beslutning om den nederlandske Groupsrentebox-ordning (33) finder AEB, at det ikke kan konkluderes, at foranstaltningen er selektiv, fordi den er mere fordelagtig for medlemmer af ØIG'er, som investerer i søgående skibe end i andre aktiver.
(59)
Da SLB kun består af private parter, som anvender generelle skatteforanstaltninger i forbindelse med private aftaler, er der ingen statsmidler involveret.
(60)
Ifølge AEB er der ingen påvirkning af konkurrence og handel mellem medlemsstaterne, fordi de vigtigste modtagere, som Kommissionen har identificeret, er rederier, og fordi foranstaltningen er tilgængelig for alle rederier fra Europa og andre steder i verden.
(61)
I deres bemærkninger beskriver disse tredjeparter SLB som en række foranstaltninger uden indbyrdes sammenhæng (individuel tilgang) og fremsætter ingen yderligere bemærkninger til SLB som helhed.
4.3. BEMÆRKNINGER TIL VURDERINGEN AF DE ENKELTE FORANSTALTNINGER
4.3.1. Fremskyndet afskrivning (artikel 115, stk. 6, i TRLIS (34) ) - Foranstaltning 1
(62)
Ifølge Spanien og nogle tredjeparter finder denne foranstaltning generelt anvendelse på alle typer af aktiver og alle sektorer. Den forskellige skatte- og regnskabsmæssige behandling af leasingafgifter medfører ikke en faktisk selektivitet, hvilket bekræftes af, at mange forskellige sektorer benytter denne foranstaltning. Endvidere giver det spanske selskabsskattesystem mulighed for alternative fremskyndede afskrivningsordninger. AEB anfører, at lineær afskrivning ikke kan betragtes som (eneste) reference for at fastslå, at der foreligger en fordel, fordi andre afskrivningsmetoder generelt er tilladt. Artikel 11 i TRLIS og artikel 1-5 i RIS giver mulighed for at anvende degressive metoder såsom saldoafskrivningsmetoden (35) eller »sum-of-the-years-digit«-metoden (SYD) (36) samt muligheden for at afskrive et aktiv efter en specifik plan, som er aftalt med skattemyndighederne (37). AEB anfører som eksempel, at saldoafskrivningsmetoden ville gælde med en sats, der er 2,5 gange højere end den gældende lineære afskrivningssats, dvs. 25 %.
4.3.2. Skønsmæssig anvendelse af indledende afskrivning (artikel 115, stk. 11, i TRLIS, artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49, i RIS) - foranstaltning 2
(63)
Det hævdes, at indledende afskrivning blot er en metode til fremskyndet afskrivning, hvorefter fremskyndet afskrivning på visse betingelser kan begynde før den dato, hvor aktivet leveres til og drives af den endelige bruger. Hvis det ikke var muligt at fratrække beløb, som blev betalt under opførelsen af aktivet, ville dette nemlig indebære forudgående beskatning. Indledende afskrivning genopretter kun neutraliteten og overensstemmelsen mellem kapitalstrømmen og skattebehandlingen.
(64)
AEB påpeger at muligheden for at foregribe begyndelsen af afskrivningsperioden er en generel foranstaltning, som der også åbnes mulighed for i artikel 11, stk. 1, litra d), i TRLIS og i artikel 5 i RIS, hvor de generelle afskrivningsregler er defineret. Disse bestemmelser giver skattemyndighederne mulighed for at godkende en bestemt afskrivningsplan, som forelægges og begrundes af den skattepligtige person, bl.a. for aktiver under opførelse.
(65)
Det eneste formål med en forudgående tilladelse til indledende afskrivning og den procedure, som følges af skattemyndighederne, er at kontrollere, at operationen er reel, og at de objektive kriterier i lovgivningen er opfyldt. Især skal det på forhånd sikres, at der foreligger en leasingaftale, hvis startdato ligger før ibrugtagning eller levering af aktivet, at det efter anmodning anføres, at betalinger for inddrivelse af aktivets omkostninger er fradragsberettigede, at kontrakten gælder køb af et aktiv, som kræver en lang kontrakt-/opførelsesperiode i overensstemmelse med driftsbetingelserne for aktivet, at kontrakten om opførelse af aktivet er underskrevet, og at de specifikke kontraktlige betingelser for brugen af aktivet er oplyst.
(66)
Ud over de generelle betingelser i artikel 49 i RIS er der fastsat en supplerende betingelse i artikel 48, stk. 4, i TRLIS, når ansøgeren er en ØIG. Godkendelsen afhænger ikke af, at der anvendes andre foranstaltninger eller bliver fremsendt supplerende dokumenter. Endelig illustreres et eventuelt skøn i proceduren af den kendsgerning, at ingen ansøgning indgivet til skatteforvaltningen nogensinde er blevet afvist. I den forbindelse finder AEB, at Kommissionen nøjere bør undersøge begrundelserne for, at finansieringstransaktionerne ikke gennemføres. Hvis nogle rederier - sådan som Kommissionen hævder på grundlag af uformelle oplysninger - ikke kunne finde en bank til at organisere transaktionen, skyldes det mere, at parterne ikke kunne blive enige om visse dele af transaktionerne såsom prisen. AEB afviser udtrykkeligt, at nogen af dens medlemmer deltog i et møde eller en uformel kontakt med de spanske myndigheder. Faktisk er situationen ikke den samme som beskrevet i Kommissionens beslutning om det franske GIE Fiscaux (38), hvor betingelsen om, at transaktionen skulle repræsentere en betydelig økonomisk og social interesse, blev fundet upræcis og overladt til skattemyndighedernes skøn. Tværtimod afviser AEB, at nogen af betingelserne artikel 49 i RIS er upræcis og åben for fortolkning.
(67)
Som følge heraf finder indledende afskrivning - på samme måde som fremskyndet afskrivning - generelt anvendelse på alle typer af aktiver og alle sektorer. Det er en generel foranstaltning.
(68)
Da det er en metode til anvendelse af fremskyndet støtte, bør det - hvis det anses for at være støtte - betragtes som eksisterende støtte.
4.3.3. Økonomiske interessegruppers skattemæssige transparens (artikel 48 i TRLIS) - Foranstaltning 3
(69)
Ifølge AEB er ØIG'ers skattemæssige transparens i overensstemmelse med logikken i det spanske skattesystem. Denne transparens giver flere investorer mulighed for at foretage en fælles investering, som ingen af dem ville foretage selv, og alligevel - på grund af denne transparens og i forhold til deres andel af investeringen - være omfattet af en skattemæssig behandling, som om de havde investeret alene. Dermed er der ingen fordel knyttet til anvendelsen af ØIG-status. Endvidere medfører denne status ingen branchemæssige begrænsninger. Enhver spansk skatteyder kan være medlem af en ØIG. Den er derfor ikke selektiv.
4.3.4. TS-ordningen (artikel 124-128 i TRLIS) - Foranstaltning 4
(70)
Da Kommissionen i afgørelse K(2011) 4494 endelig anførte, at den havde godkendt den spanske TS-ordning i 2002 som støtte, der er forenelig med retningslinjerne for søtransportsektoren (39), koncentrerer de spanske myndigheder og tredjeparter deres bemærkninger om anvendelsesområdet for 2002-godkendelsen og om de specifikke spørgsmål om, hvorvidt finansielle ØIG'er (40), der er involveret i SLB-transaktioner, bør drage fordel af TS-ordningen.
(71)
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt finansielle ØIG'er (40), der er involveret i SLB-transaktioner - og som ikke driver skibe, men investerer i dem og chartrer dem ud som led i finansielle investeringer - bør være omfattet af TS-ordningen, fastholder Spanien, at selskaberne driver skibe ved at chartre dem ud og derfor er blevet opført i spanske rederiregistre (som rederier) siden ikrafttrædelsen af artikel 1 i kongeligt dekret 1027/1989 (41) af 28. juli 1989, der er gentaget i artikel 9 i lov 27/1992 af 24. november 1992. Da Kommissionen har godkendt anvendelsen af TS-ordningen på alle selskaber i de spanske rederiregistre (42), omfatter denne tilladelse selskaber, som ejer skibe og lejer eller leaser dem ud til tredjeparter. Hvis den foranstaltning betragtes som statsstøtte, bør den derfor betragtes som eksisterende støtte.
4.3.5. Artikel 50, stk. 3, i RIS - Foranstaltning 5
(72)
Spanien, PYMAR og nogle banker hævder, at artikel 50, stk. 3, i RIS kun indeholder gennemførelsesforanstaltninger, der skal give retssikkerhed. De fastholder, at væsentlige elementer i en skatteforanstaltning ifølge principperne i det spanske retssystem altid skal være undergivet loven, og at denne bestemmelse - som er indeholdt i et kongeligt dekret - ikke indfører noget nyt, men kun præciserer anvendelsesområdet for artikel 125, stk. 2, i TRLIS. Den afviger ikke fra loven og skaber heller ikke yderligere fordele. Den manglende beskatning af kapitalgevinster var allerede en del af den ordning, som Kommissionen godkendte, og den bør derfor - hvis den udgør statsstøtte - betragtes som eksisterende støtte.
(73)
Endvidere anfører Spanien og de påståede modtagere, at det er logisk at betragte skibet som »nyt«, eftersom ingen brugte det før lejeren, og udnyttelsen af optionen aftales ved indgåelse af leasingkontrakten (43). AEB erklærer, at et aktiv normalt anses for at være nyt, når det købes via optionen i en leasingkontrakt.
4.4. BEMÆRKNINGER VEDRØRENDE OVERFØRSEL AF STATSMIDLER OG TILREGNELSE AF FORANSTALTNINGERNE TIL STATEN
(74)
Ifølge klagerne indebærer et skattefradrag en overførsel af statsmidler i form af et tab af skatteindtægter. SLB/skatteforanstaltningerne kan tilregnes staten, fordi alle foranstaltningerne er hjemlet i spansk lov. Endvidere bygger SLB på en godkendelse, som gives af skattemyndighederne. Selv om disse godkendelser vedrører individuelle foranstaltninger, er det klart, at godkendelserne i praksis gives til de samlede SLB-transaktioner. Dette bekræftes af, at anmodningen om indledende afskrivning til skatteforvaltningen indeholder en detaljeret beskrivelse af opførelsen og fordelingen af skattefordelen mellem ØIG eller investorerne og rederiet samt en meddelelse fra skibsværftet om de forventede sociale og økonomiske fordele af aftalen. Der er ingen grund til, at disse dokumenter systematisk ville blive stillet til rådighed, hvis de ikke netop var en forudsætning for godkendelse.
(75)
Rederierne hævder derimod, at den rabat, skibsværftet eller ØIG gav på den oprindelige pris, ikke kan tilregnes staten, fordi den er resultatet af et privat kontraktligt forhold mellem ØIG og rederiet, der medvirker i transaktionen.
4.5. BEMÆRKNINGER VEDRØRENDE KONKURRENCEFORDREJNING OG INDVIRKNING PÅ SAMHANDELEN
(76)
[…] finder, at størrelsen af de pågældende fordele (14 mio. EUR i eksemplet, der er anført i afgørelse K(2011) 4494 endelig), uden tvivl påvirker modtagernes markedsposition og derfor skaber væsentlige fordrejninger på markeder, som er præget af en høj grad af konkurrence. Ordningen giver spanske skibsværfter en stor fordel, idet de kan promovere deres skibe til en pris, der er lavere end andre europæiske skibsværfters, fordi den omfatter fordele under SLB. […] henviser til statistikker fra det spanske erhvervsministerium, som viser, at spanske skibsværfter over tid har betjent flere og flere skibsredere fra udlandet.
(77)
Med hensyn til rederierne finder […], at de kan spare millioner af euro på en væsentlig del af deres faste omkostninger ved at købe skibe fra spanske skibsværfter til en langt lavere pris. Da denne fordel fordeles over hele den periode, hvor omkostningerne til skibet dækkes ind, giver den dem en konkurrencefordel i forhold til andre rederier og fordrejer derfor konkurrencen i mange år.
(78)
Som allerede anført hævder rederne, at alle rederier har adgang til de betingelser, spanske skibsværfter tilbyder, og derfor kan nyde godt af de prisrabatter, spanske skibsværfter måtte tilbyde. De anfører også, at de har betalt en fair markedspris og ikke har nydt godt af nogen økonomisk fordel. Derfor er det ikke sandsynligt, at køb af skibe fra spanske skibsværfter vil reducere deres driftsomkostninger væsentligt eller styrke deres position varigt, sådan som Kommissionen anfører i afgørelse K(2011) 4494 endelig.
4.6. BEMÆRKNINGER VEDRØRENDE IDENTIFICERING AF STØTTEMODTAGERNE
(79)
Ifølge AEB kan ØIG'er ikke være støttemodtagere. På grund af deres skattemæssige transparens er det investorer, der skal betale skat som følge af ØIG'ens kommercielle virksomhed. Dermed kan ØIG'er ikke have nogen økonomisk fordel som følge af en skattelettelse. Endvidere kan enhver spansk skatteyder blive investor - medlem - af en ØIG.
(80)
På den anden side mener en række rederier, at ØIG'er er de eneste mulige støttemodtagere. Redere kan ikke modtage støtte, fordi de ikke er spanske skatteydere. Endvidere anfører de, at Kommissionen fejlagtigt - og uden at give en forklaring - antog, at skattefordelene ville blive overført fra ØIG'en til rederiet i form af en rabat. Faktisk fastsættes prisen efter en kommerciel beslutning, der træffes af den private ejer af et aktiv.
(81)
Rederne hævder, at rederier fra hele verden normalt køber skibe fra skibsværfter i forskellige lande, herunder, hvis de ønsker det, spanske værfter. Alle rederier kan derfor få alle de rabatter, spanske skibsværfter kan tilbyde.
(82)
Flere redere anfører, at de, såfremt SLB udgør statsstøtte, ikke er modtagere af denne støtte. Det gives der to begrundelse for. For det første viser den måde, hvorpå SLB-strukturen fungerer, at der sker en koordinering mellem ØIG og skibsværftet, som udgør ét interessecenter og fastsætter salgsprisen. For det andet giver virksomheder, der driver slæbebåde og bjergningsfartøjer, eksempler på tilbud, som de har modtaget fra skibsværfter uden for Spanien, om at bygge lignende slæbebåde. De tilbud er i samme prisklasse eller endda billigere end dem fra de spanske skibsværfter, som i sidste ende blev valgt. De anfører, at de derfor har betalt en fair markedspris og ikke har haft nogen økonomisk fordel, jf. artikel 107, stk. 1, TEUF. Såfremt SLB skulle give en økonomisk fordel, skulle modtagerne være de skibsværfter, som medvirker i SLB-transaktioner og ikke rederierne.
(83)
Holland Shipbuilding mener, at støttemodtagerne er ØIG'er og deres investorer samt rederierne, men også de spanske skibsværfter, fordi der er en væsentlig forskel mellem den pris, rederen betaler, og den pris, værftet modtager, som ligger over markedsprisen. Ifølge en national skibsbygningssammenslutning var ordningen udformet til gavn for skibsværfterne. Det ville være ukorrekt at konkludere, at SLB er til gavn for rederierne. Reduktionen i konstruktionspris indebærer ikke nødvendigvis en fordel for køberen af skibet. Endvidere kan spanske skibsværfter kun tilbyde købere, som benytter SLB, denne fordel. SLB udgør ulovlig støtte til værftsindustrien, som er skadelig for nationale skibsbyggere, der er i direkte konkurrence med de spanske.
(84)
PYMAR mener, at Kommissionen i afgørelse K(2011) 4494 endelig ikke i tilstrækkelig grad begrundede, hvorfor den identificerer skibsværfter som potentielle støttemodtagere. PYMAR understreger også, at Kommissionen i sager om lignende skatteordninger, GIE Fiscaux, Brittany Ferries, Air Caraïbes eller Le Levant (44), ikke identificerede producenten af aktivet som modtager af statsstøtte.
4.7. BEMÆRKNINGER VEDRØRENDE KLASSIFICERING SOM EKSISTERENDE ELLER ULOVLIG STØTTE
(85)
Som nævnt i ovennævnte afsnit 4.3 ovenfor mener Spanien og visse tredjeparter, at der kun er tale om to foranstaltninger. For det første bestemmelserne i artikel 115 i TRLIS vedrørende fradrag for omkostningerne til et aktiv, der er erhvervet via en finansiel leasingkontrakt. Spanien vedtog disse bestemmelser før sin tiltrædelse af EU. Så hvis denne foranstaltning udgør støtte, er der derfor tale om eksisterende støtte som anført af Kommissionen i afgørelse K(2011) 4494, og artikel 115, stk. 11, i TRLIS, der tillader forvaltningen at fastsætte udgangspunktet for fradraget, er kun et middel til gennemførelse af artikel 115. For det andet blev TS-ordningen, jf. artikel 124-128 i TRLIS, godkendt af Kommissionen i 2002 og er derfor også eksisterende støtte. Gennemførelsesbestemmelserne - især artikel 50, stk. 3, i RIS - ændrer ikke de regler, der er fastsat i loven, og er derfor omfattet af Kommissionens godkendelse.
4.8. BEMÆRKNINGER VEDRØRENDE STØTTENS FORENELIGHED
(86)
De spanske myndigheder og de påståede modtagere hævder, at støtten er forenelig på grundlag af TS-ordningen, som blev godkendt i 2002, fordi den dækker »spanske skibsfartsvirksomheder (45), hvis aktiviteter omfatter drift af ejede og chartrede skibe«. Da artikel 50, stk. 3, i RIS kun gennemfører TS-ordningen, er den også omfattet af 2002-beslutningen.
(87)
Tredjeparterne anfører også, at enhver støtte ville være forenelig med retningslinjerne for søtransportsektoren, som også omfatter drift af ejede og chartrede skibe, og denne støtte ville fortsat ligge inden for det støtteloft, der fastsættes i disse retningslinjer.
(88)
Den spanske sammenslutning af skibsarkitekter og skibsingeniører, Asociación de Ingenieros Navales y Oceánicos de España, mener, at en støttes forenelighed bør analyseres i en global konkurrencesammenhæng frem for med fokus på det indre marked, eftersom skibsværfter i tredjelande får støtte, der ikke er underlagt konkurrenceregler, sådan som det er tilfældet i EU.
(89)
I modsætning hertil mener […], at ordningen slet ikke kan betragtes som forenelig støtte, selv ikke - som anført i afgørelse K(2011) 4494 endelig - i henhold til retningslinjerne for søtransportsektoren. Den finder nemlig for det første, at Spanien ikke vil kunne bevise, at alle byggede skibe var omfattet af disse retningslinjer, og for det andet, at støtten kun kan nedsætte det skyldige skattebeløb til nul for den begunstigede i det land, som indfører ordningen. Derfor ville ikkespanske redere ikke blive omfattet af ordningen, og den skat, spanske skibsredere betaler, vil sandsynligvis være begrænset, eftersom de er omfattet af TS-ordningen og en reduktion i sociale bidrag.
4.9. BEMÆRKNINGER I FORBINDELSE MED TILBAGEBETALING
(90)
Både de spanske myndigheder og de potentielle modtagere fastholder, at tilbagebetaling bør være udelukket, fordi det ville være i modstrid med grundlæggende EU-retlige (46) principper såsom ligebehandling, beskyttelse af berettigede forventninger eller retssikkerhed.
4.9.1. Ligebehandling
(91)
PYMAR anfører, at lignende skatteforanstaltninger blev undersøgt i to andre sager (Brittany Ferries (47) og GIE Fiscaux), hvor støtten ikke blev krævet tilbagebetalt. Hvis Kommissionen konkluderede, at støtten eksisterede, burde denne støtte betragtes som forenelig op til den grænse, der er fastsat i kapitel 11 i retningslinjerne for søtransportsektoren, og med hensyn til det beløb, som overstiger grænsen, burde Kommissionen af hensyn til beskyttelsen af retssikkerheden - som i det franske tilfælde - afholde sig fra at kræve tilbagesøgning. […] anfører, at eftersom der ikke blev tilbagesøgt støtte fra de franske erhvervsdrivende, ville en tilbagesøgning af støtte fra spanske operatører i et meget lignende tilfælde stille sidstnævnte ringere i konkurrencemæssig henseende og overtræde ligebehandlingsprincippet.
(92)
Spanien og PYMAR påberåber sig en række afgørelser, hvor Kommissionen allerede har besluttet at afstå fra tilbagesøgning på grund af offentlige erklæringer fra Kommissionen eller et af dens medlemmer. Der henvises til afgørelserne om belgiske koordinationscentre, luxembourgske 1929-holdingselskaber og andre koordinationscentre og multinationale selskabers koncerninterne aktiviteter (48), spansk goodwill (49), en italiensk sag om støtte til større kriseramte virksomheder (50) og to fiskerisager (51) (Shetlandsøerne og Orkneyøerne).
4.9.2. Berettigede forventninger/retssikkerhed
(93)
Ifølge Spanien (52) og visse tredjeparter, som er involveret i SLB-transaktioner, fik følgende elementer parterne i disse transaktioner til at mene, at de skatteforanstaltninger, der indgår i dem, ikke udgjorde statsstøtte:
1)
Kommissionens erklæring i beslutning vedrørende Brittany Ferries i 2001 (53) om, at en ordning i lighed med SLB - den franske GIE Fiscaux - var en generel foranstaltning
2)
offentliggørelsen af udkast til foranstaltninger (indledende afskrivning og TS-ordning) i det spanske parlaments statstidende den 10. oktober 2001 (54)
3)
et brev fra Kommissionen fra 2001 med anmodning om oplysninger fra Spanien i forbindelse med en undersøgelse af flere påståede støtteforanstaltninger, bl.a. en skatteleasingordning til fordel for skibsbygning
4)
Kommissionens beslutning (55) fra 2004 om afvisning af tildelingen af støtte til nederlandske skibsværfter som kompensation for støtte, der angiveligt blev tilbudt spanske skibsværfter, som konkurrerede om de samme skibsbygningskontrakter
5)
beslutningen fra 2006 i sagen om franske GIE Fiscaux (56)
6)
et brev fra 2009 fra kommissær Kroes (57) - som på det tidspunkt havde ansvaret for konkurrence - til den norske handels- og erhvervsminister som svar på en klage over, at den spanske skatteleasingordning ville favorisere spanske skibsværfter
7)
den tid, der gik mellem offentliggørelsen af udkastet til foranstaltninger i 2001, begyndelsen af ordningen i 2002 eller de første klager, som Kommissionen modtog i 2006, og indledningen af sagen i juni 2011. En så lang periode bekræftede angiveligt opfattelsen af, at der ikke var tilstrækkeligt grundlag til for gå videre
8)
en erhvervsdrivende, der udviser fornøden omhu, kunne ikke have forudset, at der muligvis var tale om statsstøtte i kombinationen af forskellige ordninger, som enten var et veletableret træk ved national beskatning (fremskyndet afskrivning af leasede aktiver, ØIG-status) eller tidligere var blevet godkendt af Kommissionen (TS-ordningen)
9)
erklæringer om manglende støtte i foranstaltninger vedrørende afskrivningsmetoder i Kommissionens meddelelse om erhvervsbeskatning (58).
4.9.2.1. Kommissionens beslutning fra 2001 i sagen om Brittany Ferries (BAI)
(94)
I betragtning 193 i denne beslutning erklærede Kommissionen, at: »… hvad angår firmagrupperne og de skattefordele, som de medfører, at dette er en generel foranstaltning, eftersom firmagrupper er en almindelig ordning i Frankrig, som kan anvendes inden for alle erhvervssektorer og er baseret på almindelig ret.«
(95)
Beslutningen blev offentliggjort i EU-Tidende den 15. januar 2002. I 2006 fandt Kommissionen i beslutningen om franske GIE Fiscaux, at »Selvom den foreliggende ordning i denne sag var den, der var gældende før 1998, må det imidlertid konstateres, at det forhold ikke fremgik klart af præmisserne for beslutningen, og at dette forhold dermed kan have bidraget til at vildlede dem, der er omfattet af den her foreliggende ordning.«
(96)
Spanien (59) og nogle tredjeparter anførte, at denne erklæring enten havde skabt en situation med usikkerhed om lovligheden af SLB - som ligner meget i henseende til konstruktion og virkninger - eller havde givet anledning til berettigede forventninger om, at SLB ikke udgjorde statsstøtte.
4.9.2.2. Offentliggørelsen af udkast til foranstaltninger i det spanske parlaments statstidende
(97)
Ifølge PYMAR blev Kommissionen opmærksom på eksistensen af SLB-ordningen, da de foranstaltninger, der indgår heri (skønsmæssig anvendelse af indledende afskrivning af leasede aktiver og TS-ordningen) blev offentliggjort som en del af det samme lovudkast i det spanske parlaments statstidende den 10. oktober 2001. Herefter begyndte skibsværfterne at inkludere fordelene ved disse foranstaltninger i deres bud på nye skibsbygningsprojekter uden at afvente foranstaltningernes ikrafttræden med henblik på at komme videre i forhandlingerne om og gennemførelsen af de første SLB-strukturer.
4.9.2.3. Anmodningen fra 2001 om oplysninger om den spanske skatteleasingordning
(98)
PYMAR henviser til et brev, som Kommissionen sendte den 21. december 2001 som svar på en klage over flere statslige foranstaltninger, der angiveligt reducerede omkostningerne ved skibe købt hos spanske skibsværfter. I brevet anmodede Kommissionen bl.a. om oplysninger om en leasingbeskatningsordning.
»Kommissionen er blevet opmærksom på, at der ser ud til at findes en række foranstaltninger, som reducerer omkostningerne ved at købe skibe hos spanske skibsværfter. Især har Kommissionen fået oplysninger om, at følgende foranstaltninger er tilgængelige:
…
3.
En leasingbeskatningsordning, hvorved skibe bygget i Spanien kan bruges til at nedbringe skatterne gennem brug af SPV'er (special purpose vehicles). Gevinsten fra denne kombination ser ud til at blive overført til skibsrederen i form af en lavere pris eller reducerede leasingomkostninger. Spanien bedes venligst sende alle relevante oplysninger, der giver mulighed for at vurdere dette spørgsmål.«
(99)
Ifølge PYMAR viser dette brev, at Kommissionen lå inde med oplysninger og var opmærksom på, at der eksisterede en leasingbeskatningsordning, og at den undersøgte sagen allerede i 2001 uden at gribe ind, hvilket skabte en berettiget forventning om, at den spanske foranstaltning ikke var støtte.
4.9.2.4. Afgørelse af 2004 vedrørende den nederlandske anmeldelse
(100)
Den 9. september 2002 anmeldte de nederlandske myndigheder en »matchende støtte«, som de havde til hensigt at tildele nederlandske skibsværfter med henblik på matchende støtte, som Spanien angiveligt havde tilbudt (60). Efter en formel undersøgelse (61) konkluderede Kommissionen i sin endelige beslutning (62), at da »de spanske myndigheder klart har afvist, at støtten nogen sinde har været ydet«, havde den ikke »tilstrækkeligt bevis for den påståede spanske støtte« (63) og erklærede den anmeldte støtte for uforenelig med det indre marked.
(101)
Fordi SLB var gældende i 2002, før Nederlandene anmeldte støtten, ville Kommissionens beslutning fra 2004 ifølge PYMAR have skabt berettiget forventning om, at SLB-ordningen ikke var støtte.
4.9.2.5. Beslutningen fra 2006 i sagen om franske GIE Fiscaux
(102)
Ifølge PYMAR ligner den franske GIE Fiscaux-ordning meget SLB-ordningen. Som følge heraf gav beslutningen fra 2006 i den franske sag anledning til berettigede forventninger hos de erhvervsdrivende om, at: 1) SLB-ordningen ville blive betragtet som forenelig med det indre marked i henhold til kapitel 11 i retningslinjerne for søtransportsektoren og 2) tilbagesøgning af den statsstøtte, der overstiger loftet i kapitel 11 i retningslinjerne for søtransportsektoren, ikke ville være påkrævet i betragtning af de proceduremæssige ligheder i de to sager.
(103)
Endvidere gør PYMAR en række kommissionsafgørelser og -beslutninger gældende, hvor en foranstaltnings lighed med en foranstaltning, som Kommissionen tidligere havde godkendt, var en faktor, som begrundede de erhvervsdrivendes berettigede forventninger. Især minder PYMAR om, at der ikke blev krævet tilbagebetaling i sager (64) som Foreign Income (Irland), internationale finansieringsaktiviteter (Nederlandene), koordinationscentre og finansieringsselskaber (Luxembourg), koordinationscentre i Vizcaya (Spanien), kontrol- og koordinationscentre (Tyskland), finanscentraler og hovedkontorer og logistikcentre (Frankrig), særlig skatteordning gældende for US Foreign Sales Corporations (Belgien) og skattebegunstigede selskaber i Gibraltar (UK), fordi disse ordninger var meget lig de belgiske ordninger for koordinationscentre, som Kommissionen tidligere havde godkendt.
4.9.2.6. Brev fra kommissær Kroes fra 2009
(104)
Som svar på et brev fra de norske myndigheder, der klagede over påstået forskelsbehandling af norske skibsværfter i forbindelse med den spanske leasingbeskatningsordning, svarede kommissær Kroes, at GD for Konkurrence: »allerede [havde] undersøgt sagen«, og at Spanien på generaldirektoratets anmodning havde udsendt en offentlig erklæring i form af et svar fra skattemyndighederne på et spørgsmål fra en skatteyder (65) - en skatteafgørelse - med bekræftelse af, at foranstaltningen ikke var begrænset til spanske skibsværfter og også kunne bruges ved erhvervelse af skibe produceret i andre medlemsstater. Konklusionen på brevet var, at det på baggrund af den præcisering ikke blev anset for nødvendigt at foretage sig yderligere.
(105)
Ifølge PYMAR delte et norsk rederi den 2. april 2009 indholdet af kommissær Kroes' brev med et spansk skibsværft, som det var involveret i SLB-transaktioner med. PYMAR fremsendte også et brev af 13. september 2012 fra Gerencia del Sector de la Construcción Naval (66) (GSN), som vidner om, at det tilbage i 2009 kendte til indholdet af kommissær Kroes' brev og havde delt det med enheder, som deltog i SLB-transaktioner og med PYMAR under deres regelmæssige møder.
4.9.2.7. Perioden mellem klagen og indledningen af proceduren
(106)
Ifølge PYMAR gik der ni år fra det tidspunkt, hvor Kommissionen blev opmærksom på ordningen i december 2001/begyndelsen af ordningen i 2002 (fem år fra Kommissionen modtog de første klager i 2006), og indledningen af sagen i juni 2011. Den tid, der gik, uden at Kommissionen foretog sig noget, understøttede opfattelsen af, at der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at gå videre.
4.9.2.8. En erhvervsdrivende, der udviser nødvendig omhu, kunne ikke have forudset, at kombinationen af flere foranstaltninger muligvis udgjorde statsstøtte
(107)
Ifølge PYMAR og andre tredjeparter er det første gang, Kommissionen har fundet, at den samlede anvendelse af flere foranstaltninger udgør statsstøtte - noget, som normalt forsigtige erhvervsdrivende ikke kunne have forudset.
4.9.2.9. Erklæringerne om afskrivningsmetoder i Kommissionens meddelelse om beskatning af virksomheder
(108)
PYMAR hævder, at rent skattetekniske foranstaltninger såsom afskrivningsregler ifølge artikel 13 i Kommissionens meddelelse om beskatning af virksomhederne ikke udgør statsstøtte. På det grundlag havde erhvervsdrivende med rette fundet, at den indledende fremskrivningsforanstaltning ikke udgjorde statsstøtte.
4.9.3. Følger af tilbagesøgning
(109)
Fra det øjeblik Kommissionen blev klar over, at SLB fandtes, har dens handlinger og også den tid, der gik, skabt berettigede forventninger om, at der ikke var tale om støtte, og at den støtte, der blev bevilget til transaktioner, som var blevet gennemført tidligere, derfor ikke ville blive tilbagesøgt. Derfor bør Kommissionen afstå fra at kræve støtten til alle transaktionerne tilbagebetalt.
(110)
På samme måde bekræfter brevet fra kommissær Kroes fra 2009, at ordningen var blevet analyseret af Kommissionen. Alle parter, der var involveret i skatteleasingtransaktioner (rederier, ØIG'er, banker og mellemled osv.), kunne have berettigede forventninger om, at Kommissionen ville have opdaget et eventuelt støtteelement i ordningen, og at der, da der ikke var planlagt yderligere undersøgelser, ikke var involveret nogen støtte.
(111)
PYMAR henviser også til afgørelser og beslutninger, hvori Kommissionen anerkendte, at foranstaltninger truffet af EU-institutioner (Domstolen, Kommissionen osv.) kunne skabe berettigede forventninger om, at tidligere tildelt støtte ikke ville blive tilbagesøgt, hvilket ville forhindre Kommissionen i at kræve tilbagebetaling, også når støtten var bevilget før den foranstaltning, som gav anledning til berettigede forventninger. De henviser til beslutninger og afgørelser i den spanske sag om goodwill, sagen om de belgiske koordinationscentre, en østrigsk sag om energiafgiftsgodtgørelse og en italiensk sag om støtte til større kriseramte virksomheder (67).
4.9.4. Kontraktbestemmelser
(112)
De spanske myndigheder og PYMAR anfører, at en eventuel støtte, som Kommissionen måtte identificere til fordel for rederier eller ØIG'er og investorer, under alle omstændigheder ville berøre skibsværfterne, som ville modtage krav om tilbagebetaling til ØIG'er eller deres investorer eller investeringsselskaber i medfør af det kontraktlige forhold mellem de forskellige deltagere i SLB-transaktionerne. Ifølge PYMAR skal skibsværfterne nemlig i henhold til visse kontraktbestemmelser kompensere især investorer og rederier i tilfælde af ændringer i lovgivningen - herunder skattelovgivningen - som måtte berøre transaktionen.
5. VURDERING
5.1. SAGSFORLØB
(113)
Kommissionen finder, at den fulgte procedure hverken har krænket Spaniens ret til kontradiktion eller en tredjeparts ret til at blive hørt. Tværtimod er beslutningen om at indlede en formel undersøgelse det indledende formelle skridt, Kommissionen skal tage ifølge Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (68) (i det følgende benævnt »forordning (EF) nr. 659/1999«), hvis den efter en foreløbig undersøgelse er i tvivl om, hvorvidt en statsstøtteforanstaltning er forenelig med det indre marked (artikel 13 og artikel 14, stk. 4, i forordning (EF) nr. 659/1999). Formålet med beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren er netop at sammenfatte de relevante faktiske og retlige spørgsmål, foretage en foreløbig vurdering af støttekarakteren af foranstaltningen, anføre, om der er tvivl om, hvorvidt den er forenelig med det indre marked, og opfordre den pågældende medlemsstat og andre interesserede parter til at fremsætte bemærkninger (artikel 6 i forordning (EF) nr. 659/1999).
(114)
Endvidere indledte Kommissionen ikke den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende den fremskyndede afskrivning af leasede aktiver (artikel 115, stk. 6, i TRLIS), eftersom den har anført, at foranstaltningen - såfremt den udgjorde statsstøtte - under alle omstændigheder kunne betragtes som eksisterende støtte. Den rejste ikke tvivl om TS-ordningen, i det mindste i det omfang den var blevet anmeldt og godkendt af Kommissionen (artikel 124-128 i TRLIS), fordi denne foranstaltning også blev betragtet som eksisterende støtte. Disse to foranstaltninger er kun nævnt og beskrevet i afgørelse K(2011) 4494 endelig, fordi de er vigtige elementer i SLB og er knyttet til de foranstaltninger, som er genstand for den formelle undersøgelse (artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS samt artikel 60, stk. 3, i RIS og anvendelsen af TS-ordningen på andre aktiviteter end transport).
(115)
Kommissionen mener, at artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS samt artikel 50, stk. 3, i RIS og anvendelsen af TS-ordningen på andre aktiviteter end transport kan adskilles fra de øvrige foranstaltninger, der er nævnt i den foregående betragtning (dvs. artikel 115, stk. 6, i TRLIS og artikel 124-128 i TRLIS), og ikke udgør eksisterende støtte i medfør af artikel 1, litra b), i forordning (EF) nr. 659/1999, eftersom disse foranstaltninger blev indført i 2002 og 2003 efter Spaniens tiltrædelse af EU og gennemført uden forudgående tilladelse fra Kommissionen. Derfor har Kommissionen med rette fulgt den procedure, som gælder for ulovlig støtte (artikel 1, litra f), artikel 13 og artikel 4, stk. 4, i forordning (EF) nr. 659/1999).
5.2. VURDERING AF SLB SOM EN ORDNING/VURDERING AF DE ENKELTE FORANSTALTNINGER
(116)
Det forhold, at SLB-ordningen består af forskellige foranstaltninger, som ikke alle er fastsat i den spanske skattelovgivning, er ikke tilstrækkeligt til at forhindre Kommissionen i at beskrive og vurdere den som en ordning. Som forklaret i afgørelse K(2011) 4494 endelig finder Kommissionen, at de forskellige skatteforanstaltninger, der er anvendt i SLB-transaktionerne, retligt eller faktisk var knyttet sammen. Retligt svarer den skønsmæssige anvendelse af indledende afskrivning af leasede aktiver (artikel 115, stk. 11, i TRLIS) til en indledende anvendelse af fremskyndet afskrivning af leasede aktiver (artikel 115, stk. 6, i TRLIS). På samme måde fastsætter artikel 50, stk. 3, i RIS en undtagelse fra en særlig procedure, der finder anvendelse i forbindelse med TS-ordningen. Faktisk vedrører artikel 50, stk. 3, i RIS kun fartøjer, der er omfattet af TS-ordningen, og leasingkontrakter godkendt af skatteforvaltningen. Faktisk blev leasingkontrakter kun betragtet som godkendt af skatteforvaltningen i forbindelse med tilladelser, der er givet til indledende afskrivning af leasede aktiver. Retligt kan indledende afskrivning overvejes til en bred vifte af aktiver, som muligvis erhverves via en leasingkontrakt. Imidlertid er betingelserne for indledende afskrivning genstand for fortolkning og blev faktisk kun overvejet opfyldt for - og tilladelser blev kun givet - til skibe, der kunne omfattes af TS-ordningen.
(117)
Endvidere bemærker Kommissionen, at to af de tre vigtigste foranstaltninger, som indgik i SLB (skønsmæssig anvendelse af indledende afskrivning og regler for berettigelse til støtte fra TS-ordningen), trådte i kraft den samme dag (den 1. januar 2002) i henhold til samme lov.
(118)
I forbindelse med diskussionen om berettigede forventninger og ligebehandling bemærker Kommissionen også, at de samme tredjeparter, som anfægter Kommissionens samlede tilgang, præsenterer SLB-ordningen som meget lig den franske GIE Fiscaux-ordning. Den kendsgerning, at alle træk ved den franske foranstaltning var inkluderet i én lovbestemmelse, indebar nødvendigvis en samlet vurdering. I den henseende vil den kendsgerning, at de forskellige elementer af SLB er spredt ud mellem forskellige lovbestemmelser, som rent faktisk er knyttet sammen, ikke - som sådan - kræve en anden tilgang.
(119)
Af disse årsager finder Kommissionen, at det er nødvendigt at beskrive den spanske leasingbeskatning som et system af forbundne skatteforanstaltninger og vurdere deres virkninger i deres gensidige sammenhæng under hensyntagen til de faktiske forbindelser, der indføres - eller godkendes - af staten.
(120)
Under alle omstændigheder henholder Kommissionen sig ikke udelukkende til en samlet tilgang. Sideløbende med en samlet tilgang analyserede Kommissionen også de individuelle foranstaltninger, som udgør SLB. Kommissionen finder, at de to tilgange supplerer hinanden og fører til sammenhængende konklusioner. En individuel vurdering er nødvendig for at fastslå, hvilken del af de økonomiske fordele, der skabes af SLB-ordningen, som er resultatet af generelle foranstaltninger, og hvilken del der skyldes selektive foranstaltninger. En individuel vurdering giver også Kommissionen mulighed for om nødvendigt at fastslå, hvilken del af støtten der er forenelig med det indre marked, og hvilken del der skal tilbagesøges.
(121)
Denne tostrengede tilgang, som allerede blev fulgt i afgørelse K(2011) 4494 endelig, gør Kommissionen i stand til at definere et referencesystem for hver af de individuelle foranstaltninger og for SLB-ordningen som helhed med henblik på at afdække selektive fordele, der udgør statsstøtte. For hver SLB-transaktion er den kontrafaktiske analyse til vurdering af, om der forekommer støtte, selve transaktionen med de samme kontraktlige bestemmelser, men gennemført uden de foranstaltninger, der er identificeret som statsstøtte. I den forbindelse vil en alternativ transaktion med konkrete forskellige ordninger - kontraktlige og finansielle - ikke udgøre en korrekt kontrafaktisk analyse.
(122)
Erhvervsdrivende kan frit strukturere deres transaktioner til finansiering af aktiver, som de ønsker, og til det formål benytte de generelle skatteforanstaltninger, som de finder mest egnede. Da disse transaktioner imidlertid medfører anvendelse af selektive skatteforanstaltninger, som er genstand for statsstøttekontrol, er de virksomheder, der er involveret i disse transaktioner, potentielle modtagere af statsstøtte. På den anden side er det forhold, at flere sektorer eller kategorier af virksomheder identificeres som potentielle modtagere, ikke et tegn på, at SLB-ordningen er en generel foranstaltning (69). På den anden side kan den kendsgerning, at ordningen bruges til at finansiere køb, bareboat-befragtning og videresalg af søgående skibe, ses som et klart tegn på, at foranstaltningen ud fra en sektorbestemt synsvinkel er et klart tegn på, at foranstaltningen er selektiv.
5.3. FOREKOMST AF STØTTE I DEN I ARTIKEL 107, STK. 1, I TEUF NÆVNTE BETYDNING
(123)
Ifølge artikel 107, stk. 1, i TEUF er »statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med det indre marked, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«.
(124)
Statsstøttereglerne gælder kun for støtte ydet til virksomheder involveret i økonomiske virksomheder. Endvidere er kriterierne i artikel 107, stk. 1, i TEUF kumulative. Derfor udgør de pågældende foranstaltninger statsstøtte i den i traktaten nævnte betydning, hvis alle ovennævnte betingelser er opfyldt. Grundlæggende skal den økonomiske støtte:
-
ydes ved hjælp af statsmidler
-
begunstige visse virksomheder eller visse produktioner
-
fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene og
-
samhandelen mellem medlemsstaterne.
(125)
Kommissionen har foretaget sin vurdering på to forskellige niveauer:
-
i forbindelse med de enkelte foranstaltninger, som indgår, hvor Kommissionen overvejer, om hver enkelt foranstaltning udgør statsstøtte uanset dens anvendelse i SLB
-
i forbindelse med SLB-ordningen som helhed: som allerede anført bygger SLB på en kombination af disse foranstaltninger, som retligt eller faktisk er indbyrdes forbundet.
5.3.1. Virksomheder i den i artikel 107 i TEUF nævnte betydning
(126)
Kommissionen mener, at alle parter, der er involveret i SLB-transaktioner, er virksomheder i den i artikel 107, stk. 1, i TEUF nævnte betydning - og dette bestrides ikke af Spanien (70) eller nogen anden tredjepart - eftersom deres aktiviteter består i at tilbyde varer og tjenesteydelser på et marked (71). Mere præcist tilbyder skibsværfter nybyggede skibe eller konstruktions-, reparations- og renoveringstjenesteydelser. Leasingselskaber tilbyder finansieringsfaciliteter. ØIG'er udchartrer og sælger skibe. Investorer tilbyder varer og tjenesteydelser på en lang række markeder, undtagen hvis det er enkeltpersoner, som ikke udøver nogen økonomisk virksomhed, og i så fald er de ikke dækket af denne afgørelse. Rederier tilbyder søtransportydelser. Deltagende banker tilbyder formidlings- og finansieringstjenester, og andre formidlere leverer formidlings- eller konsulentydelser.
5.3.2. Forekomst af en selektiv fordel
(127)
Følgende gælder efter fast retspraksis: »Traktatens artikel 107, stk. 1, kræver herved en stillingtagen til, om en statslig foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner« i forhold til andre virksomheder, der under hensyntagen til det formål, der forfølges med den pågældende foranstaltning, befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation. I bekræftende fald opfylder den pågældende foranstaltning den betingelse om selektivitet« (72).
5.3.2.1. Fremskyndet afskrivning (artikel 115, stk. 6, i TRLIS) - Foranstaltning 1
(128)
I afgørelse K(2011) 4494 endelig udtalte Kommissionen, at hvis foranstaltningen udgjorde støtte, ville der være tale om eksisterende støtte, og den foretog ikke nogen vurdering. Som følge af den formelle undersøgelse er Kommissionen nu kommet til den konklusion, at foranstaltningen isoleret set ikke udgør statsstøtte, fordi den ikke begunstiger bestemte virksomheder eller produktioner. Kommissionen bemærker, at foranstaltningen finder anvendelse på alle selskaber, der skal betale indkomstskat i Spanien uden nogen begrænsning med hensyn til branche, forretningssted, størrelse, retlig status eller aktivernes placering. Det gælder også uden undtagelse for alle varer, som er genstand for afskrivning.
(129)
Desuden udgør begrænsningen til leasede aktiver ikke et selektivitetselement, da købet af aktiver kan finansieres gennem finansielle leasingkontrakter, der normalt er tilgængelige for virksomheder i alle brancher og størrelser. Der er ingen tegn på, at modtagerne af foranstaltningen faktisk er koncentreret i bestemte sektorer eller produktionstyper. De statistikker, Spanien har fremlagt vedrørende spanske skatteyderes brug af artikel 115 i TRLIS (se nedenstående grafer), bekræfter, at finansiel leasing benyttes af selskaber med en bred vifte af skattepligtige indtægter (45 % af de erklærede brugere af artikel 115 tjener under 1 mio. EUR og 70 % under 3 mio. EUR) (se diagrammet til venstre). Skattefordelens absolutte beløb som følge af fradraget af en ekstra udgift (73) i medfør af artikel 115 i TRLIS varierer også efter skatteyderens indtægt (se diagrammet til venstre).
Kilde: Økonomi- og finansministeriet.
(130)
De spanske myndigheder har også bekræftet, at leasingkontrakter og artikel 115 i TRLIS kan benyttes i forbindelse med aktiver, som er bygget (eller har deres oprindelse) i andre medlemsstater. Endelig bemærker Kommissionen, at betingelserne for at anvende artikel 115, stk. 6, i TRLIS er klare, objektive og neutrale, og at ingen forudgående tilladelse er nødvendig, for at den kan finde anvendelse. Som følge heraf har skatteforvaltningen ikke beføjelse til efter eget skøn at godkende eller afvise anvendelsen af foranstaltningen (74).
(131)
Kommissionen konkluderer derfor, at den fremskyndede afskrivning af leasede aktiver (artikel 115, stk. 6, i TRLIS) som sådan ikke giver ØIG'er en selektiv fordel i forbindelse med SLB-transaktioner.
5.3.2.2. Skønsmæssig anvendelse af indledende afskrivning (artikel 115, stk. 11, artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS) - foranstaltning 2
(132)
Ifølge afskrivningsreglerne i spansk skattelovgivning (artikel 11 i TRLIS) skal omkostningerne ved et aktiv normalt fordeles over hele aktivets økonomiske levetid - dvs. fra det tidspunkt, hvor det bliver benyttet til en økonomisk aktivitet. I henhold til artikel 115, stk. 6, i TRLIS skal der ved fremskyndet afskrivning af leasede aktiver tages hensyn til den dato, hvor aktivet blev operationelt. Eftersom det giver mulighed for, at den fremskyndede afskrivning kan begynde, før aktivet bliver taget i brug, giver artikel 115, stk. 11, i TRLIS en økonomisk fordel.
(133)
Denne mulighed er en undtagelse fra den generelle regel, jf. artikel 115, stk. 6, og er genstand for de spanske myndigheders skønsmæssige godkendelse. Denne foranstaltning er derfor ved første øjekast selektiv. I modsætning til, hvad Spanien og nogle tredjeparter påstår, er kriterierne for at give tilladelse ikke klare og objektive, og selv om de var klare og objektive, ville det ikke være tilstrækkeligt til at udelukke deres selektive karakter (75). Kommissionen bemærker, at kriterierne i artikel 115, stk. 11, i TRLIS er vage og skal fortolkes af skatteforvaltningen, som ikke har offentliggjort forvaltningsafgørelser eller -forklaringer i den henseende. Den skønsmæssige anvendelse af indledende afskrivning på grundlag af vage kriterier indfører selektivitet i SLB-ordningen, selv om de skønsmæssige beføjelser ikke udøves vilkårligt (76). Kommissionen bemærker endvidere, at Spanien ikke har givet en overbevisende forklaring på, hvorfor alle betingelserne i artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS er nødvendige for at undgå misbrug. F.eks. skal de særlige kendetegn ved den økonomiske udnyttelse af aktivet (77) påvises, og det samme gælder den manglende påvirkning af det skattepligtige beløb som følge af brugen af aktivet eller overdragelsen af ejerskabet (78). Der blev ikke fremlagt nogen begrundelse for disse begrænsninger, hvilket indfører yderligere elementer af selektivitet. Spanien påviste heller ikke, hvorfor en forudgående godkendelse er nødvendig. Det forekommer f.eks. lige så vigtigt at sikre en leasingtransaktions realitet, når der gives tilladelse til det normale fradrag for et aktivs leasing-/afskrivningsomkostninger eller ved anvendelse af fremskyndet afskrivning, som det er ved den indledende anvendelse af denne afskrivning. De første foranstaltninger er dog ikke betinget af forudgående godkendelse, og - som det er tilfældet med disse foranstaltninger - ville en efterfølgende kontrol af de klare og objektive kriterier, som gælder for den indledende afskrivning af leasede aktiver, tilsyneladende være tilstrækkelig.
(134)
Det fremgår af afgørelse K(2011) 4494 endelig, at de spanske myndigheder ifølge Kommissionen på et møde havde bekræftet, at betingelserne i artikel 115, stk. 11, i TRLIS på grundlag af de udstedte godkendelser kun var opfyldt i tilfælde af køb af skibe, som var overgået fra den normale selskabsbeskatningsordning til TS-ordningen (79), og den efterfølgende overdragelse af ejendomsretten til skibet til rederiet gennem benyttelse af en option i forbindelse med et bareboatcharter. Spanien nægtede (80) at have fremsat en sådan erklæring, men anerkendte, at der var vanskeligheder med fortolkningen (81). Kommissionen bemærker, at der ikke blev fremlagt dokumentation for, at der var givet godkendelser til at anvende indledende afskrivning under andre omstændigheder (82).
(135)
På grundlag af de spanske myndigheders eksempler ser det ud, som om de anmodninger om indledende afskrivning, som ØIG'er har indgivet til skatteforvaltningen, i detaljer beskriver hele SLB-ordningens opbygning og indeholder alle de relevante kontrakter (især skibsbygningskontrakt, leasingkontrakt, bareboatcharter, optionskontrakter, gældsovertagelses- og eftergivelsesaftale). Ifølge Spanien er disse elementer nødvendige for at kontrollere overensstemmelsen med betingelserne i artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS.
(136)
Kommissionen bemærker dog, at den procedure, der er fastsat i gennemførelsesbestemmelserne (83), giver skatteforvaltningen store skønsbeføjelser til at fortolke de retlige krav og til eventuelt at pålægge yderligere betingelser. Især må forvaltningen kræve alle supplerende oplysninger, som de måtte finde relevante for vurderingen (84). Vedrørende nogle af de fremlagte eksempler bemærker Kommissionen desuden i den forbindelse, at ansøgningerne fra ansøgerne også indeholdt supplerende bilag, som ikke er nødvendige for at godtgøre opfyldelse af betingelserne, jf. artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS: 1) en detaljeret beregning af de samlede skattefordele og fordelingen heraf mellem rederiet på den ene side og ØIG eller investorerne på den anden side og 2) en erklæring fra skibsværftet med oplysninger om de forventede økonomiske og sociale fordele ved skibsbygningskontrakten. Ifølge nogle klagere forlanger skatteforvaltningen disse dokumenter i forbindelse med godkendelsesprocessen. Ifølge Spanien fremlagde ansøgerne (ØIG'er) disse dokumenter på eget initiativ. Dokumenterne viser især, at der bliver taget hensyn til betydningen af en skibsbygningskontrakt for den spanske økonomi og til den samlede skattefordel, som en SLB-transaktion giver.
(137)
Kommissionen konkluderer, at den obligatoriske forudgående godkendelsesprocedure, den nødvendige fortolkning af vage betingelser i artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS og skatteforvaltningens mulighed for at anmode om supplerende dokumenter eller oplysninger er et klart bevis for, at skatteforvaltningen har vide skønsbeføjelser i udøvelsen af sin opgave med at godkende SLB-transaktioner.
(138)
Som nævnt i Kommissionens meddelelse om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne (i det følgende benævnt »meddelelsen om skattemæssige støtteforanstaltninger«) (85) anerkender Domstolen, at skønsmæssig behandling af erhvervsdrivende faktisk kan give en almindelig foranstaltnings individuelle anvendelse karakter af en selektiv foranstaltning, navnlig når skønsbeføjelsen udøves ud over, hvad der falder inden for almindelig forvaltning af skatteprovenu efter objektive kriterier (86) (87).
(139)
Kommissionen finder derfor, at den skønsmæssige anvendelse af indledende afskrivning af leasede aktivet gennem anvendelse af artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS giver ØIG'er, som er involveret i SLB-transaktioner, og deres investorer en selektiv fordel.
5.3.2.3. Økonomiske interessegruppers skattemæssige transparens (artikel 48 i TRLIS) - Foranstaltning 3
(140)
Kommissionen mener, at ØIG'ers status som skattemæssigt gennemsigtige enheder, der er fastsat i artikel 48 og 49 i TRLIS, blot giver forskellige erhvervsdrivende mulighed for at slutte sig sammen og finansiere enhver investering eller gennemføre enhver økonomisk aktivitet. Som følge heraf giver den pågældende foranstaltning ikke ØIG'er eller deres medlemmer en selektiv fordel.
5.3.2.4. Tonnageskatteordningen (artikel 124-128 i TRLIS) - Foranstaltning 4
(141)
Som forklaret i afsnit 2.2.4 ovenfor udgør TS-ordningen en eksisterende statsstøtteordning, der blev godkendt ved Kommissionens beslutning K(2002) 582 endelig af 27. februar 2002. Den omfatter bestemmelserne i artikel 125, stk. 2, i TRLIS vedrørende behandling af skjult skattepligt og kapitalgevinster i forbindelse med en overførsel af anvendte eller brugte aktiver, som tidligere var omfattet af det generelle skattesystem, til TS-ordningen
(142)
Under normale omstændigheder - dvs. når et selskab bliver i det almindelige selskabsskattesystem i stedet for at skifte til TS-ordningen - opvejes skattefordelen som følge af indledende eller fremskyndet afskrivning af aktiver i de første år (stigende skjult skattepligt) nemlig i vid udstrækning i de efterfølgende år (faldende skattepligt) eller ved salg eller afvikling af aktivet (beskatning af kapitalgevinst), jf. betragtning (17) ovenfor. I hele perioden resulterer denne proces i, at betalingen af visse skattebeløb udskydes. Da skattebetalingen under TS-ordningen ikke afhænger af forskellen mellem indtægter og udgifter, indebærer et skifte til TS-ordningen midt i perioden, at skjult skattepligt ikke opfyldes.
(143)
Sammenlignet med, hvad der ville ske inden for rammerne af det almindelige skattesystem, giver udskydningen af opfyldelsen af den skjulte skat i henhold til TS-ordningen, som er tilladt ifølge artikel 125, stk. 2, i TRLIS, en ekstra selektiv økonomisk fordel for de selskaber, der skifter til TS-ordningen, i forhold til dem, som bliver i det almindelige skattesystem.
(144)
Som forklaret nedenfor i afsnit 5.4 udvides TS-ordningen som godkendt af Kommissionen ikke til skattebehandling af indtægter fra bareboat-chartering, der således ikke udgør eksisterende, men ny støtte.
5.3.2.5. Artikel 50, stk. 3, i RIS - Foranstaltning 5
(145)
Sammenlignet med, hvad der blev godkendt som led i den anmeldte TS-ordning, fastsættes der en yderligere fordel i artikel 50, stk. 3, i RIS. Ved at fastlægge en undtagelse fra den normale anvendelse af artikel 125, stk. 2, i TRLIS anses visse søgående fartøjer, der normalt ville blive betragtet som anvendte eller brugte, for at være nye ved overgang til TS-ordningen. Derfor bliver opfyldelsen af den skjulte skattepligt - der normalt udskydes indtil salg eller afvikling af aktivet i medfør af artikel 125, stk. 2, TRLIS - definitivt annulleret. Denne annullering udgør en økonomisk fordel.
(146)
Den økonomiske fordel i henhold til artikel 50, stk. 3, i RIS er selektiv, fordi den ikke er tilgængelig for alle aktiver. Den er end ikke tilgængelig for alle skibe, der er omfattet af TS-ordningen og artikel 125, stk. 2, i TRLIS. Faktisk er denne fordel kun tilgængelig på betingelse af, at skibet købes gennem en finansiel leasingkontrakt, som tidligere er godkendt af skattemyndighederne. Som allerede nævnt har de spanske myndigheder bekræftet, at skatteforvaltningen kun anser denne betingelse for faktisk at være opfyldt, hvis en finansiel leasingkontrakt var blevet godkendt i forbindelse med en anvendelse til indledende afskrivning i henhold til artikel 115, stk. 11, i TRLIS. Hverken Spanien eller en tredjepart har henvist til andre omstændigheder, hvor en leasingkontrakt tidligere kunne være blevet godkendt af skatteforvaltningen. Som nævnt i afsnit 5.3.2.2 ovenfor blev disse godkendelser givet af skattemyndighederne under udøvelse af betydelige skønsbeføjelser og kun i forbindelse med nybyggede søgående skibe.
(147)
I modsætning til argumentet fra Spanien og visse tredjeparter er artikel 50, stk. 3, i RIS ikke kun en præcisering af den anmeldte særlige procedure elle af begrebet »anvendt skib«. Ved at betragte et leaset skib som stadig nyt på den dato, hvor lejeren udnytter call-optionen, forudsat at leasingkontrakten tidligere blev godkendt af skatteforvaltningen, afviger man fra den særlige procedure (88), der er fastsat i artikel 125, stk. 2, i TRLIS. Denne selektivitet indfører en yderligere fordel ved at forhindre beskatningen af den efterfølgende kapitalgevinst.
(148)
Kommissionen finder, at tildelingen af denne supplerende selektive fordel - hvad enten det sker ved henvisning til den almindelige skatteordning eller ved henvisning til den normale anvendelse af den alternative TS-ordning og artikel 125, stk. 2, i TRLIS som godkendt af Kommissionen - ikke kan begrundes i det spanske skattesystems karakter og generelle ordning.
(149)
Kommissionen har ganske vist godkendt artikel 125, stk. 2, i TRLIS som en særlig procedure, der skulle forebygge misbrug af artikel 125, stk. 1, dvs. forhindre erhvervsdrivende i at overføre brugte og overafskrevne skibe til TS-ordningen med det ene formål at sælge dem med en betydelig kapitalgevinst, som ville blive fritaget under TS-ordningen. Kommissionen bemærker i den forbindelse, at SLB-transaktionerne omfatter ØIG'er, der leaser - og herefter i kort tid ejer - et enkelt skib, som de ikke driver selv, og skifter til TS-ordningen i den meget begrænsede periode, som er nødvendig for at udnytte optionen i leasingkontrakten og overføre ejerskabet til deres eneste skib til rederiet. Disse transaktioner ser ikke ud til at være i overensstemmelse med målene med TS-ordningen som anført i retningslinjerne for søtransportsektoren.
(150)
Som følge heraf er Kommissionen ikke enig i, at det er logisk at betragte et skib som »nyt« på den dato, hvor optionen udnyttes, fordi ingen har brugt det før lejeren, eller fordi udnyttelsen af optionen allerede var aftalt ved indgåelse af leasingkontrakten.
(151)
Med hensyn til første del af dette argument bemærker Kommissionen, at ring-fencing-bestemmelserne også gælder for skibe, som en erhvervsdrivende overfører fra det normale skattesystem til TS-ordningen, dvs. uden nogen ændringer i ejerskabet, og uden at nogen tredjepart benytter det.
(152)
Med hensyn til anden del har den kendsgerning, at optionen allerede er aftalt, intet at gøre med afgørelsen af, om skibet er nyt. Kommissionen modtog ingen forklaring på, hvorfor et sådant skib skulle betragtes som nyt - uanset hvem ejeren er - på den dag, hvor optionen udnyttes. Den modtog heller ingen forklaring på, hvorfor denne hypotese kun ville være rimelig, hvis leasingkontrakten tidligere var blevet godkendt af skatteforvaltningen.
(153)
I den forbindelse bemærker Kommissionen, at kapitalgevinsten ikke ville være fritaget for skat, hvis artikel 50, stk. 3, i RIS kun præciserede, at leasede skibe betragtes som nye den dag, hvor leasingkontrakten underskrives uden hensyntagen til den dato, hvor optionen udnyttes. I så fald skulle ØIG betragtes som ejer af skibet forud for overførslen af det til TS-ordningen, skibet ville blive betragtet som anvendt eller brugt, når det bliver omfattet af TS-ordningen, og artikel 125, stk. 2, i TRLIS ville gælde, hvilket fører til udskudt opfyldelse af den skjulte skattepligt eller beskatning af kapitalgevinsten, når skibet sælges eller ophugges.
(154)
Kommissionen finder derfor, at artikel 50, stk. 3, i RIS giver en selektiv fordel til virksomheder, der køber skibe gennem finansielle leasingkontrakter, som tidligere er godkendt af skattemyndighederne og, især, ØIG'er eller deres investorer, der er involveret i SLB-transaktioner.
5.3.2.6. Selektiv fordel som følge af SLB som helhed Modtagere af fordelen
(155)
Størrelsen af den økonomiske fordel, der følger af SLB som helhed, svarer til den fordel, som ØIG ikke ville have fået ved den samme finansieringstransaktion ved udelukkende at anvende almindelige foranstaltninger. I praksis svarer denne fordel til summen af de fordele, som ØIG har høstet ved at anvende ovennævnte selektive foranstaltninger, dvs.:
-
sparede renter af de skattebeløb, der er udskudt i kraft af den indledende afskrivning (artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS)
-
beløbet for unddragen skat eller sparede renter af den skat, der er udskudt i henhold til TS-ordningen (artikel 128 i TRLIS), eftersom ØIG ikke var berettiget til TS-ordningen
-
beløbet for unddragen skat af kapitalgevinsten af salget af skibet i henhold til artikel 50, stk. 3, i RIS.
(156)
Når man ser på SLB som helhed, er fordelen selektiv, fordi den var underlagt de skønsmæssige beføjelser, som skatteforvaltningen havde fået tillagt ved den obligatoriske forudgående godkendelsesprocedure og gennem den upræcise ordlyd af betingelserne for indledende afskrivning. Eftersom andre foranstaltninger, der kun gælder for søtransportvirksomhed under retningslinjerne for søtransportsektoren - især artikel 50, stk. 3, i TRLIS - er afhængige af den forudgående godkendelse, er hele SLB-ordningen selektiv. Som følge heraf vil skatteforvaltningen kun godkende SLB-transaktioner til finansiering af søgående skibe (sektormæssig selektivitet). Som bekræftet af de statistikker, som Spanien har fremlagt, vedrører alle de 273 SLB-transaktioner, der blev organiseret i 2010, søgående skibe.
(157)
I den henseende ændrer det forhold, at alle rederier, bl.a. selskaber med hjemsted i andre medlemsstater, potentielt har adgang til SLB-finansieringstransaktioner, ikke konklusionen om, at ordningen begunstiger visse aktiviteter, nemlig køb af søgående skibe via leasingkontrakter, især med henblik på bareboat-chartering heraf og efterfølgende videresalg.
(158)
Europæiske skibsværfter klagede ved flere lejligheder over, at de ikke havde adgang til spanske bankers finansiering til SLB.
(159)
I sin afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure bemærkede Kommissionen, at alle skibe undtagen ét, der blev godkendt til SLB, blev bygget på spanske skibsværfter. Kommissionen gav udtryk for tvivl (89) om, hvorvidt et sådant resultat med rimelighed kunne forklares i forbindelse med transaktioner som følge af erhvervsdrivendes frie valg på et frit og konkurrencepræget marked.
(160)
I mangel af dokumentation for, at ansøgningerne vedrørende køb af ikkespanske skibe blev afvist, kan Kommissionen dog ikke fastslå, at SLB de facto var begrænset til køb af spanske skibe. Kommissionen bemærker endvidere, at de spanske skattemyndigheder ved en bindende meddelelse af 1. december 2008 som svar på et spørgsmål fra en potentiel investor udtrykkeligt bekræftede, at SLB gælder for skibe bygget i andre EU-medlemsstater (90). Under disse omstændigheder konkluderer Kommissionen, at SLB ikke medfører yderligere elementer af selektivitet til gavn for spanske skibsværfter og ingen forskelsbehandling på grundlag af skibsværftets hjemsted.
(161)
Kommissionen mener, at fordelen tilfalder ØIG og, i kraft af transparens, dens investorer. ØIG er nemlig den juridiske enhed, der anvender alle skatteforanstaltningerne og eventuelt indgiver anmodninger om tilladelser til skatteforvaltningen. F.eks. er det ubestridt, at anmodninger om anvendelse af indledende afskrivning eller TS blev indgivet på vegne af ØIG. Ud fra et skattemæssigt perspektiv er ØIG en skattetransparent enhed, og dens skattepligtige indtægter eller fradragsberettigede udgifter bliver automatisk overført til investorerne.
(162)
I en SLB-transaktion overføres en betydelig del af skattefordelen for ØIG økonomisk set til rederiet i form af et nedslag i prisen. Bilagene til visse sager, hvor ØIG'er anmoder om forudgående godkendelse af indledende afskrivning (se betragtning (168) nedenfor), bekræfter, at de erhvervsdrivende, der er involveret i SLB-transaktioner, mener, at skattefordelene som følge af transaktionen deles mellem ØIG'er eller deres investorer og rederierne. Spørgsmålet om, hvorvidt denne fordel skal tilregnes staten, vil dog blive taget op i næste afsnit.
(163)
Mens andre deltagere i SLB-transaktioner såsom skibsværfter, leasingselskaber og andre formidlere nyder godt af en indirekte virkning af den pågældende fordel, finder Kommissionen ikke, at den fordel, som ØIG og dens investorer oprindeligt fik, overføres til dem.
5.3.3. Overførsel af statsmidler og tilregnelse til staten
Statsmidler
(164)
De selektive fordele for ØIG'er og deres medlemmer, der blev identificeret i foranstaltning 2, 4 og 5 ovenfor (se afsnit 5.3.2.2, 5.3.2.4 og 5.3.2.5), er resultatet af anvendelsen af skatteretlige bestemmelser.
(165)
For hver af SLB-transaktionerne fører brugen af statsmidler til rentetab på skatteudskydelsen som følge af den indledende afskrivning af leasede aktiver, skattetab på grund af manglende opfyldelse af den skjulte skattepligt, når ØIG skifter fra det normale selskabsskattesystem til TS-ordningen, og skattetab på grund af manglende beskatning af den kapitalgevinst, som opstår, når ejerskabet til skibet overføres til rederiet. SLB-systemet som helhed indebærer et definitivt tab af skatteindtægter svarende til forbruget af statsmidler i form af skatteudgifter og rentetab.
(166)
I forbindelse med SLB-transaktioner overfører staten indledningsvis sine midler til ØIG ved at finansiere de selektive fordele. I kraft af den skattemæssige gennemsigtighed overfører ØIG herefter statsmidlerne til sine investorer.
Tilregnelse
(167)
De omhandlede foranstaltninger udspringer af anvendelsen af den spanske skattelov og af skattegodkendelser givet af den spanske skatteforvaltning til anvendelse af både indledende afskrivning og TS-ordningen. Disse godkendelser blev givet til anvendelse af individuelle foranstaltninger såsom indledende (fremskyndet) afskrivning af skibet leaset af hver ØIG eller ØIG'ens skifte til TS. Ifølge eksempler fra de spanske myndigheder var godkendelsen endvidere nødvendig for, at finansieringstransaktionen kunne gennemføres.
(168)
I henhold til klagerne ville skatteforvaltningen gennemgå og blande sig i fordelingen af skattegevinsten mellem rederiet på den ene side og ØIG og dens investorer på den anden. På grundlag af eksemplerne fra de spanske myndigheder ser det faktisk ud, som om anmodninger indsendt til skatteforvaltningen om godkendelse af indledende afskrivning normalt omfatter en beregning af den samlede skattefordel ved SLB-strukturen og fordelingen af denne skattefordel mellem rederiet og investorerne i ØIG eller under alle omstændigheder indeholder de nødvendige oplysninger til at foretage denne beregning.
(169)
Imidlertid er alle de økonomiske følger af at give ØIG'er skattefordelen et resultat af en kombination af retlige transaktioner mellem private enheder. De gældende regler tvinger ikke ØIG'er til at overføre en del af skattefordelen til rederier og langt mindre til skibsværfter eller formidlere. Ganske vist har skatteforvaltningen en udstrakt skønsbeføjelse, og i den forbindelse vurderer den de økonomiske indvirkninger af den samlede transaktion, men det er ikke nok til at fastslå, at det er de spanske myndigheder, som træffer beslutning om overførsel af en del af fordelen til rederierne eller om størrelsen af overførslen. Denne situation er forskellig fra den, der blev undersøgt i afgørelserne om Air Caraïbes eller om franske GIE Fiscaux, hvor investorerne var retligt forpligtede til at overføre mindst 60 % eller to tredjedele af fordelen til brugene, og de franske myndigheder kontrollerede, at hver transaktion opfyldte dette krav.
(170)
Dermed blev de selektive fordele givet gennem statsmidler. De kan klart tilregnes den spanske stat, da de er til gavn for ØIG'er og deres investorer. Dette er dog ikke tilfældet med de fordele, rederierne har, og så meget desto mere de indirekte fordele, der tilflyder skibsværfter og formidlere.
5.3.4. Fordrejning af konkurrencen og indvirkning på samhandelen
(171)
Endelig truer denne fordel med at fordreje konkurrencen og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Når støtte, som ydes af en medlemsstat, styrker en virksomheds position i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med i samhandelen inden for Fællesskabet, må det antages, at denne samhandel påvirkes af støtten (91). Det er tilstrækkeligt, at støttemodtageren konkurrerer med andre virksomheder på markeder, der er åbne for konkurrence (92) og samhandel mellem medlemsstaterne.
(172)
I den foreliggende sag er investorerne, dvs. medlemmerne af ØIG'er, aktive i forskellige erhvervssektorer, især i sektorer, der er åbne for samhandelen inden for EU. Via de transaktioner, der er omfattet af SLB, er de endvidere aktive gennem ØIG'er på markederne for bareboat-chartering og køb og salg af søgående skibe, som er åbne for samhandel inden for EU. De fordele, der følger af SLB, styrker deres position på deres respektive markeder og fordrejer dermed eller truer med at fordreje konkurrencen.
(173)
Den økonomiske fordel for ØIG'er og deres investorer, som er omfattet af de undersøgte foranstaltninger, vil derfor kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencen på det indre marked.
5.4. EKSISTERENDE ELLER ULOVLIG STØTTE
(174)
Artikel 1, litra b), i forordning (EF) nr. 659/1999 (93) fastsætter forskellige situationer, hvor støtte betragtes som eksisterende støtte. Ifølge bemærkninger, der er modtaget i den foreliggende sag, vil eksisterende støtte være i) støtte, der eksisterede inden traktatens ikrafttræden i Spanien, eller ii) støtte, der tidligere var blevet godkendt af Kommissionen.
Tonnageskatten udgør eksisterende støtte, men dens anvendelse heraf på indtægter fra bareboat-chartering udgør ny støtte
(175)
Blandt foranstaltninger, der kan betragtes som statsstøtte (94), mener Kommissionen, at kun lovbestemmelserne om TS-ordningen (artikel 124-128, i TRLIS, foranstaltning 4) udgør en eksisterende statsstøtteordning, fordi den blev godkendt af Kommissionen i 2002.
(176)
Kommissionen finder dog ikke, at ØIG'er, der er involveret i skatteleasingtransaktioner, opfylder alle betingelserne for at være berettigede til den spanske TS-ordning.
(177)
Kommissionen godkendte den spanske TS som forenelig støtte på grundlag af retningslinjerne for søtransportsektoren, der kun gælder for virksomheder, som driver reel søtransportvirksomhed (95) enten med deres egne skibe eller med chartrede skibe. Undtagelsesvis kan TS gælde for aktiviteter, der i henhold til retningslinjerne betragtes som støtteerhverv for søtransport eller kan sidestilles med søtransport. F.eks. kan skibsadministrations-, opmudrings- eller bugseringsvirksomhed betragtes som støtte (96). I modsætning hertil kan bare det at eje et skib, købe det gennem finansiel leasing eller leje eller udchartre det til tredjeparter uden at påtage sig det fulde ansvar for skibets drift, ikke betragtes som kvalificerende virksomhed. Naturligvis bør den, der nyder godt af TS-ordningen, være den, der udfører den kvalificerende transportvirksomhed med det kvalificerende skib.
(178)
Ganske vist kan Kommissionen undtagelsesvist tidligere have godkendt bareboat-chartering som en del af visse anmeldte TS-ordninger, men kun midlertidigt og under særlige omstændigheder i forbindelse med overkapacitet (97). Under de omstændigheder forbliver de berørte virksomheders kerneaktivitet søtransport, og indtægterne fra bareboat-chartering-aktiviteterne kan betragtes som et støtteerhverv til kerneaktiviteten. Denne tolerance er helt på linje med målene med retningslinjerne for søtransportsektoren: »bevare og forbedre den maritime knowhow og beskytte og fremme beskæftigelsen blandt europæiske søfolk« og »medvirke til at underbygge det maritime kompleks i medlemsstaterne og fastholde flådens generelle konkurrenceevne på verdensmarkederne« (98).
(179)
I overensstemmelse med retningslinjerne for søtransportsektoren anføres det eksplicit i Kommissionens beslutning K(2002) 582 endelig af 27. februar 2002 om godkendelse af den spanske TS-ordning, at kun søtransportvirksomhed berettiger til TS (99). Det fastsættes således i afsnit 2.4. »Modtagere«, at: »Modtagere af tonnageskatteordningen kan være spanske skibsfartsvirksomheder, hvis aktiviteter omfatter drift af ejede og chartrede skibe« (vores understregning), og i afsnit 2.5 »Kvalificerende aktiviteter/skibe« fastsættes det, at: »Tonnageskatteordningen dækker kun indkomst fra søgående skibe, som drives i forbindelse med søtransportvirksomhed. Kvalificerende virksomhed er kun rettet imod søtransport« (vores understregning).
(180)
Det følger af ordlyden af Kommissionens beslutning fra 2002, som blev vedtaget på grundlag af retningslinjerne for søtransport, at virksomheder identificeret som spanske rederier kan blive omfattet af TS-ordningen, forudsat at de udøver deres kvalificerende søtransportvirksomhed - og inden for grænserne heraf.
(181)
Kommissionen finder ikke, at den virksomhed, som ØIG'er, der er involveret i SLB-transaktioner, udøver, kan betragtes som transportvirksomhed. Når ØIG skifter til TS-ordningen, leaser den et enkelt skib fra et leasingselskab og chartrer det ud til et rederi som tredjepart på bareboat-basis. Hvis rederiet som tredjepart driver skibet for at levere søtransportydelser, kan det være berettiget til TS. Dog stiller ØIG kun et skib til rådighed for det pågældende rederi, som driver det. ØIG er derfor en formidler, som leverer udlejnings- eller leasingydelser, ikke transportydelser.
(182)
ØIG'er, der er involveret i SLB-transaktioner, udchartrer normalt det eneste skib, de ejer eller leaser, og som derfor udgør hele deres flåde. Under disse omstændigheder løber ØIG ingen risiko og har heller intet ansvar for besætningsadministration eller for den tekniske eller kommercielle administration af skibet. Den er en ren formidler, og indtægterne fra udchartring på bareboat-basis kan ikke anses for et støtteerhverv til søtransportvirksomhed.
(183)
Endvidere bliver ØIG'er i TS-ordningen i en kort periode, dvs. de to uger, som er nødvendige for at udnytte optionen i leasingkontrakten, og for at rederiet kan udnytte optionen i forbindelse med charterkontrakten. At tillade denne type virksomhed i henhold til TS-ordningen ser ikke ud til på varig vis at øge tonnagen under EØS-landenes flag - eller kontrol. Af samme årsager synes ØIG'er, der er involveret i SLB-transaktioner, ikke at bidrage til målet om at »bevare … den maritime knowhow og beskytte … beskæftigelsen blandt europæiske søfolk« eller at »medvirke til at underbygge det maritime kompleks«.
(184)
Alt i alt indebærer godkendelsen, sådan som det fremgår af 2002-beslutningen, ikke, at aktiviteter, der udøves af virksomheder såsom de ØIG'er, der er involveret i SLB, kan betragtes som søtransportvirksomhed.
(185)
Hvis virksomheder som ØIG'er, der er involveret i SLB (100)-transaktioner, medtages, finder Kommissionen derfor, at det fører til tildeling af ny støtte enten gennem beregning af den skattepligtige indtægt i forhold til tonnagen eller muligheden for at udsætte opfyldelsen af en skjult skattepligt, indtil skibet enten sælges eller ophugges, jf. artikel 125, stk. 2, i TRLIS.
De øvrige foranstaltninger udgør støtte
(186)
Indledende afskrivning af leasede aktiver (artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS, foranstaltning 2) udgør ikke eksisterende støtte, fordi den blev indført i 2002, dvs. efter Spaniens tiltrædelse af EU i 1986, og aldrig blev anmeldt til eller godkendt af Kommissionen. Desuden kan virkningen af denne foranstaltning klart adskilles fra virkningen af den fremskyndede afskrivning. Denne foranstaltning udgør ulovlig støtte.
(187)
Tilsvarende trådte artikel 50, stk. 3, i RIS, som gav mulighed for fritagelse af kapitalgevinster på skibe erhvervet i forbindelse med tidligere godkendte leasingkontrakter (foranstaltning 5), i kraft i 2002 uden forudgående anmeldelse til eller godkendelse af Kommissionen.
(188)
Kommissionen finder ikke, at den godkendelse, der blev givet i 2002, dækker gennemførelsesforanstaltningerne og navnlig artikel 50, stk. 3, i RIS, fordi der hermed indføres en undtagelse fra de afgrænsningsregler, som gælder for brugte skibe i medfør af artikel 125, stk. 2, i TRLIS, hvilket betyder en supplerende fordel. Denne undtagelse skulle have været anmeldt sammen med de af Kommissionen godkendte lovbestemmelser, men det blev den ikke.
(189)
Anvendelsen af artikel 125, stk. 2, i TRLIS synes ikke at kræve nogen yderligere definition eller præcisering. Den ville normalt udløse beskatning af den kapitalgevinst, som en udlejer har på overførsel af et skib til lejer (rederi). Hvis Spanien fandt, at en præcisering var nødvendig, skulle dette have været gjort ved anmeldelsen.
(190)
Som følge heraf udgør gennemførelsesforanstaltningerne og især artikel 50, stk. 3, i RIS ulovlig støtte.
5.5. FORENELIGHED MED DET INDRE MARKED
(191)
Kommissionen konkluderer, at følgende foranstaltninger udgør statsstøtte, hver især og i forbindelse med SLB:
-
Indledende afskrivning af aktiver erhvervet gennem en finansiel leasingkontrakt (artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS)
-
TS-ordningen for så vidt angår støtteberettigelse af bareboat-chartering-aktiviteter
-
Artikel 50, stk. 3, i RIS.
(192)
I princippet er statsstøtte som defineret i artikel 107, stk. 1, i TEUF forbudt. I henhold til artikel 107, stk. 2 er visse typer af støtte dog forenelige, og i henhold til artikel 107, stk. 3 kan Kommissionen erklære visse typer af støtte eller støtte til bestemte modtagere for forenelige. Alt efter kategorien af modtagere kan særlige bestemmelser såsom retningslinjerne for søtransport (101) eller rammebestemmelserne for skibsbygning (102) finde anvendelse.
(193)
Hverken de spanske myndigheder eller de tredjeparter, der er identificeret som modtagere i denne afgørelse, har påberåbt sig anvendelsen af andre bestemmelser i artikel 107, stk. 2, og 3, i TEUF eller anvendelsen af andre statsstøttebestemmelser, der er vedtaget på grundlag af artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF.
5.5.1. Anvendelse af retningslinjerne for søtransport
Indtægter fra udchartring på bareboat-basis til TT: støtteberettigelse til TT
(194)
Som anført i betragtning (71) ovenfor finder de spanske myndigheder og visse tredjeparter, at udchartring er dækket af 2002-beslutningen om godkendelse af den spanske TS-ordning, fordi den henviser til drift af ejede og chartrede skibe.
(195)
Kommissionen er ikke enig i denne fortolkning af 2002-beslutningen. Både retningslinjerne for søtransport og 2002-beslutningen gør det klart, at TS kun bør gælde for søtransportvirksomhed (103). Som regel kan indtægter fra andre aktiviteter end transport - også når de udføres af et søtransportselskab - ikke beskattes efter TS-ordningen (104) undtagen ved en udtrykkelig undtagelse og på visse betingelser (støtteaktiviteter, opmudring/sandsugning, bugsering).
(196)
I den forbindelse dækker »drift af ejede og chartrede skibe«, der nævnes som en støtteberettiget aktivitet i 2002-beslutningen, kun »drift« af skibe, som enten ejes eller chartres på bareboat-basis og drives - i tilfælde af både ejede og chartrede skibe - af et søtransportselskab.
(197)
Som allerede anført i afsnit 5.3.2.4 driver de finansielle ØIG'er, der er involveret i SLB-finansieringstransaktioner, ikke selv skibe og yder ingen søtransporttjenester. De er finansielle formidlere, der er involveret i den kollektive finansiering af et aktiv. De blander sig ikke i besætningsadministrationen eller i den strategiske, tekniske eller kommercielle administration af det skib, de chartrer ud, og de bærer ikke nogen risiko eller noget ansvar for leveringen af søtransportydelser.
(198)
Kommissionen bemærker endvidere, at ØIG'er, der er involveret i SLB-transaktioner, udchartrer deres eneste skib med både en købs- (eller call-) option, som rederiet fra starten påtager sig at udnytte, og en salgs- (eller put-) option, som ØIG kan udnytte. Dette svarer til en forsinket - og alligevel endelig - overførsel af ejerskabet til hele ØIG's flåde. Som følge heraf er ØIG ikke i den samme situation som rederier, der lider under midlertidig overkapacitet og i ønsket om en vis fleksibilitet udchartrer en del af deres flåde til tredjepartsoperatører i en begrænset periode (se betragtning (178) ovenfor).
(199)
Af alle disse årsager mener Kommissionen, at ØIG'er, der er involveret i SLB-transaktioner, hverken er berettigede til den spanske tonnageskatteordning som godkendt af Kommissionen eller er dækket af bestemmelserne i retningslinjerne for søtransport.
(200)
Kommissionen mener dog, at ØIG'er, der er involveret i SLB-transaktioner, og deres investorer på baggrund af leasingtransaktionernes generelle karakter fungerer som formidlere, der kanaliserer en fordel med et almennyttigt formål videre til andre modtagere (rederier).
Støtteberettigelse for ØIG'er og/eller deres investorer som formidlere
(201)
I overensstemmelse med den tilgang, der er valgt i beslutningen af 20. december 2006 vedrørende franske GIE Fiscaux (105), er Kommissionen af den opfattelse, at den støtte, som gik til ØIG eller dens investorer - da den udgør et rimeligt vederlag for deres formidling i forbindelse med overførslen til rederierne af en fordel med et almennyttigt formål - vil være forenelig i samme forhold. Ganske vist er der i denne sag ingen retlig forpligtelse for ØIG'erne til at overføre en del af den modtagne støtte til rederierne. Men i udøvelsen af sit skøn ved vurdering af foranstaltningens forenelighed i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF finder Kommissionen det passende at tage hensyn til foranstaltningens gunstige virkninger for søfartssektoren og tilsvarende anvende bestemmelserne i retningslinjerne for søtransport - som normalt gælder for støtteforanstaltninger - på den fordel, der er overført til rederiet. Såfremt anvendelsen af retningslinjerne for søtransport på et rederi, der er involveret i en bestemt SLB-transaktion, fører til en forholdsmæssigt forenelig fordel eller en samlet fordel på x %, er den samme procentdel af støtten, som gik til ØIG eller dens investorer, derfor forenelig.
Fordel for rederierne som slutbrugere
(202)
Eftersom fordelen er til gavn for rederierne, er artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF sammen med retningslinjerne for søtransport (106) de eneste relevante rammebestemmelser for vurdering af, om den er forenelig.
(203)
Kommissionen finder, at rederierne ikke nyder godt af statsstøtte i den i artikel 107, stk. 1, i TEUF nævnte betydning. For at identificere størrelsen af forenelig støtte til ØIG'er - som formidlere, der har kanaliseret en fordel, som forfølger et mål af fælles interesse, videre til rederier - finder Kommissionen ikke desto mindre, at retningslinjerne for søtransport skal finde tilsvarende anvendelse på den fordel, som ØIG'en har overført til rederiet med henblik på at fastslå: 1) størrelsen af den støtte, ØIG oprindelig modtog og overførte til rederiet, og som ville have været forenelig, hvis det overførte beløb udgjorde statsstøtte til rederiet, 2) andelen af den forenelige støtte i den samlede fordel, der blev overført til rederiet, og 3) størrelsen af den støtte, der bør betragtes som forenelig som ØIG'ernes vederlag for deres formidling.
(204)
Retningslinjerne for søtransport beskriver forskellige kategorier af statsstøtte og betingelserne for, at Kommissionen kan godkende støtte. Navnlig gøres det i retningslinjerne klart, at de kun gælder for søtransportaktiviteter og et begrænset antal tilknyttede eller sidestillede aktiviteter.
(205)
Når et rederi som slutbruger leverer søtransportydelser (eller sidestillede aktiviteter) og opfylder alle betingelserne i retningslinjerne, vil en fordel modtaget af rederiet, der udgør støtte, være forenelig med det indre marked.
(206)
I henhold til retningslinjerne for søtransport kan støtte gives i form af forskellige kategorier af foranstaltninger. En af de vigtigste betingelser, der er anført i artikel 10 i 1997-retningslinjerne og artikel 11 i retningslinjerne for søtransport fra 2004, er et samlet loft over støtten, dvs. et maksimalt statsstøttebeløb, som en virksomhed kan få bevilget, og som kan anses for foreneligt med det indre marked (107).
(207)
I henhold til retningslinjerne fra 1997 svarer støtteloftet til »en fritagelse af søfolkene for beskatning og socialsikringsbidrag og nedsættelse af selskabsskatten på skibsfartsaktiviteter til nul«. I henhold til retningslinjerne fra 2004 svarer støtteloftet til en fritagelse af søfolkene for beskatning og socialsikringsbidrag og nedsættelse af selskabsskatten på skibsfartsaktiviteter gennem anvendelse af en TS-ordning. Imidlertid fastsættes det også i 2004-retningslinjerne, at »det samlede støttebeløb … ikke må overstige det samlede beløb for skatter og socialsikringsbidrag, der opkræves fra skibsfartsaktiviteter og fra søfolk.«
(208)
Med hensyn til anvendelsen af støtteloftet på bestemte begunstigede rederier finder Kommissionen, at det bør overvejes på EØS-niveau. Det betyder, at løftet skal tage behørigt hensyn til den selskabsskat og de socialsikringsbidrag, der betales af modtagere i andre EØS-medlemsstater. Denne tilgang er i overensstemmelse med retspraksis fra Fagor Brandt-sagen (108), der bekræftede, at der ved vurderingen af en statslig støtteforanstaltning skulle tages behørigt hensyn til den kumulative virkning af mulig støtte tildelt i forskellige medlemsstater.
(209)
Da den foreliggende sag vedrører støtte, som er tildelt ØIG'er i forbindelse med - et rederis - køb af et langfristet aktiv, er Kommissionen enig med de spanske myndigheder i, at den fordel, rederiet har fået, bør fordeles over aktivets normale afskrivningsperiode (10 år skatteteknisk set) og sammenholdes med det samlede beløb i skatter og socialsikringsbidrag, der er betalt i den samme periode.
(210)
I overensstemmelse med loftet skal alle fordele, der er bevilget ud over det samlede beløb i indkomstskatter og socialsikringsbidrag for søfolk og selskabsbeskatning af skibsfartsaktiviteter, betragtes som uforenelige med traktaten.
5.6. TILBAGESØGNING
(211)
Ifølge artikel 14 i forordning (EF) nr. 659/1999 skal Kommissionen i negative beslutninger om ulovlig støtte bestemme, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren. Gennem tilbagebetaling af støtten genoprettes så vidt muligt den konkurrenceposition, der forelå, før den blev bevilget.
(212)
Det fastsættes dog også i forordningens artikel 14, at Kommissionen ikke kræver tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen. I dette afsnit undersøges, om de generelle principper for ligebehandling, beskyttelse af berettigede forventninger eller retssikkerhed forhindrer Kommissionen i at kræve tilbagebetaling af hele eller dele af den tidligere bevilgede støtte.
5.6.1. Ligebehandling
(213)
Princippet om ligebehandling og forbud mod forskelsbehandling indebærer, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (109).
(214)
Den franske GIE Fiscaux-ordning er faktisk sammenlignelig med SLB i en række henseender. Den kræver formidling ved en skattetransparent ØIG eller investorer mellem den, der bygger et langfristet aktiv, og køberen, som ØIG leaser eller chartrer aktivet til. ØIG afskriver aktivet efter en fremskyndet og indledende metode, og kapitalgevinsten af salget af aktivet fritages for selskabsskat. ØIG eller dens investorer returnerer en betydelig del af fortjenesten som følge af skatteforanstaltningerne til køberen af aktivet (f.eks. et rederi) i form af en nedsættelse af leje eller købsoptionspris. Den franske ordning omfattede dog en eksplicit fritagelse af kapitalgevinster, mens denne fritagelse i SLB er resultatet af en kombineret anvendelse af TS-ordningen og artikel 50, stk. 3, i RIS på ØIG.
(215)
Kommissionen bemærker også, at de franske og spanske sagers retlige kontekst og forløb er forskellige, og at Kommissionen afholdt sig fra at kræve tilbagebetaling for en del af den vurderede periode i sin endelige beslutning fra 2006 om GIE Fiscaux på grund af denne sags særlige forløb. Især havde Frankrig ikke formelt anmeldt ordningen til Kommissionen, men havde orienteret den før ordningens gennemførelse. Kommissionen bemærker også, at den ved indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure for GIE Fiscaux aldrig før havde afgjort en lignende sag. Da den indledte den formelle undersøgelse vedrørende SLB, havde Kommissionen derimod allerede fastslået, at en lignende ordning - netop den franske GIE Fiscaux - var en statsstøtteordning. Da den retlige og faktuelle kontekst for GIE Fiscaux adskiller sig fra SLB's, mener Kommissionen, at forskellig behandling kunne være begrundet. Som Kommissionen vil forklare i afsnit 5.6.3 nedenfor, fik årsager vedrørende retssikkerhedsprincippet imidlertid Kommissionen til at afholde sig fra at kræve tilbagebetaling i denne sag indtil den dato, hvor afgørelsen om franske GIE Fiscaux blev offentliggjort.
(216)
Kommissionen mener videre, at anvendelsen af princippet om berettigede forventninger på lignende foranstaltninger i ovennævnte betragtning (92) ovenfor var begrundet i de særlige omstændigheder i hver sag. Med hensyn til den spanske goodwill-sag var ordningen i et svar til et medlem af Europa-Parlamentet klart beskrevet som en generel foranstaltning. Med hensyn til koordinationscentrene og de multinationale selskabers koncerninterne aktiviteter (110) fandt Kommissionen, at der forelå berettigede forventninger på grundlag ikke blot af den forudgående godkendelse af de belgiske koordinationscentre som en generel foranstaltning i 1984 og 1987, men også af det svar, som Kommissionen gav på en forespørgsel fra Parlamentet (111). Det blev anført heri, at en lang række skatteforanstaltninger - »bestemmelser for multinationale koncerners hovedkontorer i Europa med henblik på at undgå dobbeltbeskatning« - »ikke faldt ind under statsstøttereglerne«. Desuden var alle ordningerne blevet gennemført efter afgivelsen af svaret på forespørgslen fra Parlamentet. I sagen om skattebegunstigede selskaber i Gibraltar byggede de berettigede forventninger på, at foranstaltningen var kopieret efter en anden foranstaltning i den samme medlemsstat - ordningen for skattefritagne selskaber - der udgjorde eksisterende støtte. På samme måde var Orkney- og Shetlandsforanstaltningerne kopieret efter hinanden.
(217)
Vedrørende SLB mener Kommissionen derfor, at det generelle ligebehandlingsprincip er opfyldt under hensyntagen til ordningens særlige omstændigheder, såfremt principperne for beskyttelse af berettigede forventninger og retssikkerhed (se afsnit 5.6.2 og 5.6.3 nedenfor) er opfyldt.
5.6.2. Berettigede forventninger
(218)
Berettigede forventninger vil følge af en foranstaltning fra Kommissionens side, som gav præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer (112) af en sådan karakter, at den giver anledning til begrundet håb (113) hos myndighederne eller de begunstigede under en ordning, som var ulovlig (114). Ifølge retspraksis kan ingen berettigede forventninger i princippet anerkendes, hvis der ikke foreligger en korrekt anmeldelse (115) (116), medmindre der er tale om ekstraordinære omstændigheder (117).
5.6.2.1. Kommissionens beslutning fra 2001 vedrørende Brittany Ferries (BAI)
(219)
Kommissionen bemærker, at Spanien undlod at anmelde SLB til Kommissionen, og at bemærkningen i dens afgørelse fra 2001 vedrørte en anden ordning - den tidligere ordning end den, der blev vurderet i beslutningen om GIE Fiscaux - og indeholdt en eksplicit henvisning til en anden medlemsstats retssystem. Som følge heraf mener Kommissionen ikke, at denne bemærkning udgør ekstraordinære omstændigheder og er tilstrækkelig til at begrunde anerkendelsen af berettigede forventninger til fordel for Spanien og tredjepartsoperatører involveret i SLB-transaktioner. Denne konklusion er i overensstemmelse med tilgangen i Kommissionens beslutning fra 2006 om GIE Fiscaux, hvor Kommissionen ikke afdækkede noget, der viste, at der forelå berettigede forventninger (118).
5.6.2.2. Offentliggørelsen af udkast til foranstaltninger i det spanske parlaments statstidende
(220)
Offentliggørelsen af udkast til foranstaltninger i en medlemsstats parlaments statstidende opfylder ikke kravet om formel anmeldelse og standstill i henhold til denne bestemmelse i traktaten. Kommissionen bemærker, at den indledende afskrivningsforanstaltning blev gennemført 21 måneder efter offentliggørelsen af forordning (EF) nr. 659/1999 uden forudgående anmeldelse og samtidig med TS-ordningen, som blev anmeldt korrekt til - og godkendt af - Kommissionen ifølge bestemmelserne i traktaten og førnævnte forordning.
5.6.2.3. Anmodningen fra 2001 om oplysninger om en skatteleasingordning
(221)
Kommissionen finder ikke, at dette brev har kunnet skabe noget berettiget håb om SLB eller de individuelle foranstaltninger vedrørende SLB-transaktioner.
(222)
I overensstemmelse med artikel 10, stk. 1 og 2, i forordning (EF) nr. 659/1999 analyserede Kommissionen de oplysninger, som den havde om påstået ulovlig støtte, og den 21. december 2001 anmodede den om oplysninger fra medlemsstaten. I første omgang bemærker Kommissionen, at en anmodning om oplysninger ikke er et offentligt dokument. For det andet viser denne anmodning, i modsætning til hvad PYMAR hævder, at Kommissionen ikke havde de nødvendige oplysninger til at identificere og vurdere den påståede ulovlige støtte. Selv om den var blevet offentliggjort, kunne den ikke som sådan have skabt nogen berettiget forventning om, at ordningen ikke udgjorde støtte. For det tredje og vigtigst af alt benægtede de spanske myndigheder ved breve af 28. januar 2002 og 28. maj 2002, at der var nogen skatteforanstaltning tilgængelig til støtte for køb af skibe i forbindelse med kontrakter underskrevet efter den 31. december 2000.
5.6.2.4. Beslutningen fra 2004 vedrørende den nederlandske anmeldelse (119)
(223)
Kommissionen mener ikke, at 2004-beslutningen kunne have skabt begrundet håb med hensyn til SLB eller de individuelle foranstaltninger, der indgår i SLB-transaktioner, af følgende årsager:
(224)
For det første var emnet for Kommissionens undersøgelse i denne sag ikke en spansk foranstaltning, men en ordning anmeldt af den nederlandske regering, der havde til formål at kompensere de nederlandske skibsværfter eller tillade dem at matche tilbud, der var fremsat i 2000 (120) af spanske skibsværfter, der angiveligt fik statsstøtte fra Spanien med hensyn til seks specifikke skibsbygningskontrakter. Som følge heraf var formålet med Kommissionens beslutning i 2004 at foretage en vurdering af den støtte, Nederlandene havde anmeldt, og ikke en støtte, som Spanien angiveligt havde tildelt.
(225)
For det andet var den spanske foranstaltning, som Nederlandene ønskede at matche, hverken SLB eller nogen af komponenterne heri. Som nævnt i beslutningen fra 2003 om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i den pågældende sag gjorde de nederlandske myndigheder klart støtte gældende i form af rentetilskud til kreditter, der angiveligt blev ydet til rederierne i henhold til det spanske kongelige dekret 442/94 (121). Desuden bemærker Kommissionen, at både indledende afskrivning af leasede aktiver og den spanske TS-ordning først trådte i kraft den 1. januar 2002. Et udkast til disse foranstaltninger blev først offentliggjort i det spanske parlaments statstidende den 10. oktober 2001. Derfor kunne de ikke være blevet brugt til at finansiere skibsbygningskontrakter i 2000.
(226)
For det tredje kunne bemærkningerne i 2004-beslutningen ikke skabe nogen berettigede forventninger, selv om de erhvervsdrivende havde forestillet sig, at den spanske foranstaltning, som skulle matches, var SLB - hvilket ikke var tilfældet. Kommissionen erklærede nemlig, at den ikke havde »tilstrækkeligt bevis for den påståede spanske støtte«, fordi Spanien havde anført, at støtten i henhold til kongeligt dekret 442/94 ikke længere ville være tilgængelig efter den 31. december 2000. Efter den dato ville støtten ikke længere være godkendt i henhold til skibsbygningsforordningen (122). Emnet for Kommissionens undersøgelse var imidlertid den nederlandske matchende støtte, ikke den påståede spanske støtte, og den vigtigste tvivl, som Kommissionen rejste i beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren, vedrørte muligheden i rammebestemmelserne for statsstøtte til skibsbygning (123) for matchende støtte - når det var blevet bevist - som var blevet tildelt af en anden medlemsstat og ikke af et tredjeland.
(227)
Det manglende bevis for den påståede støtte kom som et sekundært argument i den tvivl, Kommissionen gav udtryk for. Efter at have bedt Spanien om afklaring på grundlag af oplysningerne fra Nederlandene kunne Kommissionen kun registrere Spaniens benægtelse af, at der var ydet støtte (124) (i medfør af det spanske kongelige dekret 442/94), og konkludere, at Nederlandene havde undladt at fremlægge tilstrækkeligt bevis for, at den spanske støtte var blevet matchet. Det manglende bevis for statsstøtte er ikke det samme som bevis for, at der ikke forelå statsstøtte i (nogen) spansk foranstaltning. Tværtimod havde Kommissionen allerede i beslutningen om at indlede proceduren præciseret, at den »ikke havde kunnet fastslå, at Spanien ulovligt havde ydet påstået støtte, men Kommissionen fortsætter med at holde skibsbygningsmarkedet og potentielle statsstøttekrænkelser under opsyn (125).« Hvis de i god tro havde ment, at den spanske støtte, som Nederlandene havde til hensigt at matche, var SLB, skulle de faktiske eller potentielle modtagere af SLB have været alarmeret over, at Spanien havde benægtet dens eksistens i stedet for at påstå, at den var forenelig.
5.6.2.5. Beslutningen fra 2006 i sagen om franske GIE Fiscaux
(228)
Kommissionen finder, at hverken dens beslutning om at indlede den formelle procedure i den franske sag om GIE Fiscaux i 2004 eller dens endelige beslutning i 2006 om, at ordningen var delvis uforenelig støtte, på nogen måde kan have skabt berettigede forventninger, sådan som PYMAR hævder.
(229)
Støtteforanstaltninger skal nemlig anmeldes til Kommissionen. Er der ikke sket anmeldelse, kan kun særlige omstændigheder gøre, at medlemsstaten og de erhvervsdrivende med rette kan forvente, at en foranstaltning ikke udgør støtte. Hvis anmeldelses- og godkendelsesproceduren ikke blev respekteret, kan det dog ikke med rette forventes, at en foranstaltning, der kan betragtes som statsstøtte, er forenelig med det indre marked.
(230)
Tværtimod gav Kommissionen i beslutningen om franske GIE Fiscaux af 20. december 2006 klart udtryk for, at den franske skatteleasingordning udgjorde statsstøtte. Den kendsgerning, at SLB var en skatteleasingordning, der ligner den franske ordning, burde have fået Spanien og modtagerne til at tænke på sandsynligheden for, at SLB kunne være statsstøtte. Derfor ville enhver berettiget forventning, som måtte foreligge før offentliggørelsen af beslutningen om den franske ordning den 30. april 2007 i Den Europæiske Unions Tidende, have ophørt med at være berettiget fra den dato.
(231)
På samme måde er alene den kendsgerning, at den uforenelige støtte ikke blev tilbagebetalt i den franske sag, utilstrækkelig til at skabe berettigede forventninger om, at uforenelig støtte, som muligvis blev identificeret i den spanske sag, ikke ville blive tilbagebetalt. For hvis der var nogen grunde til, at Kommissionen ikke skulle kræve, at medlemsstaten tilbagesøgte støtten, ville disse skulle findes i sagens specifikke omstændigheder.
5.6.2.6. Brev fra kommissær Kroes fra 2009
(232)
Kommissionen mener ikke, at brevet fra kommissær Kroes kunne have skabt begrundet håb med hensyn til SLB eller de individuelle foranstaltninger, der indgår i SLB-transaktioner, af følgende årsager:
(233)
For det første er dette brev ikke en formel retsakt, der repræsenterer Kommissionens, dvs. kommissærkollegiets holdning, sådan som en formel kommissionsafgørelse eller svaret på en forespørgsel fra Parlamentet ville være. I sit én side lange brev besvarede kommissær Kroes i forbindelse med en bilateral udveksling et én side langt brev fra den norske minister for industri og handel, Sylvia Brustad. Indholdet af dette brev blev ikke offentliggjort af Kommissionen.
(234)
Kommissionen bemærker, at brevet fra en norsk reder - jf. betragtning (105) ovenfor - er stilet til et enkelt spansk skibsværft, som rederiet driver forretning med, og at forklaringen fra 2012 kommer fra Gerencia del Sector Naval, der er et statsligt organ. Kommissionen bemærker også, at hverken de spanske myndigheder - som vidste, at undersøgelsen var i gang - eller de erhvervsdrivende, der overvejede SLB-transaktioner, bad Kommissionen om at præcisere holdningen i kommissær Kroes' brev.
(235)
For det andet og vigtigst af alt gav dette brev - selv om det blev offentliggjort i 2009 - ingen specifikke, ubetingede og sammenfaldende forsikringer om, at SLB var ulovlig. Svaret fra kommissær Kroes fokuserer nemlig på påstået forskelsbehandling mellem skibsværfter med hjemsted i forskellige EØS-lande. Brevets konklusion om, at der »på det tidspunkt« ikke var planer om yderligere foranstaltninger, hang klart sammen med offentliggørelsen for nylig af en erklæring om, at SLB kunne benyttes til erhvervelse af skibe fremstillet i andre europæiske lande, hvilket var et direkte svar på Sylvia Brustads bekymring. Under alle omstændigheder blev der i brevet end ikke nævnt og langt mindre taget stilling til tilstedeværelsen af statsstøtte i forbindelse med ØIG eller dens investorer. Med hensyn til rederier, skibsværfter og formidlere finder Kommissionen ikke, at de er modtagere af støtten, hvilket vil sige, at spørgsmålet om berettigede forventninger ikke opstår.
(236)
Kommissionen mener derfor ikke, at brevet under nogen omstændigheder gav præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, der kan skabe berettigede forventninger om, at ordningen ikke indeholdt statsstøtte til gavn for ØIG eller dens investorer.
(237)
Da Kommissionen ikke fandt, at brevet kunne skabe berettigede forventninger, er spørgsmålet om, hvorvidt sådanne berettigede forventninger ville dække perioden før brevet, ikke på nogen måde relevant.
5.6.2.7. En erhvervsdrivende, der udviser fornøden omhu, kunne ikke have forudset, at den samlede anvendelse af flere foranstaltninger muligvis udgjorde statsstøtte
(238)
Da de enkelte foranstaltninger udgør statsstøtte (med undtagelse af den fremskyndede afskrivning af leasede aktiver), er det irrelevant, at erhvervsdrivende ikke kunne forudse, at kombinationen heraf også kunne betragtes som statsstøtte, og det begrunder ikke de berettigede forventninger eller et brud på eventuelt andre grundlæggende EU-retlige principper.
(239)
Derimod har flere tredjeparter blandt de erhvervsdrivende, som var involveret i SLB-transaktioner, hævdet, at 2006-beslutningen i den franske GIE Fiscaux-sag havde givet dem berettigede forventninger, fordi foranstaltningen var meget lig SLB. Den kendsgerning, at alle træk ved den franske foranstaltning var samlet i én lovbestemmelse, indebærer nødvendigvis en samlet vurdering. I den forbindelse bør det forhold, at de forskellige elementer i SLB blev medtaget i forskellige foranstaltninger - og de facto knyttet sammen og brugt sammen - for at skabe de samme virkninger, ikke sikre en anden tilgang og udelukker ikke en samlet vurdering.
(240)
Under alle omstændigheder mener Kommissionen, at både den indledende afskrivning af leasede aktiver og skattefritagelsen - jf. artikel 50, stk. 3, i RIS - for kapitalgevinster, som høstes under TS, udgør statsstøtte i hvert enkelt tilfælde. Når der ikke foreligger en anmeldelse af disse bestemmelser, kunne erhvervsdrivende ikke have berettigede forventninger om, at de handlede lovligt under særlige omstændigheder, som ikke er blevet påvist.
5.6.2.8. Erklæringerne om afskrivningsmetoder i Kommissionens meddelelse om direkte beskatning af virksomheder (126)
(241)
Kommissionen bemærker, at meddelelsens ordlyd ikke gav erhvervsdrivende nogen grund til at nære berettigede forventninger om, at SLB var lovlig. For det første omhandler de påberåbte bestemmelser kun afskrivningsmetoder, således at eventuelt berettigede forventninger kun kunne dække den indledende afskrivning af leasede aktiver.
(242)
For det andet kan meddelelsen ikke fortolkes på en sådan måde, at en foranstaltning vedrørende afskrivning falder uden for statsstøttereglernes anvendelsesområde. Det fastsættes nemlig i meddelelsens betragtning 13, at regler for afskrivning og regler for overførsel af tab ikke udgør statsstøtte, under forudsætning af at foranstaltningerne anvendes på samme måde over for samtlige virksomheder og produktioner. SLB finder ikke anvendelse på alle virksomheder og alle produktioner.
(243)
Endvidere præciseres det i betragtning 22 i samme meddelelse, at skatteforvaltningens skønsbeføjelser og den manøvremargen, der kan være forbundet hermed, dog giver anledning til en formodning om, at der er statsstøtte involveret. Som forklaret i afsnit 2.2.2 ovenfor er anvendelsen af indledende afskrivning omfattet af betingelser - som kræver fortolkning - og skatteforvaltningens forudgående godkendelse. Før forvaltningen giver sin godkendelse, kan den forlange supplerende dokumenter fra ansøgeren eller oplysninger fra andre forvaltninger. Det forhold, at der forelå supplerende dokumenter i alle de ansøgningsdossierer, der var tilgængelige for Kommissionen, tyder på, at forvaltningen - eksplicit eller implicit - havde anmodet herom, eller at ansøgerne vidste, at de var nødvendige for at opnå en godkendelse. Som følge heraf havde forvaltningen vide skønsbeføjelser i anvendelsen af denne foranstaltning.
(244)
I betragtning af ordningens særlige kendetegn kunne meddelelsens ordlyd derfor ikke give anledning til usikkerhed og endnu mindre til berettigede forventninger for så vidt angår den indledende afskrivnings karakter af støtte.
5.6.2.9. Spørgsmålet om, hvorvidt indtægter fra bareboat-chartering kan omfattes af tonnageskatteordningen
(245)
Den godkendelse, som blev givet ved Kommissionens beslutning K(2002) 582 endelig af 27. februar 2002, omhandler »spanske skibsfartsvirksomheder, hvis aktiviteter omfatter drift af ejede og chartrede skibe«. Kommissionen finder dog, at denne sætning ikke kan skabe berettigede forventninger om, at enheder, hvis aktiviteter udelukkende består i at udchartre ét skib på bareboat-basis, ville være berettiget til TS-ordningen. Som forklaret i betragtning (179) og (180) ovenfor er 2002-beslutningen klar med hensyn til, at TS-ordningen udelukkende gælder for kvalificerende skibe og kvalificerende søtransportaktiviteter.
5.6.3. Retssikkerhed
(246)
Retssikkerhed er et grundlæggende EU-retligt krav, der har til formål at sikre forudsigelighed i forbindelse med de situationer og retsforhold, der henhører under fællesskabsretten. Ifølge retspraksis hindrer retssikkerhedskravet, at Kommissionen kan udsætte udøvelsen af sine beføjelser i det uendelige, og det indebærer ikke, at den pågældende institution griber ind (127). Indtil nu har der været krav om to kumulative elementer for at bryde dette princip:
-
tilstedeværelsen af en række elementer, som skaber en tilstand af retsusikkerhed med hensyn til foranstaltningens lovlighed
-
en langvarig passivitet fra Kommissionens side til trods for dens kendskab til støtten.
(247)
Beslutningen om franske GIE Fiscaux og dommen i Salzgitter-sagen (128) er de eneste to tilfælde, hvor henholdsvis Kommissionen og Retten fandt, at tilsidesættelsen af retssikkerhedsprincippet kan være til hinder for tilbagesøgning, selv om der ikke foreligger berettigede forventninger. Dog blev Salzgitter-dommen tilsidesat af Domstolen netop vedrørende anvendelsen af retssikkerhedsprincippet i sagen (129).
5.6.3.1. Elementer, der har skabt en tilstand af retsusikkerhed vedrørende foranstaltningens lovlighed
(248)
SLB og franske GIE Fiscaux har en række centrale kendetegn til fælles, og virkningerne ligner hinanden meget (se afsnit 5.6.1 Ligebehandling). Begge bruges i finansieringen af langfristede investeringsaktiver. De involverer skattetransparente ØIG'er, der afskriver aktiverne og overfører ejerskabet hertil til deres slutbruger gennem en slags leasingkontrakt. I begge tilfælde er afskrivningen indledende eller fremskyndet og ØIG's kapitalgevinster er fritaget for skat. I begge tilfælde deles den økonomiske fordel som følge af den indledende eller fremskyndede afskrivning og af fritagelsen af kapitalgevinster mellem investorerne i ØIG'er og slutbrugeren af aktivet (gennem en prisreduktion), skønt der er store forskelle med hensyn til statens intervention i den forbindelse.
(249)
De vigtigste foranstaltninger, der indgår i SLB-ordningen, blev gennemført mellem 2002 (130) og 2003, dvs. før Kommissionen besluttede, at den franske ordning udgjorde statsstøtte.
(250)
På grund af ligheden mellem SLB og GIE Fiscaux er det derfor muligt - som de spanske myndigheder og visse tredjeparter hævder - at de forhold, der påberåbes til fordel for beskyttelsen af retssikkerheden for den franske ordning, også har skabt en tilstand af retsusikkerhed med hensyn til lovligheden af SLB.
(251)
Vedrørende dette punkt konkluderer Kommissionen, at denne usikre situation faktisk kunne være blevet skabt af Kommissionens redegørelse i dens beslutning fra 2001 om Brittany Ferries (131) om, at visse skattefordele var en generel foranstaltning. Som forklaret i betragtning 192 i GIE Fiscaux-beslutningen blev det ikke i denne redegørelse specificeret, at den omhandlede den ordning, der gik forud for GIE Fiscaux-ordningen, hvilket kan have vildledt modtagerne af denne ordning og af en lignende ordning såsom SLB.
(252)
Med hensyn til de øvrige elementer, som Spanien og tredjeparterne gør gældende, har Kommissionen analyseret, om de påberåbte elementer til støtte for, at der foreligger berettigede forventninger (se afsnit 5.6.1) kunne have skabt en tilstand af retsusikkerhed.
(253)
For det første har medlemsstaterne i henhold til traktaten pligt til at meddele Kommissionen deres planer om at yde ny støtte. Offentliggørelsen af udkastet til foranstaltninger i det spanske parlaments statstidende kan ikke betragtes som en anmeldelse til Kommissionen, og Kommissionens manglende reaktion kan ikke have bidraget til at skabe en tilstand af retsusikkerhed.
(254)
For det andet viser anmodningen om oplysninger om en leasingbeskatningsforanstaltning i 2001, at Kommissionen reagerede på en klagers påstande om støtte. Denne anmodning blev stilet til Spanien, og i sine svar benægtede Spanien på det kraftigste, at der fandtes sådanne foranstaltninger. Anmodningen blev ikke offentliggjort af Kommissionen, men hvis fremtidige modtagere af SLB tilfældigt skulle høre om denne anmodning om oplysninger på det tidspunkt, hvor de havde til hensigt at deltage i ordningen, skulle de være blevet opmærksomme på, at der var indgivet en klage til Kommissionen, som mente, at foranstaltningerne under denne ordning kunne udgøre statsstøtte. En anmodning om oplysninger ville også vise, at Kommissionen ikke havde tilstrækkeligt kendskab til foranstaltningen til at vurdere den og ville ikke føre til den konklusion, at Kommissionen godkendte foranstaltningen. Da denne anmodning blev sendt før ikrafttrædelsen af de foranstaltninger, som udgør SLB, kunne Spanien endvidere have anmeldt alle elementer i ordningen for at opnå retlig sikkerhed. Alternativt burde modtagerne have spurgt Spanien - eller Kommissionen - om Spaniens anmeldelse af ordningen eller Kommissionens godkendelse heraf. Som følge heraf kunne hverken Spanien eller de erhvervsdrivende påstå, at denne anmodning eller - i lyset af det afgivne svar - Kommissionens manglende opfølgende foranstaltninger har bidraget til at skabe en tilstand af retsusikkerhed.
(255)
For det tredje fremhæver Kommissionen vedrørende 2004-beslutningen om den nederlandske kompensationsforanstaltning, at kompensation til en anden foranstaltning end SLB ikke kan have skabt en tilstand af retsusikkerhed med hensyn til SLB. Det forhold, at en præcis beskrivelse af den påståede spanske støtte i offentlige dokumenter kun blev givet i den nederlandske udgave af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, er ikke tilstrækkeligt til at konkludere, at læsere kunne antage, at den vedrørte SLB. En oversættelse af den nederlandske beslutning eller en forespørgsel til Kommissionen kunne faktisk nemt have opklaret, at den påstående spanske støtte omhandlede rentetilskud på grundlag af kongeligt dekret 442/1994. Endvidere nævnte Kommissionen blot, at Spanien havde benægtet, at den påståede spanske støtte fandtes, og at Nederlandene ikke havde fremlagt tilstrækkeligt bevis. Som nævnt i den pågældende beslutning kan Kommissionen kun stole på medlemsstaten og kan ikke gøres ansvarlig for den eventuelle usikkerhed, som en manglende opfølgning fra dens side kan have forårsaget. Kommissionen finder derfor, at beslutningen fra 2004 ikke kan have bidraget til en tilstand af retsusikkerhed med hensyn til SLB's lovlighed.
(256)
For det fjerde mener Kommissionen, at den tilstand af retsusikkerhed, der blev skabt om lovligheden af SLB som følge af redegørelsen i Kommissionens beslutning fra 2001 vedrørende Brittany Ferries, ophørte på datoen for offentliggørelsen af Kommissionens beslutning vedrørende franske GIE Fiscaux. Den beslutning gjorde det klart, at Kommissionen betragtede den franske leasingbeskatningsordning som statsstøtte og skulle have gjort Spanien og de begunstigede under SLB opmærksomme på, at ordningen kunne udgøre statsstøtte. Som følge heraf kan det simpelthen ikke have skabt - eller bidraget til at skabe - en tilstand af retsusikkerhed i den forbindelse.
(257)
For det femte og af de årsager, der er anført i afsnit 5.6.2.6 ovenfor finder Kommissionen, at det brev, som kommissær Kroes sendte i 2009, ikke skabte eller bidrog til at skabe en tilstand af retsusikkerhed.
5.6.3.2. Perioden mellem klagen og indledningen af proceduren
(258)
Kommissionen mener, at den tid, der er gået med undersøgelsen af SLB før indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure, bør regnes fra 2006, da Kommissionen modtog klagerne fra europæiske skibsværfter. Af ovennævnte årsager støtter hverken offentliggørelsen af udkastet til foranstaltninger i den spanske statstidende eller de påstande, som Kommissionen modtog i 2001, og som Spanien udtrykkeligt afviste i 2002, det synspunkt, at Kommissionen udsatte udøvelsen af sine undersøgelsesbeføjelser unødigt. Heller ikke den endelige afgørelse fra 2004 i sag C-66/2003, som vedrørte matchningen af en anden påstået statsstøtteforanstaltning, støtter denne opfattelse.
(259)
Den tid, der gik mellem den første klage i 2006 og indledningen af den formelle procedure i 2011, forekommer ikke for lang i betragtning af antallet af involverede skatteforanstaltninger, skatteleasingtransaktionernes kompleksitet og den manglende transparens i disse leasingtransaktioner. Endvidere sendte Kommissionen otte formelle anmodninger om oplysninger mellem september 2006 og maj 2010 (132) og var regelmæssigt i kontakt med de spanske myndigheder.
(260)
Desuden modtog Kommissionen først i oktober 2010 en ny klage, som indeholdt et vigtigt element for vurderingen af ordningen, nemlig en omfattende undersøgelse foretaget af skatteeksperter, som beskrev ordningens funktionsmåde og virkninger. Som følge heraf forekommer den tid, som gik med undersøgelse af SLB, ikke tilstrækkelig til at gøre retssikkerhed gældende.
(261)
På baggrund af de foreliggende foranstaltningers kompleksitet kan Kommissionen ikke udelukke, at der med 2001-beslutningen vedrørende Brittany Ferries kan være skabt retsusikkerhed som påstået af Spanien og modtagerne med hensyn til klassificeringen af SLB som støtte. Men dette kan kun have været tilfældet indtil offentliggørelsen af Kommissionens beslutning vedrørende franske GIE Fiscaux i EU-Tidende den 30. april 2007, hvor Kommissionen fastslog, at ordningen udgjorde statsstøtte.
(262)
Kommissionen konkluderer derfor, at den ikke bør kræve tilbagesøgning af støtten i forbindelse med SLB-transaktioner, som støtten blev ydet til mellem ikrafttrædelsen af SLB i 2002 og den 30. april 2007.
5.6.4. Fastsættelse af de beløb, der skal tilbagesøges
(263)
Kommissionen har vurderet forskellige skatteforanstaltninger, som udgør statsstøtteordninger. Det er ikke formålet med denne afgørelse af fastslå det præcise støttebeløb, som hver modtager har fået i hver af SLB-transaktionerne. Dog finder Kommissionen, at medlemsstaten bør benytte følgende metode med henblik på i hvert enkelt tilfælde at fastslå, hvem støttemodtagerne er, og størrelsen af det uforenelige støttebeløb, der skal tilbagesøges fra dem. Denne metode kan yderligere forbedres i samarbejde med de spanske myndigheder, især for at fastslå, hvad den skattefordel, investorerne har haft, faktisk beløber sig til i lyset af den enkeltes skattemæssige forhold.
(264)
Trin 1: Beregning af den samlede skattefordel ved transaktionen: Det er nettonutidsværdien (NNV) af de skattefordele, som ØIG eller dens investorer faktisk har opnået (dvs. før fradrag af den del af fordelene, som blev overført til rederiet gennem en prisreduktion). NNV skal beregnes på startdatoen for afskrivningen - indledende afskrivning som godkendt af skattemyndighederne - og kalkulationsrenten, som benyttes til den beregning, bør være baseret på markedsforholdene. Kommissionen foreslår, at Spanien som standard kan bruge de beregninger, som ØIG'erne indsender til skatteforvaltningen, når de ansøger om indledende afskrivning (se betragtning (168) ovenfor). I princippet betragtes skattefordelen som bevilget på den dato, hvor skatten forfalder for ØIG eller dens investorer.
(265)
Trin 2: Beregning af skattefordelen som følge af de generelle skatteforanstaltninger, der anvendes på transaktionen: Det er NNV - beregnet på samme måde som for trin 1 - af beløbet for de skattefordele, som ØIG eller dens investorer ville have opnået i en referencesituation, hvor kun den fremskyndede afskrivningsforanstaltning blev brugt fra det øjeblik, skibet blev sat i drift og transaktionen beskattet ifølge normale selskabsskatteregler. I dette scenario ville kapitalgevinsten på salget af skibet til rederiet på datoen for rederiets udnyttelse af optionen være blevet pålagt den selskabsskat, som normalt finder anvendelse på selskabers overskud. I princippet anses skattefordelen for at være opnået på den dato, hvor ØIG eller dens investorer bliver skattepligtige.
(266)
Trin 3: Beregning af skattefordelen svarende til statsstøtte: Da Kommissionen anser fremskyndet afskrivning for at være en generel foranstaltning, udgør størrelsen af fordelen, som svarer til denne foranstaltning (dvs. den udskudte betaling af visse skattebeløb), ikke statsstøtte. Forskellen mellem de beløb, som opnås under trin 1 og trin 2, bør svare til den støtte, som ØIG og dens investorer har fået som modtagere af de pågældende skatteforanstaltninger, dvs. NNV af den samlede fordel afledt af brugen af den indledende afskrivning, TS-ordningen (som ØIG'er ikke var berettigede til) og skattefritagelsen for kapitalgevinster opnået i kraft af artikel 50, stk. 3, i RIS. I princippet anses skattefordelen for at være opnået på den dato, hvor ØIG eller dens investorer bliver skattepligtige.
(267)
Trin 4: Beregning af størrelsen af den forenelige støtte: for det første er den støtte, som ØIG eller dens investorer har modtaget som beregnet under trin 3 forenelig, da den svarer til den fordel, der overføres til rederiet, og som ville have været forenelig, hvis den var blevet betragtet som statsstøtte til rederiet. Procentdelen af støtte, der er overført til rederiet, skal bestemmes på grundlag af en beregning svarende til dem, som ØIG'er indsender i deres ansøgning til skatteforvaltningen (se betragtning (136) ovenfor), og med plads til et vederlag i overensstemmelse med markedet for formidling. Som forklaret i betragtning (202)-(210) ovenfor kan en del af den fordel, som overføres til rederiet, betragtes som forenelig, såfremt rederiet, det berørte skib og dets transportvirksomhed er støtteberettigede i henhold til retningslinjerne for søtransport. Det forenelige beløb skal fastslås i overensstemmelse med kapitel 11 i retningslinjerne og under behørig hensyntagen til al den støtte, det pågældende rederi allerede har fået bevilget i EØS. Især skal de bevilgede støttebeløb i Spanien lægges til dem, der er ydet i rederiets hjemland (hvis det er medlem af EØS). Det støttebeløb, der overstiger loftet eller ikke bevisligt er foreneligt i henhold til kapitel 11 i retningslinjerne for søtransport, skal anses for uforeneligt.
(268)
Da loftet i kapitel 11 i retningslinjerne for søtransport beregnes årligt, og den fordel, rederiet får, vedrører et langfristet aktiv, er Kommissionen enig i, at fordelen for rederiet som følge af SLB-transaktionen i forbindelse med anvendelsen af loftet kan fordeles over det pågældende skibs normale afskrivningsperiode (10 år).
(269)
Da det for det andet svarer til et vederlag i overensstemmelse med markedet for formidling af finansielle investorer i forbindelse med overførsel af en forenelig fordel til rederier, vil dette vederlag også blive betragtet som forenelig eller uforenelig støtte i samme forhold som den fordel, der kanaliseres til rederiet (se betragtning (201) ovenfor).
5.6.5. Kontraktbestemmelser
(270)
Som nævnt ovenfor har PYMAR informeret Kommissionen om visse bestemmelser i visse kontrakter mellem investorer, rederier og skibsværfter. I henhold til disse bestemmelser ville skibsværfterne skulle kompensere de øvrige parter, såfremt de forventede skattefordele ikke kan opnås.
(271)
I sin endelige negative afgørelse med delvis tilbagesøgning i den franske GIE Fiscaux-sag (133), som har betydelige lighedspunkter med den foreliggende sag, bemærkede Kommissionen, at: »det forhold, at de skattemæssige og juridiske risici, som medlemmerne af firmagrupperne løber - i visse tilfælde i henhold til kontrakten - kan være blevet overført til brugerne af aktiverne, kan ikke siges at stride mod princippet om, at Kommissionens mål, når den i givet fald kræver tilbagebetaling af en ulovlig støtte, er, at de forskellige støttemodtagere skal miste den fordel, de har haft på deres respektive marked i forhold til deres konkurrenter, og at situationen, som den var før udbetalingen af den nævnte støtte, genoprettes«. Kommissionen konkluderede følgende: »Det er ikke afgørende for opfyldelsen af dette mål … hvilke kontraktlige betingelser støttemodtagerne har aftalt«.
(272)
Ifølge fast retspraksis har forpligtelsen for staten til at ophæve en støtte, som af Kommissionen er fundet uforenelig med det indre marked, til formål at genoprette den oprindelige situation (134). Ifølge en anden betragtningsmåde er hovedformålet, som forfølges med tilbagesøgningen af ulovligt ydet statsstøtte, at fjerne den konkurrencefordrejning, der er forårsaget af den konkurrencefordel, som er opnået ved den ulovlige støtte (135). Ved at tilbagebetale støtten mister støttemodtageren den fordel, der var opnået på markedet i forhold til konkurrenterne, og situationen fra tiden før ydelsen af støtte er genoprettet (136).
(273)
Med henblik på at nå dette resultat skal Kommissionen have beføjelse til at kræve, at tilbagebetaling finder sted fra de faktiske modtagere, således at den kan opfylde funktionen med at genoprette konkurrencesituationen på de(t) marked(er), hvor fordrejningen er forekommet. Med det formål skal Kommissionen klart kunne identificere de virksomheder, der har pligt til at tilbagebetale den ulovlige støtte, som den erklærer for uforenelig. Dette formål ville imidlertid blive permanent forpurret, hvis private parter gennem kontraktlige bestemmelser kunne ændre virkningerne af de tilbagesøgningsafgørelser, som Kommissionen vedtog. Hvis denne mulighed var tilgængelig, kunne den benyttes af erhvervsdrivende med betydelig forhandlingskraft til at beskytte sig selv mod tilbagesøgningsafgørelser og derved fratage statsstøttekontrollen dens praktiske konsekvenser.
(274)
Til sammenligning erklærede Domstolen i sin seneste dom i Residex-sagen (137), at det henset til samtlige sagens særlige omstændigheder tilkommer den forelæggende ret at identificere modtageren eller i givet fald modtagerne af en garanti, der udgør statsstøtte, og at forlange tilbagebetaling af det pågældende samlede støttebeløb. Uanset hvem støttemodtageren er, og i betragtning af at formålet med de foranstaltninger, som de nationale domstole er forpligtet til at træffe ved overtrædelse af artikel 108, stk. 3, i TEUF, hovedsageligt er at genoprette den oprindelige konkurrencemæssige situation inden udbetalingen af den pågældende støtte, skal de sidstnævnte sikre, at de foranstaltninger, der træffes med hensyn til gyldigheden af disse retsakter, gør det muligt at nå et sådant formål. Dette viser, at nationale domstole - når det er nødvendigt at afhjælpe den fordrejning, som støtten har skabt - kan gribe ind og erklære, at kontrakter er ugyldige, også til skade for parter, som ikke har modtaget støtten - i dette tilfælde udlånerne, hvis krav blev støttet af en statsgaranti. Det samme ræsonnement gælder så meget desto mere for Kommissionen, når den påbyder, at støtten skal tilbagesøges fra modtagerne. I den forbindelse skal det understreges, at Kommissionen opfordres til at træffe en endelig afgørelse om støtteforanstaltningen i stedet for - som de nationale retter skal - at sikre borgernes rettigheder i tilfælde af tilsidesættelse af forpligtelsen ifølge artikel 108, stk. 3, i TEUF til at give Kommissionen forudgående underretning om statsstøtte.
(275)
Heraf følger, at kontraktlige bestemmelser, der beskytter støttemodtagere mod tilbagesøgning af ulovlig og uforenelig støtte ved at overføre de retlige og økonomiske risici ved en sådan tilbagesøgning til andre personer, strider imod selve kernen i det system til kontrol af statsstøtte, der er fastlagt i traktaten. Et sådant system er nødvendigt for udførelsen af de opgaver, som er blevet overdraget til Fællesskabet og navnlig for det indre markeds funktion og udgør derfor en række grundlæggende retsprincipper (138). Derfor kan private parter ikke afvige herfra ved kontraktlige bestemmelser.
(276)
Dette gælder så meget desto mere i den situation, der undersøges i SLB-ordningen, hvor nogle af skibsværfterne er statskontrollerede. I det omfang offentlige skibsværfter har fastsat de kontraktlige bestemmelser, som beskytter modtagerne mod tilbagebetaling af støtten, hindrer deres adfærd tilbagesøgningen af ulovlig og uforenelig statsstøtte i at opfylde sin funktion. Når statskontrollerede aktører prøver at beskytte deres kontraktpartnere mod tilbagesøgning, kan de ved deres adfærd lægge betydeligt pres på deres private konkurrenter, som kan blive tilskyndet til at acceptere lignede bestemmelser i deres kontrakter, hvilket dermed fører til en generel beskyttelse af modtagere mod tilbagesøgning.
6. KONKLUSION
Kommissionen konkluderer som følger:
-
I medfør af retningslinjerne for søtransport og beslutningen af 27. februar 2002 om godkendelse af den spanske TS-ordning udgør aktiviteter, som udelukkende består i leasing, udchartring eller udlejning af skibe ikke transportvirksomhed. Derfor er de aktiviteter i princippet ikke berettigede til den spanske TS-ordning som godkendt af Kommissionen.
-
Artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS (indledende afskrivning af leasede aktiver), anvendelsen af TS-ordningen på ikkestøtteberettigede ØIG'er samt artikel 50, stk. 3, i RIS udgør statsstøtte i den i artikel 107, stk. 1, i TEUF nævnte betydning.
-
Disse foranstaltninger er ikke eksisterende støtte i den i artikel 1, litra b), i forordning (EF) nr. 659/1999 nævnte betydning, da de hverken var anmeldt til eller godkendt af Kommissionen.
-
Spanien har ulovligt gennemført den pågældende støtte i modstrid med artikel 108, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
-
Det følger heraf, at den såkaldte spanske leasingbeskatningsordning, som indebærer samtidig anvendelse af artikel 115, stk. 11, og artikel 48, stk. 4, i TRLIS og artikel 49 i RIS (indledende afskrivning af leasede aktiver), anvendelsen af TS-ordningen på ikkestøtteberettigede ØIG'er samt anvendelsen af artikel 50, stk. 3, i RIS er ulovlig.
-
Støtte til ØIG eller dens investorer kan betragtes som forenelig med det indre marked, eftersom den svarer til et vederlag i overensstemmelse med markedet for formidling af finansielle investorer og kanaliseres til rederier, som er støtteberettigede i henhold til retningslinjerne for søtransport ifølge betingelserne i disse retningslinjer. Dette forudsætter især, at det samlede beløb, som overføres til rederierne, ikke overstiger loftet i retningslinjernes kapitel 11.
-
Den del af støtten, som overstiger det forenelige støttebeløb bør tilbagesøges fra modtagerne, dvs. ØIG'er og deres investorer, uden at de pågældende modtagere har mulighed for at overføre tilbagebetalingsbyrden til andre personer.
-
Kommissionen bør ikke kræve tilbagesøgning af støtte som følge af SLB-transaktioner, som støtten blev ydet til, mellem ikrafttrædelsen af SLB i 2002 og den 30. april 2007, dvs. datoen for offentliggørelse af beslutningen vedrørende sag C46/2004, France GIE Fiscaux (se betragtning (261) ovenfor).
-
Efter den dato vil krav om tilbagebetaling ikke stride mod de generelle principper om beskyttelse af berettigede forventninger og retssikkerhed, der er fastsat i EU-lovgivningen
- VEDTAGET FØLGENDE AFGØRELSE:
Artikel 1
Foranstaltningerne, der følger af artikel 115, stk. 11, i TRLIS (indledende afskrivning af leasede aktiver), af anvendelsen af tonnageskatteordningen på ikkestøtteberettigede virksomheder, skibe eller aktiviteter og af artikel 50, stk. 3, i RIS, udgør statsstøtte til ØIG'er og deres investorer, som Spanien ulovligt har tildelt siden den 1. januar 2002 i strid med artikel 108, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Artikel 2
Statsstøtteforanstaltningerne, jf. artikel 1, er uforenelige med det indre marked, medmindre den pågældende støtte svarer til et vederlag i overensstemmelse med markedet for formidling af finansielle investorer og kanaliseres til rederier, som er støtteberettigede i henhold til retningslinjerne for søtransport ifølge betingelserne heri.
Artikel 3
Spanien bringer den i artikel 1 anførte støtteordning til ophør i det omfang, den er uforenelig med det fælles marked.
Artikel 4
1. Spanien tilbagesøger den uforenelige støtte, der er blevet tildelt under den i artikel 1 omtalte ordning, fra de ØIG-investorer, der har draget fordel af den, uden at de pågældende modtagere har mulighed for at overføre inddrivelsesbyrden til andre personer. Der skal dog ikke finde tilbagesøgning sted for støtte, der er tildelt som led i finansieringstransaktioner, som de kompetente nationale myndigheder har tildelt til foranstaltninger ved en juridisk bindende retsakt vedtaget før den 30. april 2007.
2. De beløb, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor de var til rådighed for støttemodtageren, og indtil de er blevet tilbagebetalt.
3. Beløbet beregnes med renters rente i overensstemmelse med kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 (139) og Kommissionens forordning (EF) nr. 271/2008 om ændring af forordning (EF) nr. 794/2004 (140)
4. Spanien indstiller med virkning fra vedtagelsen af denne afgørelse enhver resterende udbetaling af støtte i medfør af den i artikel 1 omhandlede ordning.
Artikel 5
1. Tilbagesøgningen af støtte, der er tildelt i henhold til den i artikel 1 omhandlede ordning, iværksættes omgående og effektivt.
2. Spanien sikrer, at denne afgørelse efterkommes senest fire måneder efter meddelelsesdatoen.
Artikel 6
1. Senest to måneder efter meddelelsen af denne afgørelse sender Spanien følgende oplysninger:
a)
en liste over modtagere af støtte under den i artikel 1 omhandlede ordning, samt oplysninger om, hvor stort et beløb hver af disse i alt har modtaget under ordningen
b)
oplysninger om, hvor stort et samlet beløb (hovedstol og renter) der skal tilbagesøges hos de enkelte støttemodtagere
c)
en detaljeret beskrivelse af, hvilke foranstaltninger der allerede er truffet og planlagt for at efterkomme afgørelsen
d)
dokumentation for, at støttemodtagerne har fået påbud om at tilbagebetale støtten.
2. Spanien holder Kommissionen underrettet om gennemførelsen af de foranstaltninger, der på nationalt plan træffes for at efterkomme denne afgørelse, indtil den støtte, der er udbetalt under den i artikel 1 omhandlede ordning, er fuldt tilbagebetalt. Spanien indsender straks oplysning om, hvilke foranstaltninger der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme afgørelsen, når Kommissionen anmoder herom. Spanien giver desuden detaljerede oplysninger om, hvor store støttebeløb og renter støttemodtagerne allerede har tilbagebetalt.
Artikel 7
Denne afgørelse er rettet til Kongeriget Spanien.
Udfærdiget i Bruxelles, den 17. juli 2013.
A BIZOTTSÁG HATÁROZATA
(2013. július 17.)
a Spanyolország által végrehajtott SA.21233 C/11. (korábbi NN/11., korábbi CP 137/06.) számú állami támogatási programról A spanyol adólízingrendszerként is ismert, bizonyos pénzügyi lízingmegállapodásokra alkalmazandó adórendszer
(az értesítés a C(2013) 4426. számú dokumentummal történt)
(Csak a spanyol nyelvű szöveg hiteles)
(EGT-vonatkozású szöveg)
(2014/200/EU)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 108. cikke (2) bekezdésének első albekezdésére,
tekintettel az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásra és különösen annak 62. cikke (1) bekezdésének a) pontjára,
miután a fent hivatkozott rendelkezésekkel összhangban felhívta az érdekelt feleket észrevételeik megtételére (1), és tekintettel ezen észrevételekre,
mivel:
1. ELJÁRÁS
(1)
A Bizottságnál 2006 májusát követően iktatott több panasz szerint a hajózási társaságokra 2002 óta alkalmazandó spanyol program (a spanyol adólízingrendszer) lehetővé tette a tengeri szállítási társaságok számára, hogy 20-30 %-os engedménnyel vásároljanak hajókat Spanyolországban. Különösen a hajógyárak két nemzeti szövetsége, valamint egy egyéni hajógyár tett panaszt, hogy e program következtében spanyol hajógyárak nyertek el hajógyártási szerződéseket e szövetségek tagjaival szemben. 2010. július 13-án hét európai ország hajógyártási szövetsége írt alá közös petíciót az úgynevezett spanyol adólízingrendszerrel szemben. Legalább egy hajózási társaság támogatta e panaszokat. 2010 augusztusában az Európai Parlament egy képviselője is ugyanebben a témában tett fel kérdést (2).
(2)
2006. szeptember 15-i, 2007. január 30-i, 2007. november 6-i és 2008. március 3-i levelében a Bizottság tájékoztatást kért Spanyolországtól. Spanyolország a 2006. október 16-i, 2007. február 23-i és 27-i, valamint 2008. január 11-i és március 27-i levelében válaszolt. Egy 2008. április 29-én tartott értekezleten a Bizottság további tájékoztatást kért, amelyet Spanyolország a 2008. június 17-i levelében adott meg. A Bizottság 2008. szeptember 23-i leveleiben további információt kért, amelyet Spanyolország a 2008. október 24-i levelében adott meg.
(3)
A panaszosoktól származó új információk fényében a Bizottság 2010. január 11-i és május 25-i levelében további tájékoztatást kért. Spanyolország a 2010. március 10-i, illetve július 26-i levélben válaszolt. 2011. január 24-én értekezletet tartottak a spanyol hatóságokkal.
(4)
2011. június 29-én kelt levelében a Bizottság tájékoztatta Spanyolországot arról a döntéséről, hogy megindítja az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 108. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárást a támogatással kapcsolatban.
(5)
2011. augusztus 2-i levelében Spanyolország észrevételeket tett a hivatalos eljárás megindításáról szóló határozattal kapcsolatban.
(6)
A hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló bizottsági határozatot (a továbbiakban: C(2011) 4494 végleges határozat) közzétették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (3). A Bizottság felkérte az érdekelt feleket, hogy tegyék meg észrevételeiket az intézkedések vonatkozásában.
(7)
A Bizottsághoz több érdekelt féltől érkeztek észrevételek. 2012. február 23-i, március 7-i, július 11-i és október 29-i, valamint 2013. február 12-i, 25-i és április 22-i levelében a Bizottság továbbította ezeket Spanyolországnak, és lehetőséget biztosított számára a válaszadásra. Spanyolország 2012. április 30-i, május 24-i, július 9-i és 23-i, november 14-i, valamint 2013. február 25-i, március 12-i és május 21-i levelében tett észrevételeket. További észrevételeket is benyújtott a 2012. október 3-i és 9-i levelében. Kérelmére a Bizottság 2012. november 13-án és 2013. február 4-én értekezletet tartott a Pequeños y Medianos Astilleros en Reconversión (PYMAR) (4) szövetséggel, valamint 2013. március 6-án a spanyol hatóságokkal.
2. A SPANYOL ADÓLÍZINGRENDSZER LEÍRÁSA
(8)
A spanyol adólízingrendszer olyan ügyletekre alkalmazható, amelyekben a hajógyárak (eladók) tengerjáró hajókat építenek, a tengeri szállítási társaságok (vevők) pedig megvásárolják azokat, ezen ügyleteket pedig ad hoc jogi és pénzügyi struktúrák révén finanszírozzák.
(9)
Az adólízingrendszer alapja:
-
banki irányítás alatt álló ad hoc jogi és pénzügyi struktúra, amely a hajózási társaság (vevő) és a hajógyár (eladó) között áll,
-
az ügyletet lebonyolító felek közötti összetett szerződéshálózat,
-
több spanyol adóintézkedés alkalmazása.
(10)
A Bizottság kérésére a spanyol hatóságok megerősítették, hogy az adólízingrendszert 273 hajóépítési és -vásárlási ügylet során alkalmazták 2002. január 1. és 2010. június 30. között, összesen 8 727 997 332 EUR értékben. A rendszert 2011. június 29-ig, a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáig alkalmazták. A vevők európai és Európán kívüli hajózási társaságok. Az ügyletek mindegyike - egy kivétellel (egy 6 148 969 EUR értékű szerződés) - spanyol hajógyárakat érintett.
2.1. AZ ADÓLÍZINGRENDSZER - A JOGI ÉS PÉNZÜGYI STRUKTÚRA
(11)
A fentiek szerint tehát egy adólízingügyletben a hajótulajdonos a hajógyár által szabott árhoz képest 20-30 % árengedménnyel építtethet új hajót. A hajózási társaság akkor kapja meg a kedvezményes árat (az engedmény levonása utáni árat), ha a hajót nem közvetlenül a hajógyártól, hanem bank által létesített, spanyol jog szerint bejegyzett gazdasági egyesüléstől vásárolja meg.
(12)
Az adólízingrendszer egy általában bank által irányított adótervezési rendszer, amelynek célja, hogy adóelőnyöket generáljon egy adózási szempontból átlátható gazdasági egyesülés befektetői számára, és ezen adóelőnyök egy részét a hajó árából adott engedmény formájában átruházza a hajózási társaságokra. Az előny fennmaradó része a gazdasági egyesülés befektetőinél marad, a befektetésükért járó díjazásként. A gazdasági egyesülés mellett az adólízingügyletben más közvetítők, azaz egy bank és egy lízingcég is részt vesznek (lásd az alábbi ábrát).
(13)
A gyakorlatban a gazdasági egyesülés a hajógyártás megkezdésének napjától lízingbe veszi a hajót egy lízingcégtől. A hajó megépülését követően a gazdasági egyesülés a hajót személyzet nélkül bérbe adja a hajózási társaságnak, a hajózási társaság pedig megkezdi a hajó üzemeltetését. A gazdasági egyesülés mindenesetre vállalja, hogy a lízingszerződés lejártakor megvásárolja a hajót, a hajózási társaság pedig vállalja, hogy a személyzet nélküli hajóbérleti szerződés lejártakor vásárolja meg a hajót kölcsönös adásvételi opciós szerződés (5) keretében. A lízingszerződésben megállapított opciós jog gyakorlásának időpontját úgy kell kitűzni, hogy néhány héttel megelőzze a személyzet nélküli hajóbérleti szerződésben meghatározott opció gyakorlásának időpontját. Mindkét opciót gyakorolni kell, ha a gazdasági egyesülés átlép a hajóűrtartalomadó-rendszerbe (részletesebb tájékoztatás tekintetében lásd a 2.2.4. szakaszt, 4. intézkedés: A hajóűrtartalomadó-rendszer). Az érintett felek keretszerződést kötnek, hogy garantálják, az adólízing-struktúra megszervezésében és működésében mindannyian egyetértenek.
(14)
Ezeket az adólízingrendszer különböző résztvevői között létrejött ügyleteket részletesebben a C(2011) 4494 végleges határozat (6) ismerteti (2.2. szakasz), a Spanyolország által bemutatott példákon keresztül (7).
2.2. AZ ADÓLÍZINGRENDSZER - ADÓZÁSI SZEMPONTOK
(15)
A fenti 2.1. szakaszban bemutatott adólízingrendszer célja először is az, hogy egyes adóintézkedésekhez kapcsolódóan előnyt teremtsen a gazdasági egyesülés és az abban részt vevő befektetők oldalán, amelyek ezt követően ezen előnyök részét az új hajót megvásárló hajózási társaságra hárítják át.
(16)
A gazdasági egyesülés két különböző adószabályrendszer szerint két szakaszban jut adóelőnyhöz. Az első szakaszban az „általános” társaságiadó-rendszerben előrehozott és gyorsított értékcsökkenési leírást alkalmaznak a lízingelt hajóra. Ez erőteljes adóból levonható veszteségeket generál a gazdasági egyesülésnél. A gazdasági egyesülés adózási átláthatósága miatt e veszteségek levonhatók a befektetők saját bevételéből, a gazdasági egyesülésben fennálló részesedésükkel arányosan.
(17)
Rendes körülmények között a hajó költségének ezen előrehozott és gyorsított értékcsökkenésével elért adómegtakarítást később magasabb adófizetéssel kell kompenzálni, vagy akkor, ha a hajó értékcsökkenését teljes mértékben leírták, és több értékcsökkenési leírás már nem vonható le, vagy ha a hajót eladják, és az eladásból tőkenyereség keletkezik (8). A gazdasági egyesülés adózási átláthatósága miatt a későbbi években bekövetkező nyereségnövekedés szokásosan hozzáadódik a befektetők saját bevételéhez, és adóköteles lesz.
(18)
Az adólízingrendszerben azonban a gazdasági egyesülés a teljes értékcsökkenés leírását követően nem tartja meg a hajót. A második szakaszban a kezdeti veszteségekből eredő és a befektetőkre ruházott adómegtakarításokat védi, hogy a gazdasági egyesülés a társasági adózásról áttér a hajóűrtartalomadó-rendszerre, és a hajó hajózási társaság részére történő, az új rendszerre történő átállást követően nem sokkal bekövetkező eladásából eredő tőkenyereségek teljes mértékben mentesülnek az adó alól (9). E két szakaszról további részletek találhatók a C(2011) 4494 végleges határozatban (2.3.1. szakasz).
(19)
A Bizottság rendelkezésére álló információ szerint (10) az adólízingrendszerben alkalmazott adóintézkedések összetett hatása következtében a gazdasági egyesülés és befektetői a hajó eredeti bruttó ára megközelítőleg 30 %-ának megfelelő adónyereséget érhetnek el. Ezen adónyereség egy része, amelyet a gazdasági egyesülés/annak befektetői értek el, a befektetőknél marad (10-15 %), egy részét pedig átruházzák a hajózási társaságra (85-90 %), amely társaság végül a hajó tulajdonosa lesz, a hajó eredeti bruttó árának 20-30 %-os csökkentése mellett.
(20)
Amint az már kifejtésre került, az adólízingügyletek különböző egyedi, ugyanakkor összefüggő adóintézkedéseket kapcsolnak össze adóelőny generálása céljából. Az alábbi szakasz röviden bemutatja ezeket az intézkedéseket. További részletek találhatók a C(2011) 4494 végleges határozatban (2.4. szakasz).
2.2.1. 1. intézkedés: A lízingelt eszközök gyorsított értékcsökkenési leírása (11)
(a TRLIS 115. cikkének (6) bekezdése)
(21)
Spanyolországban a lízingügylet adóügyi megítélése eltér annak elszámolási módszerétől. A társasági adóról szóló törvény egységes szerkezetbe foglalt változatának (TRLIS) jóváhagyásáról szóló, 2004. március 5-i 4/2004. sz. királyi törvényerejű rendelet (12) XIII. fejezete, valamint a társasági adóról szóló rendelet jóváhagyásáról szóló, 2004. július 30-i 1777/2004. sz. királyi rendelet (RIS) (13) 49. cikke alkalmazandó a legalább két évre kötött pénzügyi lízingszerződésekre, ha a szerződés tárgya ingó vagyon, illetve a tíz évre kötött szerződésekre, ha a szerződés tárgya ingatlan vagyon vagy ipari létesítmény.
(22)
Kizárólag adózási céllal a kifizetések azon aránya, amely lehetővé teszi a lízingbe adó számára az eszköz költségeinek megtérülését (14), adóból levonható kiadásnak minősül bizonyos határokon belül, nevezetesen: a leírt összeg nem haladhatja meg az adott eszköztípus maximális lineáris amortizációja hivatalos együtthatója kétszeresének vagy háromszorosának és az eszköz költségének a szorzatát.
(23)
Hajók esetében a szokásos lineáris amortizációt adózási célból tíz évre számolják (évi 10 %). A maximális gyorsított amortizációs kulcs a lízingelt eszközök esetében évi 20-30 % között mozog (40-60 hónapig tartó időszakra). A spanyol jogszabályok szerint a hajótulajdonosok csökkenő amortizációt (15) vagy az évek számának összege módszert (16) is alkalmazhatják.
2.2.2. 2. intézkedés: A lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenésének diszkrecionális alkalmazása
(a TRILS 115. cikkének (11) bekezdése és 48. cikkének (4) bekezdése, valamint a RIS 49. cikke)
(24)
A TRILS 115. cikke (6) bekezdésének értelmében a lízingelt eszköz gyorsított értékcsökkenési leírása azon a napon kezdődik, amikor az eszköz megkezdi üzemelését, azaz azelőtt nem, hogy az eszközt átadnák a lízingbe vevőnek és az megkezdené annak használatát. Ugyanakkor a TRILS 115. cikke (11) bekezdésének (17) értelmében a Gazdasági és Pénzügyminisztérium a lízingbe vevő hivatalos kérelme alapján korábbi időpontot is meghatározhat az értékcsökkenési leírás kezdő időpontjaként. Ez a rendelkezés bizonyos feltételekkel elvben minden, lízingszerződés tárgyát képező és gyorsított értékcsökkenési leírásra alkalmas lízingelt eszközre alkalmazható.
(25)
A TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése gyakorlatilag két általános feltételt ír elő. Először is, az új kezdő napot „az eszköz tekintetében a szerződéses vagy kivitelezési időszak sajátos jellemzőire és az eszköz gazdasági rendeltetésének jellegére” tekintettel kell meghatározni. A RIS 49. cikkének értelmében az adóhatóság csak akkor ad engedélyt a kivitelezési időszak kezdetére előrehozott értékcsökkenési leírásra, ha ez a kivitelezési időszak meghaladja a 12 hónapot és a lízingszerződés előrehozott díjfizetésről rendelkezik. Másodszor, „ezen időpont meghatározása nem érinti az eszköz tényleges használatából eredő adóköteles összeg számítását, sem a tulajdonátruházásból eredő kifizetéseket, amelyeket vagy az általános adórendszer, vagy a TRLIS VII. címének VIII. fejezetében előírt különleges rendszer szerint kell megállapítani”.
(26)
A TRLIS 48. cikkének (4) bekezdése (18) szerint a TRLIS 115. cikkének (1) bekezdésében bemutatott előrehozott amortizációs rendszerbe tartozó eszközöket Spanyolországban bejegyzett gazdasági egyesüléseknek adják lízingbe, amelyek cserébe allízingbe adják azt harmadik feleknek. Ezenfelül a TRLIS 49. cikke megállapítja az abban az esetben követendő eljárást, ha a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírását kérelmezik.
2.2.3. 3. intézkedés: Gazdasági egyesülések
(27)
Amint az már kifejtésre került, a spanyol gazdasági egyesülések a tagjaikétól elkülönült jogalanyisággal rendelkeznek. Ennek megfelelően - amennyiben teljesítik a spanyol jog szerinti jogosultsági követelményeket - a gazdasági egyesülések kérelmezhetik mind az előrehozott amortizációs intézkedést, mind a TRLIS 124-128. cikkében előírt alternatív hajóűrtartalomadó-rendszert (lásd a 2.2.4. szakaszt), még akkor is, ha egyik tagjuk sem hajózási társaság.
(28)
Ugyanakkor adózási szempontból a gazdasági egyesülések átláthatóak, tekintettel spanyol illetőségű részvényeseikre. Más szóval, adózási tekintetben a gazdasági egyesülések nyereségeit (vagy veszteségeit) közvetlenül spanyol illetőségű tagjaiknak tulajdonítják arányos alapon. Mivel az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesüléseket tagjaik befektetési eszköznek és nem a közösen végzett tevékenység egy formájának tekintik, e határozat ezekre befektetőkként hivatkozik.
(29)
A gazdasági egyesülések adózási átláthatósága azt jelenti, hogy a gazdasági egyesülés által az előrehozott és gyorsított értékcsökkenési leírás révén elért jelentős veszteség közvetlenül áthárítható a befektetőkre, amelyek e veszteségeket levonhatják saját nyereségükből, ezáltal csökkenthetik a fizetendő adót.
2.2.4. 4. intézkedés: A hajóűrtartalomadó-rendszer (a TRLIS 124-128. cikke)
(30)
A spanyol hajóűrtartalomadó-rendszer 2002 óta hatályos. Lehetőséget biztosít a hajózási társaságok adóköteles nyereségének alternatív számítására az erre jogosító szállítási tevékenységeik tekintetében, az üzemeltetett űrtartalom, és nem a bevétel és kiadás különbsége alapján.
(31)
A Bizottság összeegyeztethető állami támogatásként engedélyezte (19) a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszert a tengeri szállítási ágazatnak nyújtott állami támogatásokról szóló közösségi iránymutatás (a továbbiakban: tengeri szállítási iránymutatás) (20) alapján. A hajóűrtartalomadó-rendszert szabályozó rendelkezéseket a TRLIS XVII. fejezetének 124-128. cikke tartalmazza.
(32)
Spanyolország végrehajtási intézkedéseket is elfogadott a RIS VI. címében, az 50-52. cikkben. A Bizottság megjegyzi, hogy a TRILS 124-128. cikkében foglalt szabályokkal ellentétben, amelyeket bejelentettek a Bizottságnak, és amelyeket a Bizottság jóvá is hagyott, ezeket a végrehajtási intézkedéseket és különösen a RIS 50. cikkének (3) bekezdésében foglalt kivételt (lásd a 2.2.5. szakaszt), nem jelentették be a Bizottságnak, és az nem is hagyta ezeket jóvá.
(33)
Amint más tagállamok esetében is, a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszerbe való belépés opcionális, ahhoz a hatóságok előzetes engedélye kell, amely tíz évig érvényes. A nem hajózási vagy nem jogosult tevékenységekből származó jövedelmekre a rendes jövedelemadó-szabályokat kell alkalmazni.
(34)
A spanyol jog szerint az adólízingrendszerben részt vevő gazdasági egyesüléseket fel lehet venni a hajózási társaságok valamelyik nyilvántartásába (21), mivel a spanyol hatóságok úgy ítélik meg, e társaságok tevékenysége kiterjed saját és bérelt hajóik üzemeltetésére is. A hajó üzemeltetésének fogalma tehát kiterjed a hajó személyzet nélküli hajóbérleti szerződés keretében harmadik fél rendelkezésére bocsátására is.
(35)
A jogosult hajózási tevékenységek adóalapját a bruttó űrtartalom alapján számítják ki:
Nettó regisztertonna
Napi mennyiség 100 tonnára (EUR)
0-tól 1 000-ig
0,90
1 001-től 10 000-ig
0,70
10 001-től 25 000-ig
0,40
25 001 felett
0,20
(36)
A hajózási társaság által üzemeltetett bruttó űrtartalomnak megfelelő alternatív adóalap kiszámítását követően ezen adóalapra a rendes társaságiadó-kulcsot kell alkalmazni.
(37)
A TRLIS 125. cikke (2) bekezdése első franciabekezdésének értelmében a hajóűrtartalom-adó adóalapja a nyílt tengeren folytatott (jogosult) hajózási tevékenységekből származó valamennyi bevételt magában foglal, többek között a hajóűrtartalomadó-rendszerben kedvezményezett vállalkozás által újonnan vásárolt hajó későbbi eladásakor úgy realizált tőkenyereséget is, hogy a vállalkozás közben a hajóűrtartalomadó-rendszer hatálya alatt marad. Fordított esetben, minthogy a rendes társaságiadó-szabályok szerint az adóalapot a bevétel és a kiadás különbségeként határozzák meg, ha a vállalkozás által megszerzett hajót később tőkenyereséggel értékesítik, ezek a rendkívüli tőkenyereségek adóköteles bevételnek minősülnek, így növelik azt az adóalapot, amelyre a társasági adót kivetik.
A rendkívüli tőkenyereségek adóügyi megítélése abban az esetben, ha a hajó átkerül a hajóűrtartalomadó-rendszerbe
(38)
Különös szabályokat kell alkalmazni, ha a már nem új hajó és az abból származó bevétel adóztatása a rendes társaságiadó-rendszerből átkerül a hajóűrtartalomadó-rendszerbe. Amennyiben egy hajó már a vállalkozás birtokában van, amikor az belép a hajóűrtartalomadó-rendszerbe, illetve másodkézből vett (a továbbiakban: használt) hajót akkor vásárolnak meg, amikor a vállalkozás már a hajóűrtartalomadó-rendszerben adózik, a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdésében (22) foglalt különleges eljárást kell alkalmazni. Ezen eljárás szerint egyes összegek csak akkor adóznak a rendes társaságiadó-rendelkezések szerint, ha a hajót a későbbiekben eladják:
-
A hajóűrtartalomadó-rendszer alkalmazásának első pénzügyi évében, illetve a használt hajó megszerzésének évében az e szabállyal érintett minden egyes hajó szokásos piaci értéke és a nettó könyv szerinti értéke közötti különbözettel megegyező, nem felosztható tartalékot kell képezni, vagy ezt a különbözetet külön kell feltüntetni az egyes hajókra vonatkozó éves beszámolóban minden olyan pénzügyi évben, amikor a hajó feletti tulajdonjog fennáll.
-
Az említett pozitív tartalék összegét, valamint a tulajdonjog átruházásának időpontjában fennálló, az értékesített hajó adó szerinti értékcsökkenése és könyv szerinti értékcsökkenése közötti pozitív különbözetet hozzá kell adni a TRLIS 125. cikkének (1) bekezdésében említett hajóűrtartalomadó-alaphoz, amikor a hajó értékesítése lezárul.
(39)
Így a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszer Bizottság által jóváhagyott szokásos alkalmazásának eredményeként a potenciális tőkenyereséget a hajóűrtartalomadó-rendszerbe történő belépéskor adóztatják, és feltételezik, hogy a tőkenyereség adóztatására, ha késleltetve is, de sor kerül a hajó eladásakor vagy forgalomból való kivonásakor. Amint a 2.2.5. szakaszban kifejtésre került, az adólízingrendszerben erre az adóztatásra nem kerül sor halasztottan, hanem az teljes egészében elmarad, mivel az érintett hajókat újaknak és nem használtaknak tekintik. Így a különleges eljárás nem alkalmazandó.
2.2.5. 5. intézkedés: A RIS 50. cikkének (3) bekezdése
(40)
Az engedélyezett adólízingügyletek esetében a Bizottság megjegyzi, hogy a gazdasági egyesülések elhagyhatják a szokásos társaságiadó-rendszert és beléphetnek a hajóűrtartalomadó-rendszerbe anélkül, hogy rendeznék az előrehozott és gyorsított értékcsökkenési leírásból eredő rejtett adókötelezettséget akár a hajóűrtartalomadó-rendszerbe történő belépéskor, akár a későbbiekben a hajó eladásakor vagy forgalomból történő kivonásakor.
(41)
Ugyanis a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabály alóli kivételként a RIS 50. cikkének (3) bekezdése (23) kimondja, hogy amikor a hajókat az adóhatóság által korábban jóváhagyott lízingszerződés részeként vételi opcióval szerzik meg, ezeket a hajókat újaknak (24) és nem használtaknak kell tekinteni - anélkül hogy figyelembe vennék, hogy üzemeltették-e vagy leírták-e már azokat - a lízingopció gyakorlásának napjától kezdve, azaz azt követően, hogy a gazdasági egyesülés átlépett a hajóűrtartalomadó-rendszerbe. A Bizottság rendelkezésére álló információ szerint ezt a kivételt csak a hatóságok által a TRLIS 115. cikke (11) bekezdésének (lásd a fenti 2.2.2. szakaszt, 2. intézkedés: A lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenésének diszkrecionális alkalmazása) értelmében vett előrehozott értékcsökkenési leírás iránti kérelmek vonatkozásában jóváhagyott egyedi lízingszerződésekre alkalmazták, azaz adólízingügyletek során megvásárolt, egy kivétellel spanyol hajógyárakból származó új tengerjáró hajók lízingelésére.
(42)
Ezekben az esetekben úgy tekintették, hogy a hajókat a gazdasági egyesülés a lízingelési opció gyakorlásának napján, azaz a gazdasági egyesülés hajóűrtartalomadó-rendszerbe történő belépését követően újként szerezte meg. A RIS 50. cikkének (3) bekezdésében foglalt kivétel első következménye, hogy a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdésében meghatározott szabályok alkalmazását mellőzik. A gazdasági egyesülésnek nem kell nem felosztható tartalékot képeznie, és nem adóztatják meg sem a hajózási társaság által kifizetett ár és a hajó gazdasági egyesülés könyveiben szereplő értéke közötti pozitív különbözetet (25), sem a hajó könyv szerinti értéke és adóértéke közötti pozitív különbözetet (26). A második következmény, hogy a hajózási társaságnak történő értékesítésből keletkező bevételt (a személyzet nélküli hajóbérleti opció gyakorlásának jelentős ára) a hajóűrtartalomadó-rendszerbe tartozó vállalkozás által megvásárolt és eladott hajóból származó bevételnek tekintik, és azt a TRLIS 125. cikke (2) bekezdése első franciabekezdésének értelmében beszámítják a hajóűrtartalom-adó alapjába.
3. A HIVATALOS VIZSGÁLATI ELJÁRÁS MEGINDÍTÁSÁNAK INDOKAI
(43)
Először is a Bizottság arra az álláspontra helyezkedett, hogy a spanyol adólízingrendszert a különböző adóintézkedések ellenére egyetlen, egységes programként kell vizsgálnia (átfogó megközelítés), mivel a különböző intézkedéseket csak együttesen lehet alkalmazni - jogilag vagy ténylegesen -, és azt állapította meg, hogy e rendszer állami támogatásnak minősül.
(44)
Második lépésként az egyedi intézkedéseket a Bizottság egyenként is értékelte (egyedi megközelítés), és ebben a szakaszban a következőket állapította meg:
-
A lízingelt eszközök gyorsított értékcsökkenési leírása (1. intézkedés) ugyan állami támogatásnak minősülhet, mindenesetre létező támogatás, mivel a csatlakozást megelőzően hajtották végre. Ebből következően ezen intézkedés tekintetében a Bizottság nem indította meg a hivatalos vizsgálati eljárást.
-
A lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírása (2. intézkedés) állami támogatásnak minősülhet, mivel szelektív előnyt biztosít, tekintettel a spanyol jogszabályok által megállapított bizonytalan feltételekre és a spanyol adóhivatal által e feltételek értelmezése során gyakorolt mérlegelési jogkörre. Ezt a 2002-ben hatályba lépett (27) intézkedést a Bizottság jogellenesnek tekintette, és úgy ítélte meg, hogy valószínűleg összeegyeztethetetlen állami támogatást képez.
-
A gazdasági egyesülési jogállást (3. intézkedés) a Bizottság nem tekintette lehetséges állami támogatásnak. Ezen intézkedés tekintetében a Bizottság nem indította meg a hivatalos vizsgálati eljárást.
-
A hajóűrtartalomadó-rendszert (4. intézkedés) a Bizottság 2002-ben összeegyeztethető támogatásként engedélyezte. A jóváhagyott hajóűrtartalomadó-rendszer összeegyeztethetőségének kérdése nem merült fel a C(2011) 4494 végleges határozatban. A Bizottság általi engedélyezés folytán ezt az intézkedést mindenesetre létező támogatásnak kell tekinteni.
A Bizottság ugyanakkor a hajóűrtartalomadó-rendszerrel kapcsolatban két szempontot is felvetett:
-
A Bizottság megkérdőjelezte egyes vállalkozások, köztük az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesülések számára biztosított azon lehetőséget, hogy élhetnek a hajóűrtartalomadó-rendszer kínálta előnyökkel, minthogy tevékenységeik hajók személyzet nélküli bérbe vagy lízingbe adására korlátozódnak. A Bizottság úgy vélte, hogy ezek a vállalkozások nem a tengeri személyszállítási vagy árufuvarozási ágazatban tevékenykedtek, amint azt a 4055/86/EGK (28) és a 3577/92/EK tanácsi rendelet (29) meghatározza, hanem a pénzügyi befektetések és a dologbérlet, illetve lízing ágazatában. A Bizottság megjegyezte, hogy ezek spanyol hajóűrtartalomadó-rendszerre való jogosultságát nem jelentették be a Bizottságnak, és a Bizottság azt nem is engedélyezte.
-
A tőkenyereség adómentességét (5. intézkedés), amely a hajóűrtartalomadó-rendszer végrehajtási intézkedéseinek (a RIS 50. cikkének (3) bekezdése) következménye, és amelyet a spanyol hatóságok az engedélyezett hajóűrtartalomadó-rendszer részeként adtak elő, a Bizottság az általa 2002-ben adott engedély hatályán kívül esőnek tekintette. Ezt az intézkedést emellett jogellenesnek és valószínűsíthetően összeegyeztethetetlen támogatásnak ítélte.
(45)
A támogatás potenciális kedvezményezettjeiként a következőket határozták meg:
-
a gazdasági egyesülések, mint az adókedvezmények elsődleges kedvezményezettjei,
-
a gazdasági egyesülések tagjai/befektetői, amelyek részesülnek a gazdasági egyesülések átláthatósága következtében az adókedvezményben,
-
a hajózási társaságok, amelyek az adókedvezmény egy részét a hajó árából adott engedmény formájában kapják meg,
-
valószínűsíthetően a hajógyárak, az érintett bankok, lízingcégek és más közvetítők.
(46)
A Bizottság úgy vélte, hogy a támogatás nem tűnik a belső piaccal összeegyeztethetőnek.
4. SPANYOLORSZÁG ÉS AZ ÉRDEKELT FELEK ÉSZREVÉTELEI
(47)
Észrevételek a spanyol hatóságoktól és 41 harmadik féltől, köztük hatóságoktól, ágazati szövetségektől és egyedi vállalkozásoktól érkeztek, amelyek vagy részt vettek az adólízingügyletekben, vagy az azokban részt vevők versenytársai voltak, mint például külföldi hajógyárak vagy hajógyártási szövetségek.
(48)
Az észrevételek a C(2011) 4494 végleges határozatban foglalt bizottsági értékelés következő szempontjaival foglalkoznak:
-
eljárási szempontok,
-
az általános megközelítés: az adólízingrendszer programkénti értékelése szemben az adólízingrendszer részét képező egyedi intézkedések értékelésével,
-
az egyedi intézkedések állami támogatássá minősítése (előny megléte, állami források, államnak tulajdoníthatóság, a versenyre és a kereskedelemre gyakorolt hatás), és hogy ezek némelyike létező támogatásnak minősülhet-e,
-
a támogatás kedvezményezettjeinek megnevezése,
-
a lehetséges állami támogatás összeegyeztethetősége,
-
a támogatás visszafizetésével kapcsolatos akadályok (egyenlő bánásmód, jogos bizalom, jogbiztonság).
4.1. ELJÁRÁS
(49)
Spanyolország úgy véli, a Bizottság anélkül indította meg a hivatalos vizsgálati eljárást, hogy fő következtetéseit egyeztette volna a spanyol hatóságokkal. Ennek következtében a spanyol állam védelemhez való joga és a bármely közigazgatási eljárás szempontjából lényeges kontradiktórius elv sérült.
(50)
Számos harmadik fél szerint a Bizottságnak a létező támogatásokra vonatkozó eljárást kellett volna alkalmaznia, mivel amennyiben támogatásnak minősülnek, a két adóintézkedés (a lízingelt eszközök értékcsökkenési leírására vonatkozó szabályok és a hajóűrtartalomadó-rendszer) létező támogatás lenne.
4.2. AZ ADÓLÍZINGRENDSZER PROGRAMKÉNTI ÉRTÉKELÉSE/AZ EGYEDI INTÉZKEDÉSEK ÉRTÉKELÉSE
4.2.1. A panaszosok
(51)
A Holland Shipbuilding úgy véli, hogy az adólízingrendszert egységes programnak kell tekinteni, mivel olyan szervezett rendszerről van szó, amely szándékosan aknáz ki különböző adóintézkedéseket, hogy gazdasági előnyt generáljon, amely előny jóval meghaladja a különböző intézkedések különálló alkalmazásával esetlegesen elérhető összes előnyt, és mivel ezek az intézkedések kölcsönösen függenek egymástól. A hajóűrtartalomadó-rendszer igénybevétele lehetővé teszi a gazdasági egyesülések számára az előrehozott és gyorsított értékcsökkenési leírásból származó ideiglenes adókedvezmény tartóssá tételét. Az előrehozott értékcsökkenési leírás alkalmazásával kapcsolatos bizonytalan feltételek és azok spanyol hatóságok általi értelmezése mérlegelési jogkört ruháznak az adóhivatalra. Ezt támasztja alá az a tény is, hogy a gyakorlatban csak akkor adnak engedélyt, ha a rendes társaságiadó-rendszerről állnak át a hajóűrtartalomadó-rendszerre.
(52)
A Danish Maritime és a(z) […] (30) (31) szintén állami támogatási programnak tekinti az adólízingrendszer egészét, amely a kedvezményezettektől függetlenül egyértelműen előnyben részesít bizonyos vállalkozásokat.
4.2.2. Spanyolország és az adólízingügyletek résztvevői
(53)
Spanyolország és a Bizottság által lehetséges kedvezményezettként azonosított vállalkozások (hajózási társaságok, bankok, gazdasági egyesülések befektetői, adólízingügyletekben részt vevő hajógyárak) vitatják ezt az átfogó megközelítést.
(54)
Úgy vélik, hogy az adólízing, mint olyan nem szerepel a spanyol adójogszabályokban, hogy az adólízingügyletek magánmegállapodások (lízing, személyzet nélküli hajóbérlet, gazdasági egyesülés), amelyet magánfelek kötnek, akik szabadon választhatják meg az eszköz finanszírozásának legolcsóbb módját és használhatják a rendelkezésükre álló szerződéses és adóügyi rendelkezéseket. Azt is fenntartják, hogy Spanyolország nem tehető felelőssé az adóterhüket csökkenteni kívánó adófizetők által megszerzett előnyökért. Ezenfelül az adójogszabályok nem írják elő a Bizottság által a C(2011) 4494 végleges határozatban említett valamennyi intézkedés alkalmazását.
(55)
Az Asociación Española de Banca (a Spanyol Bankszövetség - AEB) úgy véli, hogy ez az első olyan alkalom, hogy a Bizottság egy jogszabályi rendelkezés helyett magánfelek közötti jogügyletek kombinációját minősítette állami támogatásnak.
(56)
Az AEB úgy véli, hogy nem rendszerről, inkább két különböző programról van szó (az értékcsökkenési leírás rendszere és a hajóűrtartalom-adó), amelyek egyértelműen megoszthatók és elkülönítetten kezelhetők, tekintet nélkül arra, hogy elkülönítetten vagy együttesen alkalmazzák-e azokat.
(57)
Ezenfelül az AEB úgy ítéli meg, hogy a Bizottságnak nem sikerült általános referenciarendszert azonosítania, mielőtt a szelektív előnyt meghatározta volna. Az AEB szerint egy eszköz megvásárlása számtalan módon finanszírozható a jogi eszközök és adóintézkedések különböző kombinációjának alkalmazásával, a Bizottságnak pedig mindezen alternatív megoldásokat össze kell vetnie. Annak megállapítása tehát, hogy az adólízing szelektív előnyhöz juttat bizonyos vállalkozásokat, mesterséges lenne, különösen ha a Bizottság adózási szempontból a befektetés finanszírozásának legköltségesebb módszerét veszi alapul, és ezáltal figyelmen kívül hagy minden, a befektetők rendelkezésére álló ösztönző intézkedést.
(58)
Ebből következően az adólízingrendszer nem juttat szelektív előnyhöz. Ezt különösen az a tény támasztja alá, hogy a Bizottság több potenciális kedvezményezettet is meghatároz, amelyeket nem lehet gazdasági ágazatoknak megfeleltetni. Az AEB az állami támogatási szabályoknak a vállalkozások közvetlen adóztatásával kapcsolatos intézkedésekre történő alkalmazásáról szóló bizottsági közleményre (32) (a továbbiakban: a vállalkozások adóztatásáról szóló közlemény) és a holland Groepsrentebox-ügyben hozott bizottsági határozatra (33) hivatkozva úgy véli, hogy nem lehet olyan következtetést levonni, hogy az intézkedés szelektív, mert nagyobb kedvezményt biztosít a gazdasági egyesülések olyan tagjai számára, akik tengerjáró hajókba fektetnek be, mint akik más eszközökbe.
(59)
Minthogy az adólízingrendszerben csak olyan magánfelek vesznek részt, akik az általános adóintézkedéseket magánmegállapodásokban használják fel, nem kerül sor állami források bevonására.
(60)
Az AEB szerint a tagállamok közötti verseny és kereskedelem érintettsége sem merül fel, mivel a Bizottság által azonosított fő kedvezményezettek hajózási társaságok, és az intézkedés Európa- és világszerte valamennyi hajózási társaság előtt nyitva áll.
(61)
Észrevételeikben e harmadik felek az adólízinget egymással össze nem függő intézkedések soraként írják le (egyedi megközelítés), és az adólízinggel, mint egységes rendszerrel kapcsolatban nem tesznek további észrevételt.
4.3. AZ EGYEDI INTÉZKEDÉSEK ÉRTÉKELÉSÉVEL KAPCSOLATOS ÉSZREVÉTELEK
4.3.1. Gyorsított értékcsökkenési leírás (a TRLIS 115. cikkének (6) bekezdése (34) ) - 1. intézkedés
(62)
Spanyolország és egyes harmadik felek szerint ez az intézkedés általánosan alkalmazandó valamennyi eszköztípusra és ágazatra. A lízingdíjak eltérő adóügyi megítélése és elszámolási módja nem jár de facto szelektivitással, amit igazol az is, hogy sokféle ágazat alkalmazza ezt az intézkedést. Ráadásul a spanyol társaságiadó-rendszer alternatív rendelkezéseket tesz lehetővé a gyorsított értékcsökkenési leírás tekintetében. Az AEB azt állítja, hogy a lineáris amortizációt nem lehet (egyedüli) referenciaként figyelembe venni az előny meglétének megállapítása során, mivel általában megengedettek más értékcsökkenési módszerek. A TRLIS 11. cikke és a RIS 1-5. cikke lehetőséget biztosít degresszív módszerek alkalmazására, ilyenek például a csökkenő amortizáció (35) vagy az évek számának összege módszer (36), valamint az a lehetőség, hogy az adóhivatallal elfogadtatott egyedi terv szerint írják le az adott eszközt (37). Az AEB azt a példát hozza fel, hogy a csökkenő amortizációt a hatályos lineáris amortizációs kulcsnál, azaz 25 %-nál 2,5-szer magasabb kulccsal kell alkalmazni.
4.3.2. Az előrehozott értékcsökkenési leírás diszkrecionális alkalmazása (a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése, 48. cikkének (4) bekezdése, valamint a RIS 49. cikke) - 2. intézkedés
(63)
Azzal érvelnek, hogy az előrehozott értékcsökkenési leírás csak a gyorsított értékcsökkenési leírás egy módszere, amely szerint a gyorsított értékcsökkenési leírás bizonyos feltételek mellett azt megelőzően is megkezdődhet, hogy az eszközt átadnák a végső felhasználónak vagy az megkezdené annak üzemeltetését. Ha nem lehetne levonni az eszköz kivitelezése során kifizetett összegeket, ez tulajdonképpen az adózás előrehozását jelentené. Az előrehozott értékcsökkenési leírás csak helyreállítja a semlegességet és a pénzáramlás és az adóügyi megítélés közötti kapcsolatot.
(64)
Az AEB azzal érvel, hogy az amortizációs időszak előrehozatalának lehetősége olyan általános intézkedés, amely a TRLIS 11. cikke (1) bekezdésének d) pontjában és a RIS 5. cikkében is szerepel, amelyek meghatározzák az értékcsökkenési leírásra alkalmazandó általános szabályokat. Ezek a rendelkezések lehetővé teszik az adóhivatal számára, hogy jóváhagyja az adóalany által benyújtott és indokolt egyedi amortizációs tervet, akár kivitelezés alatt álló eszközök esetében is.
(65)
Az előrehozott értékcsökkenési leírás előzetes engedélyezésének és az adóhivatal által követett eljárásnak az az egyetlen célja, hogy ellenőrizze, az ügylet valódi, és a jogszabályban megállapított objektív követelmények teljesülnek. Különösen azt kell biztosítani előzetesen, hogy: legyen olyan lízingmegállapodás, amelynek kezdő időpontja megelőzi az eszköz megrendelését vagy leszállítását; amennyiben kérelem érkezik, feltüntessék, hogy az eszköz költségeinek megtérülésével kapcsolatos kifizetések levonhatók; a szerződés olyan eszköz megvásárlásáról szóljon, amelyre az eszköz üzemi feltételeivel összhangban hosszú szerződéses/kivitelezési időszak vonatkozik; az eszköz kivitelezéséről szóló szerződést aláírják, és egyértelműen utaljanak az eszköz használatát szabályozó konkrét szerződéses feltételekre.
(66)
A RIS 49. cikkében foglalt általános feltételek mellett a TRLIS 48. cikkének (4) bekezdése további feltételt ír elő arra az esetre, ha a kérelmező gazdasági egyesülés. Az engedély nem függ más intézkedések alkalmazásától, sem további dokumentumok benyújtásától. Végül az eljárás mérlegelésmentességét jelzi az a tény is, hogy az adóhivatalhoz beérkezett egyetlen kérelmet sem utasítottak el eddig. E tekintetben az AEB úgy véli, hogy a Bizottságnak közelebbről is meg kellene vizsgálnia, hogy miért nem kerül sor finanszírozási ügyletekre. Amennyiben, amint azt a Bizottság nemhivatalos információk alapján állítja, a hajózási társaságok nem tudnának bankot találni az ügylet megszervezéséhez, ez inkább annak köszönhető, hogy a felek nem tudnak megegyezni az ügylet egyes feltételeiben, például az árban. Az AEB hivatalosan tagadja, hogy bármely tagja részt vett volna a spanyol hatóságok értekezletein, vagy hogy nemhivatalos kapcsolatot tartana fenn e hatóságokkal. A helyzet ténylegesen nem ugyanaz, mint a francia GIE fiscaux ügyben (38) hozott bizottsági határozatban bemutatott, ahol az a feltétel, amely szerint az ügyletnek jelentős gazdasági és társadalmi érdeket kell képviselnie, pontatlannak bizonyult, és az adóhatóságok mérlegelésére volt bízva. Ellenkezőleg, az AEB tagadja, hogy a RIS 49. cikkében foglalt feltételek bármelyike pontatlan lenne és értelmezés tárgyát képezhetné.
(67)
Ebből következően az előrehozott értékcsökkenési leírás a gyorsított értékcsökkenési leíráshoz hasonlóan általában alkalmazandó valamennyi eszköztípusra és ágazatra. Ez általános intézkedés.
(68)
Mivel ez a gyorsított értékcsökkenési leírás alkalmazásának egyik módszere, ha állami támogatásnak minősülne, azt létező támogatásnak kellene tekinteni.
4.3.3. A gazdasági egyesülések adózási átláthatósága (a TRLIS 48. cikke) - 3. intézkedés
(69)
Az AEB szerint a gazdasági egyesülések átláthatósága összhangban van a spanyol adórendszer logikájával. Ez az átláthatóság lehetővé teszi több befektető számára, hogy olyan közös befektetést hajtsanak végre, amelyet egyikük sem vállalna önállóan, és olyan adóügyi megítélést érjenek el ezen átláthatóság következtében és a befektetésben való részesedésük arányában, amely akkor lett volna alkalmazandó, ha egyedül fektettek volna be. Így a gazdasági egyesülés jogállás alkalmazásához nem kapcsolódik előny. Ez a jogállás emellett nem tartalmaz ágazati korlátozásokat. Bármely spanyol adófizető tagja lehet gazdasági egyesülésnek. Ez mutatja a szelektív jelleg hiányát.
4.3.4. A hajóűrtartalom-adózási rendszer (a TRLIS 124-128. cikke) - 4. intézkedés
(70)
Minthogy a Bizottság kimondta a C(2011) 4494 végleges határozatban, hogy 2002-ben a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszert a tengeri szállítási iránymutatással (39) összeegyeztethető támogatásként engedélyezte, a spanyol hatóságok és a harmadik felek észrevételeiket a 2002-es jóváhagyás hatályára és arra a konkrét kérdésre összpontosították, hogy az adólízingügyletben részt vevő pénzügyi gazdasági egyesülések (40) igénybe vehetik-e a hajóűrtartalomadó-rendszert.
(71)
Ami azt a kérdést illeti, hogy azok a pénzügyi gazdasági egyesülések (40), amelyek adólízingügyletekben vesznek részt, de nem üzemeltetnek hajókat, hanem befektetnek azokba és pénzügyi befektetésük részeként azokat bérbe adják, részesülhetnek-e a hajóűrtartalomadó-rendszer kedvezményeiben, Spanyolország azt állítja, hogy e társaságok üzemeltetnek hajókat azáltal, hogy azokat bérbe adják, és ezért azok a spanyol hajólajstromokban is szerepelnek (mint hajózási társaságok) az 1989. július 28-i 1027/1989. sz. királyi rendelet (41) 1. cikke értelmében, amelyet az 1992. november 24-i 27/1992. sz. törvény 9. cikke ismétel meg. Minthogy a Bizottság a hajóűrtartalomadó-rendszer alkalmazását a spanyol hajólajstromban szereplő valamennyi társaság tekintetében engedélyezte (42), ez az engedély kiterjed olyan társaságokra is, amelyek hajók tulajdonosai és e hajókat bérbe vagy lízingbe adják harmadik feleknek. Ha ezt az intézkedést állami támogatásnak minősítik, azt ennélfogva létező támogatásnak kell tekinteni.
4.3.5. A RIS 50. cikkének (3) bekezdése - 5. intézkedés
(72)
Spanyolország, a PYMAR és néhány bank azzal érvel, hogy a RIS 50. cikkének (3) bekezdése pusztán a jogbiztonság garantálását szolgáló végrehajtási intézkedéseket tartalmaz. Úgy vélik, hogy a spanyol jogrendszer elveivel összhangban az adóintézkedések lényegi elemeit törvényben kell meghatározni, és ez a rendelkezés, amelyet egy királyi rendelet tartalmaz, nem vezet be újdonságot, csak egyértelművé teszi a TRLIS 125. cikke (2) bekezdésének hatályát. Nem tér el a törvénytől, és nem teremt további kedvezményeket sem. A tőkenyereség adóztatás alóli mentesítése már a Bizottság által engedélyezett program részét képezte, ennélfogva ha támogatásnak minősül, azt létező támogatásnak kell tekinteni.
(73)
Emellett Spanyolország és az állítólagos kedvezményezettek azt állítják, hogy logikus a hajót „újnak” tekintetni, mivel a lízingbe vevő előtt senki nem használta azt, és az opciós jog gyakorlásáról a lízingszerződés aláírásakor állapodnak meg (43). Az AEB azt állítja, hogy általában egy eszközt újnak tekintenek, ha azt lízingszerződés opciója révén szerzik meg.
4.4. AZ ÁLLAMI FORRÁSOK ÁTRUHÁZÁSÁVAL ÉS AZ INTÉZKEDÉSEK ÁLLAMNAK TULAJDONÍTHATÓSÁGÁVAL KAPCSOLATOS ÉSZREVÉTELEK
(74)
A panaszosok szerint az adólevonás állami források átruházását jelenti, minthogy adóbevétel esik ki. Az adólízing/adóintézkedések az államnak tulajdoníthatók, mivel mindegyik intézkedésről a spanyol jog rendelkezik. Emellett az adólízing olyan engedélyre épül, amelyet az adóhatóságok adnak ki. Még ha ezek az engedélyek egyedi intézkedésekhez kapcsolódnak is, egyértelmű, hogy a gyakorlatban a teljes adólízingügylet tekintetében adják azt meg. Ezt támasztja alá az a tény is, hogy az előrehozott értékcsökkenési leírás iránt az adóhivatalhoz benyújtott kérelem részletesen bemutatja az adókedvezmény konstrukcióját és annak a gazdasági egyesülés, illetve befektetők és a hajózási társasági közötti megoszlását, valamint egy feljegyzést tartalmaz a hajógyártól, amelyben az kifejti a rendelkezéstől várható társadalmi és gazdasági előnyöket. Ha e dokumentumok nem lennének ténylegesen a jóváhagyás előfeltételei, indokolatlan lenne azokat rendszeresen benyújtani.
(75)
A hajózási társaságok másfelől azzal érvelnek, hogy a hajógyár vagy a gazdasági egyesülés által az eredeti árhoz képest adott árengedmény nem az államnak tulajdonítható, hanem a gazdasági egyesülés és az ügyletben részt vevő hajózási társaság közötti magánjellegű szerződéses jogviszony eredménye.
4.5. A VERSENYTORZULÁSSAL ÉS A KERESKEDELEM ÉRINTETTSÉGÉVEL KAPCSOLATOS ÉSZREVÉTELEK
(76)
[…] úgy véli, hogy az érintett előny nagyságrendje (14 millió EUR a C(2011) 4494 végleges határozatban szereplő példában) kétségtelenül érinti a kedvezményezettek piaci pozícióját, ezért jelentős torzulásokat eredményez az erőteljes versennyel jellemzett piacokon. A rendszer jókora előnyt nyújt a spanyol hajógyárak számára, amelyek olyan, a többi európai hajógyárénál alacsonyabb árakon tudják kínálni hajóikat, amely árak tartalmazzák az adólízingrendszerből eredő kedvezményeket. […] hivatkozik a Spanyol Ipari Minisztérium statisztikáira, amelyek szerint a spanyol hajógyárak egyre több külföldi hajótulajdonost láttak el az idő előrehaladtával.
(77)
Ami a hajózási társaságokat illeti, […] véleménye szerint azáltal, hogy ezek jóval olcsóbban vásárolnak hajót a spanyol hajógyáraktól, állandó költségeik jelentős részét tekintve több millió eurót takarítanak meg. Minthogy ez az előny eloszlik a hajó költsége megtérülésének időszakára, e társaságok versenyelőnyhöz jutnak más hajóüzemeltetőkkel szemben, ezért a verseny hosszú évekre torzul.
(78)
Amint az már kifejtésre került, a hajótulajdonosok azzal érvelnek, hogy minden hajózási társaság élhet a spanyol hajógyárak kínálta feltételekkel, ezért részesülhet a spanyol hajógyárak által esetlegesen kínált bármilyen árengedményben. Azzal is érvelnek, hogy tisztességes piaci árat fizettek, és nem részesültek semmilyen gazdasági előnyben. Ennélfogva a hajók spanyol hajógyáraktól való megvásárlása valószínűleg nem csökkenti jelentősen működési költségeiket, és nem erősíti tartósan pozíciójukat sem, amint azt a Bizottság C(2011) 4494 végleges határozata állítja.
4.6. A TÁMOGATÁS KEDVEZMÉNYEZETTJEINEK MEGHATÁROZÁSÁVAL KAPCSOLATOS ÉSZREVÉTELEK
(79)
Az AEB szerint a gazdasági egyesüléseket nem lehet a támogatás kedvezményezettjeinek tekinteni. Adózási átláthatóságuk miatt a befektetőknek kell a gazdasági egyesülés kereskedelmi tevékenységéből eredő adót megfizetniük. Így a gazdasági egyesülések semmilyen gazdasági előnyben nem részesülnek az adócsökkentés eredményeként. Emellett bármely spanyol adófizető befektető - tag - lehet gazdasági egyesülésben.
(80)
Másfelől számos hajózási társaság véli úgy, hogy kizárólag a gazdasági egyesülések a támogatás lehetséges kedvezményezettjei. A hajógyárak nem lehetnek a támogatás kedvezményezettjei, mivel nem spanyol adófizetők. Ezenfelül úgy érvelnek, hogy a Bizottság tévesen vélte úgy - és magyarázatot sem adott arra-, hogy az adóelőnyöket a gazdasági egyesülés árengedményen keresztül a hajózási társaságra ruházza. Az árat lényegében az eszköz magántulajdonosának kereskedelmi döntése eredményeként határozzák meg.
(81)
A hajótulajdonosok azzal érvelnek, hogy a hajózási társaságok világszerte általában különböző országok hajógyáraitól veszik hajóikat, többek között, amennyiben úgy kívánják, spanyol hajógyáraktól. Ezért a spanyol hajógyárak által kínált árengedményekben mindegyik hajózási társaság részesülhet.
(82)
Több hajótulajdonos érvel azzal, hogy amennyiben az adólízing állami támogatásnak minősül, nem ők e támogatás kedvezményezettjei. Ezt két dologgal indokolják: először is, az adólízing-struktúra működése arra utal, hogy a gazdasági egyesülés és a hajógyár egyeztet, ezáltal egyetlen érdekeltséget alkotva, és így határozzák meg az eladási árat; másodszor, vontatóhajókat és mentőhajókat üzemeltető társaságok jelentik a példát arra, hogy Spanyolországon kívüli hajógyáraktól is kérnek be hasonló vontatók építésére vonatkozó ajánlatokat. Ezek az ajánlatok ugyanabban az ártartományban mozognak, vagy még olcsóbbak is, mint a véletlenszerűen kiválasztott spanyol hajógyárak. Azzal érvelnek, hogy ebből következően tisztességes piaci árat fizettek, és nem részesültek semmilyen, az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdésének értelmében vett gazdasági előnyben. Amennyiben az adólízingrendszer gazdasági előnyt biztosítana, a kedvezményezettek az adólízingügyletekben részt vevő hajógyárak és nem a hajózási társaságok lennének.
(83)
A Holland Shipbuilding úgy véli, hogy a támogatás kedvezményezettjei a gazdasági egyesülések és azok befektetői, valamint a hajózási társaságok, de a spanyol hajógyárak is, mivel jelentős különbség van a hajótulajdonos által fizetett és a hajógyár által kapott ár között, amely ár meghaladja a piaci árat. A nemzeti hajógyártási szövetség véleménye szerint a rendszerrel a hajógyáraknak kívántak kedvezni. Helytelen lenne azt megállapítani, hogy az adólízingrendszer a hajózási társaságokat juttatja előnyhöz. A kivitelezési ár csökkentése nem feltétlenül jelent előnyt a hajó vevője számára. Emellett a spanyol hajógyárak csak olyan vevőket részesíthetnek ebben az előnyben, amelyek az adólízingrendszert alkalmazzák. Az adólízingrendszer a hajógyártáshoz nyújtott jogellenes támogatás, amely károsítja azokat a nemzeti hajógyártókat, amelyek a spanyol hajógyárak közvetlen versenytársai.
(84)
A PYMAR úgy véli, a Bizottság nem indokolta kellőképpen a C(2011) 4494 végleges határozatban, hogy miért azonosította a hajógyárakat az állami támogatás lehetséges kedvezményezettjeiként. Arra is rámutat, hogy hasonló adórendszerrel kapcsolatos, a GIE Fiscaux, a Brittany Ferries, az Air Caraïbes vagy a Le Levant ügyben hozott határozatokban (44) a Bizottság az eszköz gyártóját nem nevezte meg a támogatás kedvezményezettjeként.
4.7. A LÉTEZŐ VAGY JOGELLENES TÁMOGATÁSKÉNTI MINŐSÍTÉSSEL KAPCSOLATOS ÉSZREVÉTELEK
(85)
Amint az a fenti 4.3. szakaszban említésre került, Spanyolország és egyes harmadik felek úgy vélik, csak két intézkedés jöhet szóba: először is a TRLIS 115. cikkének rendelkezései, amelyek a pénzügyi lízingszerződés keretében szerzett eszköz költségeinek leírására vonatkoznak. Spanyolország e rendelkezéseket az uniós csatlakozása előtt fogadta el. Így tehát, amennyiben ez az intézkedés támogatásnak minősül, az létező támogatás, amint azt a C(2011) 4494 végleges határozat is kimondta, és a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése, amely lehetővé teszi az adóhivatal számára, hogy a leírás kezdőpontját meghatározza, pusztán a 115. cikk végrehajtási szabálya. Másodszor, a TRLIS 124-128. cikkében foglalt hajóűrtartalomadó-rendszer, amelyet a Bizottság 2002-ben jóváhagyott, és amely ezért szintén létező támogatás. A végrehajtási rendelkezések, különösen a RIS 50. cikkének (3) bekezdése nem változtatnak a törvényben foglalt szabályokon, ezért azokra kiterjed a bizottsági engedély.
4.8. A TÁMOGATÁS ÖSSZEEGYEZTETHETŐSÉGÉVEL KAPCSOLATOS ÉSZREVÉTELEK
(86)
A spanyol hatóságok és az állítólagos kedvezményezettek azzal érvelnek, hogy a támogatás a 2002-ben jóváhagyott hajóűrtartalomadó-rendszer alapján összeegyeztethető, mivel „a spanyol jog (45) szerint bejegyzett hajózási társaságokra” terjed ki, „amelyek tevékenysége magában foglalja saját tulajdonú vagy bérhajók üzemeltetését”. Mivel a RIS 50. cikkének (3) bekezdése csak végrehajtja a hajóűrtartalomadó-rendszert, arra szintén kiterjed a 2002. évi határozat.
(87)
Harmadik felek azzal is érvelnek, hogy bármely olyan támogatás összeegyeztethető lenne a tengeri szállítási iránymutatással, amely kiterjed saját tulajdonú és bérhajók üzemeltetésére és az ezen iránymutatásban meghatározott maximális támogatási intenzitás alatt marad.
(88)
Az Asociación de Ingenieros Navales y Oceánicos de España (Hajógyártók és Hajómérnökök Spanyol Szövetsége) úgy véli, bármely támogatás összeegyeztethetőségét az átfogó versenykörnyezetben kell elemezni, és nem a belső piacra kell koncentrálni, mivel a nem uniós országok hajógyárai is támogatást kapnak, amely támogatás nem áll a versenyszabályok hatálya alatt, mint az EU esetében.
(89)
Ezzel szemben […] úgy véli, a rendszert egyáltalán nem lehet összeegyeztethetőnek tekinteni, még - amint azt a C(2011) 4494 végleges határozat kimondja - a tengeri szállítási iránymutatás szerint sem. Úgy véli először is, hogy Spanyolország nem tudja bizonyítani, hogy bármely hajó jogosult az ezen iránymutatásban foglalt kedvezményekre, és másodszor, hogy a támogatás csak abban az országban csökkenti a kedvezményezett által fizetendő adót nullára, amely a rendszert elfogadja. Ezért egyetlen nem spanyol hajótulajdonos sem részesülhet a rendszer előnyeiből, a spanyol hajótulajdonosok által fizetett adó pedig valószínűleg korlátozott, mivel azok élvezik a hajóűrtartalomadó-rendszer előnyeit, szociális terheik pedig csökkentettek.
4.9. A VISSZAFIZETÉSSEL KAPCSOLATOS ÉSZREVÉTELEK
(90)
Mind a spanyol hatóságok, mind a lehetséges kedvezményezettek azt állítják, hogy a visszafizetést ki kellene zárni, mivel az sértené az uniós jog alapvető elveit (46), jelesül az egyenlő bánásmódot, a bizalomvédelmet és a jogbiztonságot.
4.9.1. Egyenlő bánásmód
(91)
A PYMAR azzal érvel, hogy hasonló adóintézkedéseket vizsgáltak két másik ügyben (Brittany Ferries (47) és GIE Fiscaux), ahol nem rendeltek el visszafizettetést. Amennyiben a Bizottság azt állapítaná meg, hogy támogatás áll fenn, ezt a támogatást összeegyeztethetőnek kellene tekinteni a tengeri szállítási iránymutatás 11. fejezetében megállapított határon belül, és az e határt meghaladó összeg tekintetében a jogbiztonság védelme a francia esethez hasonlóan arra kellene indítsa a Bizottságot, hogy tartózkodjon a visszafizettetés követelésétől. […] úgy véli, hogy mivel a francia gazdasági szereplőkkel sem fizettették vissza a támogatást, a spanyol gazdasági szereplőktől egy nagyon hasonló esetben várt visszafizettetés ez utóbbiakat előnytelen versenyhelyzetbe hozná és sértené az egyenlő bánásmód elvét.
(92)
Spanyolország és a PYMAR egy sor határozatra hivatkoznak, amelyek esetében a Bizottság nem követelt visszafizettetést a Bizottság vagy valamely tagja által tett nyilvános nyilatkozat miatt. Hivatkoznak a belga koordinációs központok, a luxemburgi 1929-es holdingtársaságok és más koordinációs központok, valamint multinacionális vállalatok csoporton belüli tevékenységei ügyében (48), a spanyol cégérték-ügyben (49), egy nehéz helyzetben lévő nagyvállalatoknak nyújtott olaszországi támogatási ügyben (50) és két halászati ügyben (51) (Shetland- és Orkney-szigetek) hozott határozatra.
4.9.2. Jogos bizalom és jogbiztonság
(93)
Spanyolország (52) és egyes, az adólízingügyletekben részt vevő harmadik felek szerint az ügyletekben részt vevők a következő tényezők alapján vélték úgy, hogy az ügyletekben alkalmazott adóintézkedések nem minősülnek állami támogatásnak:
1.
a Bizottság Brittany Ferries ügyben 2001-ben hozott határozatában (53) tett állítása abban az értelemben, hogy a spanyol adólízinghez hasonló rendszer, a francia GIE Fiscaux általános intézkedésnek minősült;
2.
az intézkedéstervezetek (előrehozott értékcsökkenési leírás és hajóűrtartalomadó-rendszer) közzététele a Spanyol Parlament Hivatalos Közlönyében 2001. október 10-én (54);
3.
a Bizottság 2001-es levele, amelyben tájékoztatást kér Spanyolországtól több állítólagos támogatási intézkedéssel kapcsolatos vizsgálattal összefüggésben, ezen intézkedések közé értve egy, a hajógyártás javára létrehozott adólízingrendszert;
4.
egy 2004. évi bizottsági határozat (55), amely elutasítja a holland hajógyáraknak azon a címen nyújtott támogatást, hogy az ugyanazon hajógyártási szerződésekért versengő spanyol hajógyáraknak állítólagosan nyújtott támogatást kompenzálják;
5.
a francia GIE Fiscaux ügyben (56) 2006-ban hozott határozat;
6.
az akkoriban a versenyjogért felelős Kroes biztos 2009. évi levele (57) a norvég kereskedelmi és ipari miniszternek válaszul arra a panaszra, hogy a spanyol adólízingrendszer előnyhöz juttatja a spanyol hajógyárakat;
7.
az intézkedéstervezetek 2001-es közzététele, a rendszer 2002-es indulása, illetve a Bizottsághoz 2006-ban beérkezett első panaszok és az eljárás 2011. júniusi megindítása között eltelt idő. Ez a hosszú időtartam megerősíti azt a vélekedést, hogy nem volt elégséges bizonyíték az eljáráshoz;
8.
egy körültekintő gazdasági szereplő nem láthatta volna előre az állami támogatást olyan különböző rendszerek kombinációjában, amelyek a nemzeti adóztatásnak régóta részét képezik (a lízingelt eszközök gyorsított értékcsökkenési leírása, a gazdasági egyesülések jogállása), illetve amelyeket a Bizottság korábban jóváhagyott (hajóűrtartalomadó-rendszer);
9.
az értékcsökkenési módszerekre vonatkozó intézkedéseket illetően a támogatás hiányára utaló állítások a vállalkozások adóztatásáról szóló közleményben (58).
4.9.2.1. A Bizottság 2001. évi határozata a Brittany Ferries (BAI) ügyben
(94)
Az említett határozat (193) preambulumbekezdésében a Bizottság kimondta, hogy: „[…] tekintettel a gazdasági egyesülésekre, és az általuk esetlegesen juttatott adókedvezményekre, a Bizottság úgy véli, hogy ezek általános intézkedéseknek minősülnek, mivel Franciaországban megszokottnak tekinthetők, hogy a gazdasági tevékenységek valamennyi ágazatában kialakíthatók és a közjog részét képezik”.
(95)
A határozatot 2002. január 15-én tették közzé a Hivatalos Lapban. A GIE Fiscaux ügyben 2006-ban hozott határozatban a Bizottság úgy vélte, hogy: „Ha igaz az, hogy a szóban forgó rendszer ebben az ügyben ugyanaz volt, mint az 1998 előtt hatályos, azt mindazonáltal meg kell állapítani, hogy ez a tény ennek a határozatnak az indokaiból nem következett egyértelműen, és hogy ez a körülmény ily módon a szóban forgó rendszer kedvezményezetteit félrevezethette.”
(96)
Spanyolország (59) és egyes harmadik felek azzal érveltek, hogy ez az állítás vagy jogbizonytalanságot teremtett a felépítésében és hatásaiban nagyon hasonló spanyol adólízingrendszer jogszerűségével kapcsolatban, vagy pedig jogos bizalmat keletkeztetett azt érintően, hogy a spanyol adólízingrendszer nem minősül állami támogatásnak.
4.9.2.2. Az intézkedéstervezetek közzététele a Spanyol Parlament Hivatalos Közlönyében
(97)
A PYMAR szerint a Bizottság tudomást szerzett az adólízingrendszer meglétéről, amikor az azt alkotó intézkedéseket (a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírásának diszkrecionális alkalmazását és a hajóűrtartalomadó-rendszert) 2001. október 10-én közzétették a Spanyol Parlament Hivatalos Közlönyében ugyanazon törvénytervezet részeként. Ezt követően a hajógyárak az ezen intézkedések nyomán keletkező előnyöket belefoglalták az új hajógyártási projektekkel kapcsolatos ajánlataikba, és nem várták meg az intézkedések hatálybalépését, hogy előrelépjenek az első adólízing-struktúrák megtárgyalásának és végrehajtásának folyamatában.
4.9.2.3. A spanyol adólízingrendszerrel kapcsolatos 2001. évi tájékoztatáskérés
(98)
A PYMAR hivatkozik a Bizottság által 2001. december 21-én, számos olyan állami intézkedéssel szembeni panasz nyomán küldött levélre, amely intézkedések állítólag csökkentették a spanyol hajógyáraktól vásárolt hajók költségét. Ebben a levélben a Bizottság különösen az adólízingrendszerrel kapcsolatban kért tájékoztatást:
„A Bizottság tudomására jutott, hogy számos intézkedés csökkentheti a spanyol hajógyáraktól származó hajók vásárlásának költségét. A Bizottság különösen azt az információt kapta, hogy a következő intézkedések állnak rendelkezésre:
…
3.
Egy olyan adólízingrendszer, amelyben a Spanyolországban vásárolt hajókat fel lehet használni adócsökkentésre különleges célú gazdasági egység alkalmazásán keresztül. Úgy tűnik, az e kombinációból származó nyereséget alacsonyabb áron vagy csökkentett lízingelési költségek mellett a hajótulajdonosokra ruházzák. A Bizottság arra kéri Spanyolországot, hogy adjon meg minden releváns információt, amely lehetővé teszi e kérdés értékelését”.
(99)
A PYMAR szerint ez a levél arra utal, hogy a Bizottságnak rendelkezésére állt információ, és tudomása volt az adólízingrendszer létezéséről, és hogy már 2001-ben vizsgálta az ügyet, anélkül, hogy további lépéseket tett volna; mindez jogos bizalmat ébresztett aziránt, hogy a spanyol intézkedés nem minősül támogatásnak.
4.9.2.4. A holland bejelentésről szóló 2004. évi határozat
(100)
2002. szeptember 9-én a holland hatóságok bejelentettek egy „kiegyenlítő támogatást”, amelyet a holland hajógyáraknak kívántak nyújtani az állítólag Spanyolország által nyújtott támogatás kiegyenlítése érdekében (60). A hivatalos vizsgálat lezárultakor (61) a Bizottság végleges határozatában (62) azt állapította meg, hogy mivel „a spanyol illetékesek egyértelműen cáfolták, hogy a támogatást valaha is rendelkezésre bocsátották volna” (63), a Bizottság nem rendelkezik „az állítólagos spanyolországi támogatás kielégítő bizonyításához” szükséges bizonyítékokkal, és a bejelentett támogatást a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította.
(101)
A PYMAR szerint, minthogy a spanyol adólízingrendszer 2002-ben már hatályos volt, mielőtt Hollandia bejelentette volna a támogatást, a 2004. évi bizottsági határozat jogos bizalmat ébresztett volna aziránt, hogy az adólízingrendszer nem minősül állami támogatásnak.
4.9.2.5. A francia GIE Fiscaux ügyben 2006-ban hozott határozat
(102)
A PYMAR szerint a francia GIE Fiscaux rendszer nagyon hasonlít a spanyol adólízingrendszerre. Ennek eredményeként a francia ügyben hozott 2006. évi határozat ahhoz a jogos bizalomhoz vezetett a gazdasági szereplők részéről, hogy: 1. az adólízingrendszer összeegyeztethetőnek tekinthető a belső piaccal a tengeri szállítási iránymutatás 11. fejezetének határain belül, és 2. az iránymutatás 11. fejezetében foglalt felső határt meghaladó támogatások visszafizettetését nem követelik majd, tekintettel a két ügy eljárási hasonlóságaira.
(103)
Emellett a PYMAR számtalan bizottsági határozatra hivatkozik, ahol egy adott intézkedésnek egy korábban a Bizottság által jóváhagyott intézkedéshez való hasonlósága a gazdasági szereplők jogos bizalmát alátámasztó tényező volt. A PYMAR különösen arra hivatkozik, hogy nem rendeltek el visszafizettetést például a következő esetekben (64): külföldi jövedelem (Írország), nemzetközi finanszírozási tevékenységek (Hollandia), koordinációs központok és pénzügyi vállalatok (Luxemburg), vizcayai koordinációs központok (Spanyolország), ellenőrzési és koordinációs központok (Németország), központi vállalati pénztárak, székhely- és logisztikai központok (Franciaország), egyesült államokbeli külföldi exportvállalkozásokra vonatkozó adóügyi határozatok (Belgium), gibraltári kötelezett társaságok (Egyesült Királyság); ezek az esetek nagyon hasonlóak a Bizottság által korábban jóváhagyott belga koordinációs központok rendszeréhez.
4.9.2.6. Kroes biztos 2009. évi levele
(104)
A norvég hatóságok azon levelére válaszul, amely a spanyol adólízingrendszerrel összefüggésben panaszt emel a norvég hajógyárakkal szembeni állítólagos diszkrimináció ellen, Kroes biztos azt válaszolta, hogy a Versenypolitikai Főigazgatóság: „már vizsgálta az ügyet”, és kérésére Spanyolország nyilvános nyilatkozatot tett közzé egy adófizető adóhivatalhoz intézett kérdésére adott válasz (65) - adóügyi határozat - formájában, amely megerősíti, hogy az intézkedés nem korlátozódott a spanyol hajógyárakra és azt más tagállamokban gyártott hajók vásárlása esetén is igénybe lehet venni. A levél azt állapította meg, hogy e pontosításra tekintettel nincs szükség további lépésekre.
(105)
A PYMAR szerint 2009. április 2-án egy norvég hajótulajdonos megosztotta Kroes biztos levelének tartalmát egy spanyol hajógyárral, amellyel együtt részt vett az adólízingügyletekben. A PYMAR benyújtotta a Gerencia del Sector de la Construcción Naval (66) (GSN) 2012. szeptember 13-i levelét is, amely arról tanúskodott, hogy még 2009-ben megismerte Kroes biztos levelének tartalmát, és azt megosztotta az adólízingügyletekben részt vevő jogalanyokkal, valamint a PYMAR-ral rendszeres értekezleteik alkalmával.
4.9.2.7. A panasz és az eljárás megindítása között eltelt idő
(106)
A PYMAR szerint kilenc év telt el aközött, hogy a Bizottság 2001 decemberében tudomást szerzett a rendszerről, illetve, hogy a rendszer 2002-ben elindult (az első panaszok 2006-ban történő bizottsági kézhezvételét követően pedig öt év), és aközött, hogy az eljárást 2011-ben megindították. Az idő anélkül telt el, hogy a Bizottság lépéseket tett volna, ez pedig azt a vélekedést támasztotta alá, hogy nincs elegendő bizonyíték az eljáráshoz.
4.9.2.8. Körültekintő gazdasági szereplő nem láthatta volna előre az állami támogatás fennállását több intézkedés kombinációjában
(107)
A PYMAR és más harmadik felek szerint ez az első alkalom, hogy a Bizottság több intézkedés együttes alkalmazását állami támogatásnak minősíti, ezt szokásos körülmények között egy körültekintő gazdasági szereplő nem láthatta volna előre.
4.9.2.9. Az értékcsökkenési módszereket érintően vállalkozások adóztatásáról szóló bizottsági közleményben foglalt állítások
(108)
A PYMAR azzal érvel, hogy a vállalkozások adóztatásáról szóló bizottsági közlemény 13. pontja értelmében a teljesen technikai jellegű adóintézkedések, mint például az értékcsökkenés leírására vonatkozó szabályok nem minősülnek állami támogatásnak. Ennek alapján a gazdasági szereplők jogosan vélhették úgy, hogy az előrehozott értékcsökkenési leírással kapcsolatos intézkedés nem minősül állami támogatásnak.
4.9.3. A visszafizettetés következményei
(109)
Attól az időponttól, hogy a Bizottság tudomást szerzett az adólízingrendszer meglétéről, az általa tett lépések és az eltelt idő jogos bizalomhoz vezettek aziránt, hogy nincs szó támogatásról, és ennek következtében, hogy a korábban végrehajtott ügyletekhez nyújtott támogatást nem kell visszafizetni. A Bizottságnak tehát minden ügylet esetében tartózkodnia kell a támogatás visszafizetésének elrendelésétől.
(110)
Hasonlóképpen, Kroes biztos 2009. évi levele is azt erősítette meg, hogy a rendszert a Bizottság vizsgálta. Az adólízingügyletben részt vevő valamennyi fél (hajózási társaságok, gazdasági egyesülések, bankok és közvetítők stb.) jogosan várhatták, hogy a Bizottság feltárt volna bármilyen támogatást a rendszerben, és mivel nem került sor további vizsgálatra, nem volt szó támogatásról.
(111)
A PYMAR hivatkozik olyan határozatokra is, amelyekben a Bizottság elismerte, hogy az uniós intézmények (Bíróság, Bizottság stb.) eljárása jogos bizalmat kelthetett aziránt, hogy a múltban odaítélt támogatást nem kell majd visszafizetni, ami gátolná a Bizottságot abban, hogy elrendelje a visszafizetést, ideértve azt az esetet is, amikor a támogatást a jogos bizalmat keltő eljárást megelőzően ítélték oda. Hivatkoznak a spanyol cégérték-ügyben a belga koordinációs központok ügyében, az osztrák energiaadó-kedvezmény ügyében és a nehéz helyzetben lévő nagyvállalatoknak Olaszországban nyújtott támogatás ügyében hozott határozatokra (67).
4.9.4. Szerződéses kikötések
(112)
A spanyol hatóságok és a PYMAR azt állítják, hogy a Bizottság által a hajózási társaságok vagy a gazdasági egyesülések és a befektetők javára szólóként azonosított támogatások mindenképpen érintenék a hajógyárakat, amelyekhez a gazdasági egyesülések vagy a befektetők, illetve befektetési társaságok követeléseket nyújtanának be az adólízingügyletekben részt vevő különböző szereplők közötti szerződéses jogviszony értelmében. A PYMAR szerint ugyanis egyes szerződéses kikötések előírják a hajógyárak számára, hogy kártalanítsák a befektetőket és a hajózási társaságokat különösen az ügyletet érintő jogszabályi, többek között adójogi változás esetén.
5. ÉRTÉKELÉS
5.1. ELJÁRÁS
(113)
A Bizottság úgy véli, hogy az alkalmazott eljárás nem sértette Spanyolország védelemhez való jogát, sem harmadik felek meghallgatáshoz való jogát. Ellenkezőleg, a hivatalos eljárás megindításáról szóló határozat az első hivatalos lépés, amelyet a Bizottságnak meg kell tennie az EK-Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK tanácsi rendelet (68) (a továbbiakban a 659/1999/EK rendelet) értelmében, ha az előzetes vizsgálatot követően kétségei vannak az állami támogatás belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően (a 659/1999/EK rendelet 13. cikke és 4. cikkének (4) bekezdése). Az eljárás megindításáról szóló határozatnak pontosan az a célja, hogy összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, megtegye az előzetes értékelést a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a belső piaccal való összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségeket, valamint felszólítsa az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket (a 659/1999/EK rendelet 6. cikke).
(114)
Ráadásul a Bizottság nem indított hivatalos vizsgálati eljárást a lízingelt eszközök gyorsított értékcsökkenési leírása (a TRLIS 115. cikkének (6) bekezdése) tekintetében, mivel rámutatott arra, hogy ha az intézkedés állami támogatásnak minősülne, azt mindenesetre létező támogatásnak kellene tekinteni. Nem merültek fel kételyei a hajóűrtartalomadó-rendszerrel kapcsolatban sem, legalábbis amennyiben azt a Bizottságnak bejelentették, és a Bizottság azt engedélyezte (a TRLIS 124-128. cikke), mivel ezt az intézkedést is létező támogatásnak tekintették. Ezt a két intézkedést a C(2011) 4494 végleges határozat csak azért említi és mutatja be, mert az adólízingrendszer lényeges elemei, és a hivatalos vizsgálat hatálya alá vont intézkedésekhez (a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése és 48. cikkének (4) bekezdése, a RIS 49. cikke és 50. cikkének (3) bekezdése, valamint a hajóűrtartalomadó-rendszer nem szállítási tevékenységekre történő alkalmazása) kapcsolódnak.
(115)
A Bizottság úgy véli, hogy a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése és 48. cikkének (4) bekezdése, a RIS 49. cikke és 50. cikkének (3) bekezdése, valamint a hajóűrtartalomadó-rendszer nem szállítási tevékenységekre történő alkalmazása elkülöníthetők az előző preambulumbekezdésben említett más intézkedésektől (azaz a TRLIS 115. cikkének (6) bekezdésétől és a TRLIS 124-128. cikkétől), és nem minősülnek létező támogatásnak a 659/1999/EK rendelet 1. cikke b) pontjának értelmében, mivel ezeket Spanyolország uniós csatlakozását követően, 2002-ben és 2003-ban vezették be, és a Bizottság előzetes engedélye nélkül léptették hatályba. Ezért ezen intézkedések tekintetében a Bizottság jogosan követte a jogellenes támogatásra alkalmazandó eljárást (a 659/1999/EK rendelet 1. cikkének f) pontja, 13. cikke és 4. cikkének (4) bekezdése.
5.2. AZ ADÓLÍZINGRENDSZER PROGRAMKÉNTI ÉRTÉKELÉSE/AZ EGYEDI INTÉZKEDÉSEK ÉRTÉKELÉSE
(116)
Az a tény, hogy az adólízingrendszer különböző intézkedésekből tevődik össze, amelyek nem mindegyike képezi részét a spanyol adóügyi jogszabályoknak, nem elegendő ahhoz, hogy megakadályozza a Bizottságot annak programkénti leírásában és értékelésében. A Bizottság ugyanis a C(2011) 4494 végleges határozatban kifejtetteknek megfelelően úgy véli, az adólízingügyletekben alkalmazott különböző adóintézkedések jogilag vagy ténylegesen összekapcsolódnak. Jogilag a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírásának diszkrecionális alkalmazása (a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése) a lízingelt eszközök gyorsított értékcsökkenési leírása előrehozott alkalmazásának (a TRLIS 115. cikkének (6) bekezdése) felel meg. Hasonlóképpen, a RIS 50. cikkének (3) bekezdése kivételt állapít meg a hajóűrtartalomadó-rendszer keretében alkalmazandó különleges eljárás alól. Jogilag a RIS 50. cikkének (3) bekezdése csak a hajóűrtartalomadó-rendszer igénybevételére jogosult hajókra és az adóhivatal által engedélyezett lízingszerződésekre vonatkozik. Ténylegesen a lízingszerződéseket csak a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírására adott engedély keretében tekintették az adóhivatal által engedélyezettnek. Jogilag az előrehozott értékcsökkenési leírás lízingszerződés keretében megszerezhető eszközök széles skálájára alkalmazható lehet. Ugyanakkor az előrehozott értékcsökkenési leírás feltételei értelmezés tárgyát képezhetik, és ténylegesen csak akkor tekintették azokat teljesítettnek, és az engedélyt csak akkor adták ki, ha a hajó jogosult volt a hajóűrtartalomadó-rendszer igénybevételére.
(117)
Emellett a Bizottság megjegyzi, hogy az adólízingrendszerben foglalt három fő intézkedésből kettő (az előrehozott értékcsökkenési leírás diszkrecionális alkalmazása és a hajóűrtartalomadó-rendszer jogosultsági szabályai) ugyanazon a napon (2002. január 1.), ugyanazon törvényben léptek hatályba.
(118)
A Bizottság megjegyzi azt is, hogy amikor a jogos bizalommal és az egyenlő bánásmóddal érvelnek, ugyanazok a harmadik felek, akik vitatják a Bizottság átfogó megközelítését, az adólízingrendszert a francia GIE Fiscaux rendszerhez nagyon hasonlóként írják le. Az a tény, hogy a francia intézkedés valamennyi jellemzőjét egyetlen jogi rendelkezésbe foglalták, szükségképpen átfogó értékelést vont maga után. Ebben a tekintetben az, hogy az adólízingrendszer különböző elemeit eltérő, de ténylegesen egymáshoz kapcsolódó jogi rendelkezések írják le, ilyenként nem indokol eltérő megközelítést.
(119)
Ebből kifolyólag a Bizottság úgy véli, hogy a spanyol adólízingrendszert olyan programként kell leírni, amely összefüggő adóintézkedésekből áll, hatásait pedig ebben a kölcsönös összefüggésben kell értékelni, figyelembe véve az állam által bevezetett vagy jóváhagyott tényleges kapcsolódási pontokat.
(120)
A Bizottság mindenesetre nem csak az átfogó megközelítésre támaszkodik. Az átfogó megközelítés mellett a Bizottság az adólízingrendszert felépítő egyes intézkedéseket is elemezte. A Bizottság úgy véli, hogy a két megközelítés kiegészíti egymást, és egybehangzó következtetésekhez vezet. Az egyedi értékelés annak meghatározásához szükséges, hogy az adólízingrendszer által teremtett gazdasági előnyök mely része jön létre általános, illetve szelektív intézkedések eredményeként. Az egyedi értékelés azt is lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy szükség esetén meghatározza, a támogatás mely része egyeztethető össze a belső piaccal, és mely részét kell visszafizetni.
(121)
Ez a kettős megközelítés, amelyet már a C(2011) 4494 végleges határozatban is alkalmazott, lehetővé teszi a Bizottság számára olyan referenciarendszer meghatározását mind az egyes egyedi intézkedések, mind az adólízingrendszer egésze tekintetében, amelynek segítségével azonosíthatók az állami támogatásnak minősülő szelektív előnyök. Minden adólízingügylet esetében a támogatás meglétét úgy vizsgálják a kontrafaktuális elemzés keretében, hogy magát az ügyletet veszik alapul ugyanazon szerződéses rendelkezések mellett, de az állami támogatásként azonosított intézkedések nélkül. E tekintetben egy ténylegesen eltérő szerződéses és pénzügyi rendelkezésekre épülő alternatív ügylet nem lenne megfelelő alap a kontrafaktuális elemzéshez.
(122)
A gazdasági szereplők szabadon strukturálhatják eszközfinanszírozási ügyleteiket kívánságuk szerint, és ehhez azt az általános adóintézkedést vehetik igénybe, amelyet a legmegfelelőbbnek ítélnek. Ugyanakkor mivel ezek az ügyletek szelektív adóintézkedések alkalmazásával járnak, amely intézkedések az állami támogatásokkal kapcsolatos ellenőrzés hatálya alatt állnak, az ezen ügyletekben részt vevő vállalkozások állami támogatás potenciális kedvezményezettjei. Egyfelől az a tény, hogy több ágazat vagy vállalkozáskategória azonosítható potenciális kedvezményezettként nem arra utal, hogy az adólízingrendszer általános rendelkezés (69). Másfelől az a tény, hogy a rendszert a vásárlás, a személyzet nélküli hajóbérlet és tengerjáró hajók viszonteladásának finanszírozására használják, egyértelműen arra utal, hogy az intézkedés ágazati szempontból szelektív.
5.3. AZ EUMSZ 107. CIKKÉNEK (1) BEKEZDÉSE ÉRTELMÉBEN VETT TÁMOGATÁS FENNÁLLÁSA
(123)
Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében „a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet”.
(124)
Az állami támogatási szabályokat csak a gazdasági tevékenységet végző vállalkozásokra kell alkalmazni. Ezenfelül az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdésében meghatározott kritériumok kumulatív jellegűek. Ezért a vizsgált intézkedések állami támogatásnak minősülnek a Szerződés értelmében, ha valamennyi fent említett feltétel teljesül. Alapvetően a pénzügyi támogatásnak:
-
az állam által vagy állami forrásokból biztosítottnak kell lennie,
-
bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos áruk termelését előnyben kell részesítenie,
-
torzítania kell a versenyt vagy versenytorzulással kell fenyegetnie; továbbá
-
érintenie kell a tagállamok közötti kereskedelmet.
(125)
A Bizottság két különböző szinten végezte el értékelését:
-
Az érintett egyedi intézkedések szintjén, amely esetben a Bizottság azt vizsgálja, hogy az egyes intézkedések az adólízingrendszerben betöltött szerepüktől függetlenül állami támogatásnak minősülnek-e.
-
Az adólízingrendszer egészének szintjén: amint az már kifejtésre került, az adólízingrendszer ezen intézkedések kombinációjára épül, amely intézkedések ténylegesen vagy jogilag egymáshoz kapcsolódnak.
5.3.1. Az EUMSZ 107. cikkének értelmében vett vállalkozások
(126)
A Bizottság úgy véli, hogy az adólízingügyletekben részt vevő valamennyi fél az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdésének értelmében vett vállalkozás, és ezt sem Spanyolország (70), sem más harmadik fél nem vitatja, mivel tevékenységeik áruk és szolgáltatások piaci kínálatából állnak (71).Közelebbről, a hajógyárak újonnan épített hajókat vagy építési, javítási és felújítási szolgáltatásokat kínálnak; a lízingcégek finanszírozási lehetőségeket kínálnak; a gazdasági egyesülések hajókat adnak bérbe és értékesítenek; a befektetők árukat és szolgáltatásokat kínálnak számos piacon, kivéve, ha gazdasági tevékenységet nem folytató magánszemélyek, amely esetben nem tartoznak e határozat hatálya alá; a hajózási társaságok tengeri szállítási szolgáltatásokat kínálnak; a szervező bankok közvetítési és finanszírozási szolgáltatásokat, más közvetítők pedig közvetítési és tanácsadási szolgáltatásokat kínálnak.
5.3.2. Szelektív előny fennállása
(127)
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint: „a Szerződés 107. cikkének (1) bekezdése alkalmazásában azt kell eldönteni, hogy egy adott jogi szabályozás keretén belül alkalmas-e a nemzeti intézkedés arra, hogy »bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos termékek előállítását« előnyben részesítsen olyan vállalkozásokkal és termékekkel szemben, amelyek a szabályozás céljára tekintettel jogi és ténybeli szempontból azokkal összehasonlíthatóak. Igenlő válasz esetén az érintett intézkedés teljesíti a […] szelektivitás követelményét.” (72)
5.3.2.1. Gyorsított értékcsökkenési leírás (a TRLIS 115. cikkének (6) bekezdése) - 1. intézkedés
(128)
A C(2011) 4494 végleges határozatban a Bizottság azt mondta ki, hogy ha az intézkedés állami támogatásnak minősülne, azt létező támogatásnak kellene tekinteni, és nem folytatott le értékelést. A hivatalos vizsgálat eredményeként a Bizottság immár arra a következtetésre jutott, hogy ez az intézkedés, elszigetelten vizsgálva, nem minősül állami támogatásnak, mivel nem részesít előnyben bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos termékek előállítását. A Bizottság megjegyzi, hogy az intézkedés valamennyi, a spanyol társasági adó hatálya alatt álló vállalatra alkalmazandó, a tevékenységi ágazatra, székhelyre, méretre, jogállásra vagy az eszközök elhelyezkedésére vonatkozó korlátozás nélkül. Emellett kivétel nélkül alkalmazandó az értékcsökkenési leírás tárgyát képező valamennyi árura.
(129)
A lízingelt eszközökre való korlátozás ráadásul nem minősül a szelektivitás egyik elemének, mivel bármely eszköz vásárlása finanszírozható pénzügyi lízingszerződések útján, amelyek általánosan elérhetők bármely ágazat bármilyen méretű vállalata számára. Semmi nem utal arra, hogy az intézkedések kedvezményezettjei ténylegesen egy adott ágazatra vagy termelési típusra összpontosulnának. A TRLIS 115. cikkének spanyol adófizetők általi igénybevételével kapcsolatos, Spanyolország által átadott statisztikák (lásd az alábbi ábrákat) azt erősítik meg, hogy a pénzügyi lízinget az adóköteles bevételek széles skáláját felmutató vállalatok alkalmazzák (a 115. cikk alkalmazásáról nyilatkozók 45 %-a kevesebb, mint 1 millió EUR-t termel, 70 %-uk kevesebb, mint 3 millió EUR-t) (lásd a baloldali grafikont). A többletkiadás (73) TRLIS 115. cikke értelmében történő leírásának eredményeként keletkező ezen adókedvezmény abszolút összege szintén az adófizető bevételével összhangban alakul (lásd a jobboldali grafikont).
Forrás: Gazdasági és Pénzügyminisztérium
(130)
A spanyol hatóságok megerősítették azt is, hogy a lízingszerződéseket és a TRLIS 115. cikkét más tagállamokban gyártott (vagy onnan származó) eszközökre is lehet alkalmazni. Végül a Bizottság megjegyzi, hogy a TRLIS 115. cikke (6) bekezdésének alkalmazási feltételei egyértelműek, objektívek és semlegesek, és alkalmazásukhoz nincs szükség előzetes engedélyre. Ebből következően az adóhivatalnak nincs hatásköre arra, hogy saját mérlegelése alapján engedélyezze vagy elutasítsa az intézkedés alkalmazását (74).
(131)
A Bizottság ennélfogva azt állapítja meg, hogy a lízingelt eszközök gyorsított értékcsökkenési leírása (a TRLIS 115. cikkének (6) bekezdése) mint olyan nem juttatja szelektív előnyhöz a gazdasági egyesüléseket az adólízingügyletek során.
5.3.2.2. Az előrehozott értékcsökkenési leírás diszkrecionális alkalmazása (a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése, 48. cikkének (4) bekezdése, valamint a RIS 49. cikke) - 2. intézkedés
(132)
A spanyol adójogszabályokban szereplő, értékcsökkenés leírására vonatkozó szabályok (a TRLIS 11. cikke) általában azt írják elő, hogy az eszköz költségét gazdasági élettartamának egészére kell vetíteni, tehát attól az időponttól kezdve, amikor azt gazdasági tevékenységhez használják. A TRLIS 115. cikke (6) bekezdésének értelmében a lízingelt eszközök gyorsított értékcsökkenési leírása során figyelembe kell venni, hogy az eszköz mikor kezdte meg működését. Mivel a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése megengedi, hogy a gyorsított értékcsökkenési leírás azelőtt megkezdődjön, hogy az eszközt használatba vennék, ezzel gazdasági előnyt nyújt.
(133)
Ez a lehetőség a 115. cikk (6) bekezdésében foglalt főszabály alóli kivétel, amely a spanyol hatóságok mérlegelési jogkörébe tartozik; ez az intézkedés ezért első látásra szelektívnek tűnik. Ellentétben azzal, amit Spanyolország és egyes harmadik felek állítanak, az engedély megadásának kritériumai nem egyértelműek és objektívek, és még akkor is, ha egyértelműek és objektívak lennének, ez nem lenne elegendő a szelektív jellegük kizárásához (75). A Bizottság megjegyzi, hogy a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdésében foglalt kritériumok homályosak, azokat az adóhivatalnak kell értelmeznie, amely semmilyen igazgatási szabályozást vagy magyarázatot nem adott ki e tekintetben. Az előrehozott értékcsökkenési leírás e kétértelmű kritériumokon alapuló diszkrecionális alkalmazása szelektívvé teszi az adólízingrendszert, még akkor is, ha a mérlegelési jogkört nem önkényesen gyakorolják (76). Ezenfelül a Bizottság megjegyzi, hogy Spanyolország nem fejtette ki meggyőzően, hogy a TRLIS 48. cikkének (4) bekezdése és a RIS 49. cikke által meghatározott feltételek mindegyike miért szükséges a visszaélések elkerüléséhez. Igazolni kell például az eszköz gazdasági rendeltetésének egyedi jellemzőit (77), emellett az eszköz használatából vagy a tulajdonjog átruházásából származó adóköteles jövedelemre gyakorolt hatás hiányát is (78). E korlátozásokat nem indokolták, ami további szelektivitáshoz vezet. Spanyolország azt sem bizonyította be, hogy miért van szükség előzetes engedélyezésre. A lízingügylet realitásának garantálása például ugyanolyan fontosnak tűnik az eszköz lízing-/amortizációs költségeinek szokásos leírásához vagy a gyorsított értékcsökkenési leírás alkalmazásához, mint e leírás előrehozott alkalmazásához. Az előbbi intézkedések ugyanakkor nem képezik előzetes engedélyezés tárgyát, és amint ez a helyzet ezen intézkedések tekintetében, elégségesnek tűnik a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírására alkalmazandó egyértelmű és objektív kritériumok utólagos ellenőrzése.
(134)
A C(2011) 4494 végleges határozatban a Bizottság szerint a spanyol hatóságok megerősítették egy értekezlet során, hogy a kiadott engedélyek alapján a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdésében foglalt feltételeket csak olyan hajók vásárlása esetén tekintették teljesítettnek, amelyek átálltak a rendes társaságiadó-rendszerről a hajóűrtartalomadó-rendszerre (79), és a hajó tulajdonjogát ezt követően személyzet nélküli hajóbérleti szerződés keretében gyakorolt opció révén átruházták a hajózási társaságra. Spanyolország tagadta (80), hogy ilyet állított volna, de elismerte az értelmezési nehézségeket (81). A Bizottság megjegyzi, hogy nem adtak át azt megállapító bizonyítékot, hogy az előrehozott értékcsökkenési leírás alkalmazása iránti engedélyeket más körülmények között megadták volna (82).
(135)
A spanyol hatóságok által átadott példák alapján úgy tűnik, a gazdasági egyesülések által az adóhivatalhoz benyújtott, előrehozott értékcsökkenési leírás iránti kérelmek részletesen bemutatják a teljes adólízing-struktúrát, és átadnak minden releváns szerződést (különösen a hajógyártási szerződést, a lízingszerződést, a személyzet nélküli hajóbérleti szerződést, az opciós szerződéseket, a tartozásátvállalási és -elengedési megállapodást). Spanyolország szerint ezek az elemek szükségesek a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdésében, a 48. cikkének (4) bekezdésében és a RIS 49. cikkében foglalt feltételeknek való megfelelés ellenőrzéséhez.
(136)
A Bizottság ugyanakkor megjegyzi, hogy a végrehajtási rendeletekben (83) megállapított eljárás jelentős mérlegelési jogkört biztosít az adóhivatal számára a jogi követelmények értelmezéséhez és adott esetben további követelmények meghatározásához. Az adóhivatalnak különösen lehetősége van arra, hogy bekérjen az értékelés szempontjából relevánsnak ítélt további információt (84). E tekintetben a Bizottság megjegyzi azt is, hogy néhány bemutatott példában a kérelmezők által benyújtott kérelmekben olyan további mellékletek is szerepelnek, amelyek nem szükségesek a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdésében, a 48. cikkének (4) bekezdésében és a RIS 49. cikkében foglalt feltételeknek való megfelelés igazolásához: 1. az összes adókedvezmény részletes kiszámítása, valamint annak megoszlása egyrészről a hajózási társaság, másrészről a gazdasági egyesülés vagy befektetői között, és 2. a hajógyár nyilatkozata, amely részletesen bemutatja a hajógyártási szerződéstől várható gazdasági és társadalmi előnyöket. Egyes panaszosok szerint ezeket a dokumentumokat az adóhivatal kéri be az engedélyezési eljárás keretében. Spanyolország szerint ezeket a dokumentumokat a kérelmezők (gazdasági egyesülések) önszántukból nyújtották be. Ezek a dokumentumok többek között arra utalnak, hogy figyelembe veszik a hajógyártási szerződés spanyol gazdaság szempontjából vett jelentőségét, valamint az adólízingügylet által generált összes adókedvezményt is.
(137)
A Bizottság azt állapítja meg, hogy a kötelező előzetes engedélyezési eljárás, a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdésében, a 48. cikkének (4) bekezdésében és a RIS 49. cikkében foglalt homályos feltételek szükségszerű értelmezése, és az a lehetőség, hogy az adóhivatal bármilyen további dokumentumot vagy információt bekérhet, egyértelműen azt bizonyítja, hogy az adóhivatal széleskörű mérlegelési jogkörrel rendelkezik az adólízingügyletek engedélyezésével kapcsolatos feladata ellátásának keretében.
(138)
Amint azt az állami támogatási szabályoknak a vállalkozások közvetlen adóztatásával kapcsolatos intézkedésekre történő alkalmazásáról szóló bizottsági közlemény (a továbbiakban: az adózási támogatásról szóló közlemény) (85) említi, a Bíróság elismeri, hogy a gazdasági szereplők diszkrecionális alapon történő kezelése azt jelentheti, hogy egy általános intézkedés egyedi alkalmazása szelektív intézkedés jellegét ölti, főleg ott, ahol a mérlegelési jogkör gyakorlása az adóbevétel egyszerű kezelését az objektív kritériumra való hivatkozással meghaladja (86) (87).
(139)
A Bizottság ezért úgy véli, hogy a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírásának a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése, a 48. cikkének (4) bekezdése és a RIS 49. cikke alapján történő diszkrecionális alkalmazása szelektív előnyben részesíti az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesüléseket és befektetőiket.
5.3.2.3. A gazdasági egyesülések adózási átláthatósága (a TRLIS 48. cikke) - 3. intézkedés
(140)
A Bizottság úgy véli, hogy a gazdasági egyesüléseknek a TRLIS 48. és 49. cikkében foglalt, adózási szempontból átlátható jogállása pusztán arra jogosítja a különböző gazdasági szereplőket, hogy beruházások finanszírozása vagy gazdasági tevékenységek folytatása érdekében egyesüljenek. Ennek következtében az említett intézkedés nem nyújt szelektív előnyt a gazdasági egyesülések vagy tagjaik számára.
5.3.2.4. A hajóűrtartalomadó-rendszer (a TRLIS 124-128. cikke) - 4. intézkedés
(141)
Amint az a fenti 2.2.4. szakaszban kifejtésre került, a hajóűrtartalomadó-rendszer létező támogatási programnak minősül, amelyet a C(2002) 582 végleges bizottsági határozat hagyott jóvá 2002. február 27-én. A rendszer tartalmazza a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabályokat, amelyek a rejtett adókötelezettség és a tőkenyereség kezelésével foglalkoznak a korábban az általános adórendszer hatálya alatt álló használt eszközök hajóűrtartalomadó-rendszerbe történő átvitele keretében.
(142)
Amint azt a fenti (17) preambulumbekezdés kifejti, a szokásos körülmények között, azaz, ha egy társaság az általános adórendszerben marad, ahelyett, hogy átállna a hajóűrtartalomadó-rendszerre, az első években az előrehozott vagy gyorsított értékcsökkenési leírással elért adókedvezményt (a rejtett adókötelezettségek növekedése) nagymértékben ellensúlyozzák a következő években (a rejtett adókötelezettség csökkenése) vagy az eszköz értékesítése vagy forgalomból való kivonása alkalmával (tőkenyereség adóztatása). A teljes időszakban ez a folyamat bizonyos adóösszegek halasztott megfizetését eredményezi. Mivel a hajóűrtartalomadó-rendszerben fizetendő adó nem függ a bevétel és a kiadás különbségétől, az időszak közepén a hajóűrtartalomadó-rendszerre való átállás azzal jár, hogy a rejtett adókötelezettségeket nem egyenlítik ki.
(143)
Összehasonlítva azzal a helyzettel, amely az általános adórendszer keretében állna elő, a hajóűrtartalomadó-rendszerben a rejtett adókötelezettségek kiegyenlítésének elhalasztása, amelyet a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdése lehetővé tesz, további szelektív gazdasági előnyhöz juttatja azokat a társaságokat, amelyek átállnak a hajóűrtartalomadó-rendszerre, azokkal szemben, amelyek az általános adórendszerben maradnak.
(144)
Amint az az alábbi 5.4. szakaszban kifejtésre kerül, a hajóűrtartalomadó-rendszer a Bizottság által jóváhagyott formájában nem terjed ki a személyzet nélküli hajóbérletből származó bevételek adóügyi megítélésére, amely ezért nem létező támogatás, hanem új.
5.3.2.5. A RIS 50. cikkének (3) bekezdése - 5. intézkedés
(145)
Összehasonlítva azzal, amit a bejelentett hajóűrtartalomadó-rendszer részeként engedélyeztek, a RIS 50. cikkének (3) bekezdése egy további előnyt nyújt: azáltal, hogy kivételt létesít a TRLIS 125. cikke (2) bekezdésének szokásos alkalmazása alól, egyes tengerjáró hajókat, amelyeket általában használtnak vagy másodkézből vettnek kellene tekinteni, a hajóűrtartalomadó-rendszerbe való átkerülésükkor újnak kell ítélni. Ebből következően a rejtett adókötelezettségek rendezése, amelyet a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdése szerint általában elhalasztanak az eszköz értékesítéséig vagy forgalomból való kivonásáig, végleg elmarad. Ez az elmaradás gazdasági előnyt jelent.
(146)
A RIS 50. cikkének (3) bekezdésével juttatott gazdasági előny szelektív, mivel nem terjed ki valamennyi eszközre. Ráadásul nem is alkalmazható a hajóűrtartalomadó-rendszer és a TRLIS 125. cikke (2) bekezdésének hatálya alatt álló valamennyi hajóra. Ez az előny ugyanis csak azzal a feltétellel érhető el, ha a hajót az adóhivatal által korábban jóváhagyott pénzügyi lízingszerződés keretében vásárolják meg. Amint az már említésre került, a spanyol hatóságok megerősítették, hogy az adóhivatal ezt a feltételt akkor tekintette ténylegesen teljesítettnek, ha a TRLIS 115. cikke (11) bekezdésének értelmében vett előrehozott értékcsökkenési leírás iránti kérelem keretében engedélyezték a pénzügyi lízingszerződést. Sem Spanyolország, sem harmadik fél nem hivatkozott olyan egyéb körülményekre, amelyek mellett az adóhivatal egy lízingszerződést előzetesen engedélyezhetne. Amint az a fenti 5.3.2.2. szakaszban említésre került, ezeket az engedélyeket az adóhivatal által gyakorolt jelentős mérlegelési jogkör keretében és kizárólag újonnan épített tengerjáró hajók vonatkozásában adták meg.
(147)
Ellentétben a Spanyolország és egyes harmadik felek által előterjesztett érvekkel, a RIS 50. cikkének (3) bekezdése nem pusztán pontosítja a bejelentett különleges eljárást vagy a „használt hajó” fogalmát. Azzal, hogy a lízingelt hajót még új hajónak tekintik a vételi opció lízingbe vevő általi gyakorlásának időpontjában, feltéve, hogy a lízingszerződést az adóhivatal korábban jóváhagyta, eltérnek a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges eljárástól (88). Ez a szelektivitás további előnyt keletkeztet azáltal, hogy meggátolja a későbbi tőkenyereségek adóztatását.
(148)
A Bizottság úgy véli, hogy e további szelektív előny juttatása, történjen az az általános adórendszerre hivatkozással vagy az alternatív hajóűrtartalomadó-rendszer és a TRLIS 125. cikke (2) bekezdésének a Bizottság által engedélyezett szokásos alkalmazására hivatkozással, nem indokolható a spanyol adórendszer jellegével és általános felépítésével.
(149)
A Bizottság ugyanis olyan különleges eljárásként engedélyezte a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdését, amelynek célja a 125. cikk (1) bekezdésével való visszaélés megelőzése volt, azaz, hogy megakadályozza a gazdasági szereplőket abban, hogy kizárólag azért vigyék át a használt és túlzott értékcsökkenés alá vont hajókat a hajóűrtartalomadó-rendszerbe, hogy azt jelentős tőkenyereséggel adják el, amely tőkenyereség a hajóűrtartalomadó-rendszerben adómentes lenne. A Bizottság e tekintetben megjegyzi, hogy az adólízingügyletekben gazdasági egyesülések szerepelnek, amelyek egyetlenegy olyan hajót lízingelnek, majd rövid ideig a tulajdonjogát is megszerzik, amelyet nem ők maguk üzemeltetnek, és csak arra a rövid időszakra állnak át a hajóűrtartalomadó-rendszerre, amely a lízingszerződésben foglalt opció gyakorlásához és ahhoz szükséges, hogy ezen egyetlen hajó feletti tulajdonjogukat átruházzák a hajózási társaságra. Ezek az ügyletek nem tűnnek a hajóűrtartalomadó-rendszer tengeri szállítási iránymutatásban is meghatározott célkitűzéseivel összhangban lévőnek.
(150)
A Bizottság következésképpen nem ért egyet azzal, hogy logikus egy hajót „újnak” tekinteni az opció gyakorlásának napján, mivel a lízingbe vevő előtt azt senki nem használta, vagy mivel az opció gyakorlásában már a lízingszerződés aláírásakor megegyeztek.
(151)
Ami ezen érvelés első részét illeti, a Bizottság megjegyzi, hogy az elhatárolási szabály a valamely gazdasági szereplő által az általános adórendszerből a hajóűrtartalomadó-rendszerbe átvitt hajókra is vonatkozik, azaz a tulajdonjogban bekövetkezett változás és bármely harmadik fél általi használat nélkül.
(152)
Ami a második részt illeti, annak a ténynek, hogy az opcióban előzetesen megállapodtak, semmi köze annak meghatározásához, hogy vajon a hajó új-e vagy sem. A Bizottság nem kapott semmilyen magyarázatot, hogy miért kellene ezeket a hajókat újnak tekinteni - függetlenül attól, hogy ki a tulajdonos - az opció gyakorlásának napján. Arra sem érkezett meggyőző magyarázat, hogy ez az elmélet miért csak akkor ésszerű, ha az adóhivatal korábban jóváhagyja a lízingszerződést.
(153)
Ebben a tekintetben a Bizottság megjegyzi, hogy a tőkenyereség nem lenne adómentes, ha a RIS 50. cikkének (3) bekezdése csak azt mondaná ki, hogy a lízingelt hajók újnak tekintendők a lízingszerződés aláírásának napján, figyelmen kívül hagyva azt, hogy az opciót mikor gyakorolják. Ebben az esetben a gazdasági egyesülést kellene a hajó tulajdonosának tekinteni, mielőtt azt átvinnék a hajóűrtartalomadó-rendszerbe, a hajót használtnak vagy másodkézből vettnek kellene tekinteni a hajóűrtartalomadó-rendszerhez való csatlakozáskor, és a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdését kellene alkalmazni, ezáltal a rejtett adókötelezettségeket a későbbiekben rendeznék, illetve a tőkenyereséget megadóztatnák a hajó értékesítésekor vagy forgalomból történő kivonásakor.
(154)
A Bizottság ezért úgy véli, a RIS 50. cikkének (3) bekezdése szelektív előnyben részesíti azokat a vállalkozásokat, amelyek az adóhivatal által korábban jóváhagyott pénzügyi lízingszerződések útján vásárolnak hajókat és különösen az adólízingügyletben részt vevő gazdasági egyesüléseket vagy azok befektetőit.
5.3.2.6. Az adólízingrendszer egészéből eredő szelektív előny. Az előny kedvezményezettjei
(155)
Az adólízingrendszer egészéből eredő gazdasági előny összege annak az előnynek felel meg, amelyet a gazdasági egyesülés nem realizált volna ugyanezen pénzügyi ügylet során kizárólag általános intézkedések alkalmazásával. A gyakorlatban ez az előny megegyezik a gazdasági egyesülés által a fent említett szelektív intézkedések alkalmazása révén szerzett előnnyel, azaz a következőkkel:
-
az előrehozott értékcsökkenési leírás értelmében elhalasztott adófizetés összege után megtakarított kamat (a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése, a 48. cikkének (4) bekezdése és a RIS 49. cikke),
-
a hajóűrtartalomadó-rendszer értelmében bekövetkező adókerülés összege vagy az elhalasztott adó után megtakarított kamat (a TRLIS 128. bekezdése), mivel a gazdasági egyesülés nem volt jogosult a hajóűrtartalomadó-rendszerre,
-
a hajó értékesítése révén a RIS 50. cikke (3) bekezdésének értelmében szerzett tőkenyereséggel összefüggő adókerülés összege.
(156)
Az adólízingrendszer egészét tekintve az előny szelektív, mivel a kötelező előzetes engedélyezési eljárás, továbbá az előrehozott értékcsökkenési leírásra vonatkozó feltételek pontatlan megfogalmazása következtében az adóhivatalra ruházott mérlegelési jogkörön alapult. Mivel a kizárólag a tengeri szállítási iránymutatás értelmében támogatható tengeri szállítási tevékenységekre alkalmazandó többi intézkedés (különösen a TRLIS 50. cikkének (3) bekezdése) ezen előzetes engedélytől függ, a teljes adólízingrendszer szelektív. Ennek eredményeként az adóhivatal csak a tengerjáró hajókat finanszírozó adólízingügyleteket engedélyezi (ágazati szelektivitás). Amint azt a Spanyolország által átadott statisztikák megerősítik, a 2010 júniusáig végrehajtott mind a 273 adólízingügylet tengerjáró hajókra vonatkozott.
(157)
Ebben a tekintetben az a tény, hogy valamennyi hajózási társaság, ideértve a más tagállamokban létesítetteket is, potenciálisan hozzáférhetett az adólízing típusú finanszírozási ügyletekhez, nem befolyásolja azt a következtetést, hogy a rendszer bizonyos tevékenységeket előnyben részesít, nevezetesen a tengerjáró hajók lízingszerződés keretében történő megvásárlását, különösen azok személyzet nélküli bérbeadása és azt követő viszonteladása céljából.
(158)
Az európai hajógyárak számos alkalommal jelezték, hogy nem férnek hozzá a spanyol bankok adólízinghez nyújtott finanszírozásához.
(159)
A hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatban a Bizottság megjegyezte, hogy az adólízingrendszerbe felvett hajókat egy kivétellel spanyol hajógyárakban építették. A Bizottság kétségeit fejezte ki (89) azt illetően, hogy az események ilyen alakulása ésszerűen magyarázható lenne a kizárólag a gazdasági szereplők szabad és versengő piacon gyakorolt szabad választásából eredő ügyletek összefüggésében.
(160)
Ugyanakkor arra utaló bizonyítékok hiányában, hogy a nem spanyol hajók vásárlása iránti kérelmeket elutasították, a Bizottság nem állapíthatja meg, hogy az adólízingrendszer ténylegesen spanyol hajók megvásárlására korlátozódik. Ezenfelül a Bizottság megjegyzi, hogy egy esetleges jövőbeli befektető kérdésére válaszul az adóhivatal által 2008. december 1-jén kiadott kötelező közleményben a spanyol adóhivatal kifejezetten megerősítette, hogy az adólízingrendszer az EU más tagállamaiban épített hajókra is alkalmazható (90). Ilyen körülmények között a Bizottság azt állapítja meg, hogy az adólízingrendszer nem von maga után újabb, a spanyol hajógyárakat előnyben részesítő szelektív elemeket és nem diszkriminál a hajógyár székhelye alapján.
(161)
A Bizottság úgy véli, hogy az előny a gazdasági egyesülésekre és az átláthatóság következtében a befektetőkre háramlik. A gazdasági egyesülés ugyanis az a jogalany, amely igénybe veszi valamennyi adóintézkedést, és amely adott esetben a kérelmeket benyújtja az adóhivatalhoz. Az például nem vitatott, hogy az előrehozott értékcsökkenési leírás vagy a hajóűrtartalom-adó iránti kérelmeket a gazdasági egyesülések részéről nyújtották be. Adózási szempontból a gazdasági egyesülés adójogilag átlátható jogalany, adóköteles bevételei vagy leírható költségei automatikusan a befektetőihez kerülnek.
(162)
Egy adólízingügyletben gazdasági értelemben a gazdasági egyesülés által szerzett adókedvezmény jelentős része árengedmény révén a hajózási társasághoz kerül. A gazdasági egyesülések által az előrehozott értékcsökkenési leírást érintő előzetes engedély iránti kérelemhez csatolt egyes mellékletek (lásd az alábbi (168) preambulumbekezdést) megerősítik, hogy az adólízingügyletben részt vevő gazdasági szereplők úgy tekintik, az ügyletből származó adóelőnyök megoszlanak a gazdasági egyesülések vagy befektetőik és a hajózási társaságok között. Ugyanakkor ezen előny államnak tulajdoníthatóságával a következő szakasz foglalkozik.
(163)
Minthogy az adólízingügyletek más szereplői, például a hajógyárak, lízingcégek és más közvetítők ezen előny közvetett hatásait élvezik, a Bizottság úgy véli, hogy a gazdasági egyesülések és befektetőik által eredetileg szerzett előny nem kerül hozzájuk.
5.3.3. Állami források átruházása és az államnak tulajdoníthatóság
Állami források
(164)
A gazdasági egyesüléseknél és tagjaiknál megjelenő, a fenti 2., 4. és 5. intézkedés tekintetében (lásd az 5.3.2.2., az 5.3.2.4. és az 5.3.2.5. szakaszt) azonosított szelektív előny adójogi rendelkezések alkalmazásának eredménye.
(165)
Az adólízingügyletek mindegyike esetében az állami források felhasználása abban nyilvánul meg, hogy lemondanak a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírásából eredő halasztott adó kamatainak beszedéséről, lemondanak a rejtett adókötelezettségek rendezéséről, amikor a gazdasági egyesülés átlép a szokásos társaságiadó-rendszerből a hajóűrtartalomadó-rendszerbe, és lemondanak a hajó tulajdonjogának hajózási társaságra történő átruházásakor keletkező tőkenyereség megadóztatásáról. Az adólízingrendszer egésze végleges adóbevétel-kieséssel jár, amely az adóügyi kiadások és az elmaradt kamat formájában felhasznált állami forrásokkal egyenértékű.
(166)
Az adólízingügyletekkel összefüggésben az állam először a gazdasági egyesülésekre ruházza át forrásait azáltal, hogy a szelektív előnyöket finanszírozza. Az adózási átláthatóság következtében a gazdasági egyesülés ezt követően az állam forrásokat befektetőire ruházza át.
Az államnak tulajdoníthatóság
(167)
A szóban forgó intézkedések a spanyol adójogszabályokból, illetve a spanyol adóhivatal által az előrehozott értékcsökkenési leírás és a hajóűrtartalomadó-rendszer alkalmazására kiadott adóügyi engedélyekből erednek. Ezeket az engedélyeket olyan egyedi intézkedések alkalmazásához adták ki, mint az egyes gazdasági egyesülések által lízingelt hajó előrehozott (gyorsított) értékcsökkenési leírása vagy a gazdasági egyesülés átlépése a hajóűrtartalomadó-rendszerbe. Ezenfelül a spanyol hatóságok által megadott példák alapján az engedélyezési eljárás elengedhetetlen volt a finanszírozási ügylet végrehajtásához.
(168)
A panaszosok szerint az adóhivatal felülvizsgálta az adónyereség egyrészről a hajózási társaság, másrészről a gazdasági egyesülés és befektetői közötti elosztását, és beavatkozott abba. A spanyol hatóságok által megadott példákból az tűnik ki ugyanis, hogy az adóhivatalhoz az előrehozott értékcsökkenési leírás engedélyezése iránt benyújtott kérelmek általában tartalmazták az adólízing-struktúrából eredő összes adókedvezmény kiszámítását, és azt, hogy e kedvezmény hogyan oszlik meg a hajózási társaság és a gazdasági egyesülés befektetői között, vagy mindenesetre tartalmazták az e számítás elvégzéséhez szükséges adatokat.
(169)
Ugyanakkor az adókedvezmény gazdasági egyesülések számára történő odaítélésének gazdasági következményei magánszemélyek közötti jogügyletek kombinációjából erednek. Az alkalmazandó szabályok értelmében a gazdasági egyesülések nem kötelesek az adókedvezmény egy részét a hajózási társaságokra ruházni, még kevésbé a hajógyárakra vagy más közvetítőkre. Igaz ugyan, hogy az adóhivatal széleskörű mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és ezzel összefüggésben értékeli a tranzakció egészének gazdasági hatását, de ez nem elég annak megállapításához, hogy a spanyol hatóságok döntenek az előny egy részének a hajózási társaságokra ruházásáról vagy ezen átruházás összegéről. A helyzet különbözik az Air Caraïbes vagy a francia GIE Fiscaux ügyben hozott határozatokban vizsgálttól, ahol a befektetőket jogi kötelezettség terhelte, hogy az előny legalább 60 %-át vagy kétharmadát a felhasználókra ruházzák át, és a francia hatóságok ellenőrizték, hogy az egyes tranzakciók megfelelnek-e e követelménynek.
(170)
Így a szelektív előnyöket állami forrásokból nyújtották. Ezek egyértelműen a spanyol államnak tulajdoníthatóak, mivel a gazdasági egyesülések és befektetőik javát szolgálják. Nem igaz ez ugyanakkor a hajózási társaságok által élvezett előnyökre, és még kevésbé a hajógyárakra és közvetítőkre háramló közvetett előnyökre.
5.3.4. A verseny torzulása és a kereskedelemre gyakorolt hatás
(171)
Végezetül fennáll a veszély, hogy ez az előny torzítja a versenyt és érinti a tagállamok közötti kereskedelmet. Ha az állam által nyújtott támogatás valamely vállalkozás pozícióját megerősíti olyanokkal szemben, amelyek a Közösségen belüli kereskedelemben konkurensei, a támogatást olyannak kell tekinteni, mint amely érinti ezt a kereskedelmet is (91). Elegendő, ha a támogatás kedvezményezettje a verseny és a tagállamok közötti kereskedelem előtt nyitva álló piacon más vállalkozásokkal versenyez (92).
(172)
Jelen esetben a befektetők, azaz a gazdasági egyesülések tagjai a gazdaság különböző ágazataiban tevékenykednek, különösen az Unión belüli kereskedelem előtt nyitott ágazatokban. Ezenfelül az adólízingrendszert kihasználó ügyletek révén a gazdasági egyesüléseken keresztül a személyzet nélküli hajóbérlet és a tengerjáró hajók vásárlása és értékesítése terén tevékenykednek, amelyek nyitva állnak az Unión belüli kereskedelem előtt. Az adólízingrendszerből eredő előnyök megerősítik pozíciójukat a megfelelő piacon, ezáltal torzítják a versenyt vagy azzal fenyegetnek.
(173)
A vizsgált intézkedéseket kiaknázó gazdasági egyesülések és befektetőik által szerzett gazdasági előny ezért alkalmas arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet és torzítsa a versenyt a belső piacon.
5.4. LÉTEZŐ VAGY JOGELLENES TÁMOGATÁS
(174)
A 659/1999/EK rendelet (93) 1. cikkének b) pontja különböző helyzeteket határoz meg, amelyekben a támogatást létező támogatásnak kell tekinteni. A szóban forgó ügyben benyújtott beadványoknak megfelelően létező támogatás lehet i. a Szerződés spanyolországi hatálybalépését megelőzően már létezett támogatás vagy ii. a Bizottság által korábban jóváhagyott támogatás.
A hajóűrtartalom-adó létező támogatásnak minősül, de a személyzet nélküli hajóbérletből származó bevételekre történő alkalmazása új támogatás
(175)
Az állami támogatásnak minősülő intézkedések közül (94) a Bizottság meglátása szerint egyedül a hajóűrtartalomadó-rendszer jogi rendelkezései (a TRLIS 124-128. cikke, 4. intézkedés) tekinthetők létező támogatási programnak, mivel a rendszert a Bizottság 2002-ben jóváhagyta.
(176)
Ugyanakkor a Bizottság úgy véli, hogy az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesülések nem teljesítik a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszer igénybevételére jogosító valamennyi feltételt.
(177)
A Bizottság a tengeri szállítási iránymutatás alapján összeegyeztethető támogatásként engedélyezte a spanyol hajóűrtartalom-adót, amely iránymutatás csak olyan vállalkozásokra alkalmazandó, amelyek - akár saját tulajdonú hajóikkal, akár bérhajókkal - valódi tengeri szállítási tevékenységet (95) folytatnak. Kivételesen a hajóűrtartalomadó-rendszer olyan tevékenységekre is alkalmazható, amelyeket az iránymutatás a tengeri szállításhoz kapcsolódónak vagy ahhoz hasonlónak ítél. Bizonyos körülmények között például a hajóüzemeltetési, kotrási vagy vontatási tevékenységek jogosíthatnak támogatásra (96) Ezzel szemben egy hajó puszta tulajdonlása, annak pénzügyi lízingen keresztül történő megvásárlása, továbbá bérbeadása harmadik felek részére a hajó üzemeltetésével járó teljes felelősség vállalása nélkül nem tekinthető támogatható tevékenységnek. Nyilvánvalóan a hajóűrtartalomadó-rendszer kedvezményezettjének annak kellene lennie, aki a támogatható szállítási tevékenységet végzi a támogatható hajóval.
(178)
Igaz ugyan, hogy kivételesen a Bizottság korábban egyes hajóűrtartalomadó-rendszerek részeként engedélyezett személyzet nélküli hajó-bérbeadási tevékenységeket, de csak ideiglenesen, és csak a túlkapacitással összefüggő sajátos körülmények között (97). E körülmények között az érintett vállalkozások főtevékenysége továbbra is a tengeri szállítás, és a személyzet nélküli hajó-bérbeadási tevékenységből befolyó bevételeket a főtevékenységhez kapcsolódónak kell tekinteni. Ez a megengedett eltérés teljes mértékben összhangban van a tengeri szállítási iránymutatás célkitűzéseivel, amelyek a következők: „a tengeri know-how megőrzése és javítása, valamint az európai tengerészek foglalkoztatásának biztosítása és támogatása” és „az EGT-államok tengeri ágazatának konszolidációjához való hozzájárulás a világpiacokon teljes mértékben versenyképes flotta fenntartása mellett” (98).
(179)
A tengeri szállítási iránymutatással összhangban a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszert engedélyező, 2002. február 27-i C(2002) 582 végleges határozat kifejezetten megemlíti, hogy kizárólag a tengeri szállítási tevékenységek jogosultak a hajóűrtartalom-adóra (99). A „Kedvezményezettek” című 2.4. szakasz ugyanis előírja, hogy: a hajóűrtartalomadó-rendszer kedvezményezettjei lehetnek a spanyol jog szerint bejegyzett tengerhajózási társaságok, amelyek tevékenysége magában foglalja saját tulajdonú vagy bérhajók üzemeltetését” (kiemelés a szerzőktől), „Támogatható tevékenységek/hajók című 2.5. szakasza pedig arról rendelkezik, hogy: „A hajóűrtartalomadó-rendszer kizárólag a tengeri szállítási tevékenység keretében üzemeltetett tengerjáró hajókból származó jövedelemre terjed ki. A támogatható tevékenységek kizárólag a tengeri szállítást foglalják magukban” (kiemelés a szerzőktől).
(180)
A tengeri szállítási iránymutatás alapján elfogadott 2002-es bizottsági határozat szövegéből az következik, hogy a spanyol jog szerint hajótulajdonosként azonosított vállalkozások akkor lehetnek a hajóűrtartalomadó-rendszer kedvezményezettjei, ha támogatható tengeri szállítási tevékenységeket folytatnak, és azok keretein belül.
(181)
A Bizottság úgy véli, hogy az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesülések által végzett tevékenység nem tekinthető szállítási tevékenységnek. Amikor a gazdasági egyesülés átlép a hajóűrtartalomadó-rendszerbe, egyetlen hajót vesz lízingbe egy lízingcégtől, és azt személyzet nélkül bérbe adja egy harmadik fél hajótulajdonosnak. Ha a harmadik fél hajótulajdonos a hajót tengeri szállítási szolgáltatások nyújtása érdekében üzemelteti, igénybe veheti a hajóűrtartalomadó-rendszert. Ugyanakkor a gazdasági egyesülés csak a harmadik fél hajózási társaság rendelkezésére bocsátja a hajót, és e társaság üzemelteti azt. A gazdasági egyesülés tehát egy bérleti vagy lízingszolgáltatásokat biztosító közvetítő, de nem szállítási szolgáltató.
(182)
Az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesülések általában bérbe adják a tulajdonukat képező vagy általuk lízingelt - ennélfogva a flottájuk egészét jelentő - egyetlen hajót. Ilyen körülmények között a gazdasági egyesülés nem visel kockázatot és nem vállal felelősséget a hajó műszaki, személyzeti, de még kereskedelmi üzemeltetése tekintetében sem. Pusztán közvetítő, és a személyzet nélküli hajóbérbeadásból származó bevételek nem tekinthetők a tengeri szállítási szolgáltatásokhoz kapcsolódónak.
(183)
A gazdasági egyesülések ráadásul csak egy rövid ideig maradnak a hajóűrtartalomadó-rendszerben, azaz mindössze addig a két hétig, amely a lízingszerződésben foglalt opció gyakorlásához és a hajóbérleti szerződéssel összefüggő opció hajótulajdonos általi gyakorlásához szükséges. Az ilyen típusú tevékenységek hajóűrtartalomadó-rendszerben való engedélyezése nem tűnik úgy, hogy tartósan növelné az EGT-országok lobogója alatt üzemelő vagy általuk ellenőrzött űrtartalmat. Ugyanezen okokból az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesülések nyilvánvalóan nem járulnak hozzá a „tengeri know-how megőrzéséhez […], valamint az európai tengerészek foglalkoztatásának biztosításához”, sem a „tengeri ágazat konszolidációjához”.
(184)
Következésképen a 2002. évi határozatból származtatható jóváhagyás nem foglalja magában azt, hogy az adólízingügyletekben részt vevő vállalkozások, például gazdasági egyesülések tevékenységét tengeri szállítási tevékenységnek lehessen tekinteni.
(185)
A Bizottság ezért úgy véli, hogy az olyan vállalkozások felvétele a hajóűrtartalomadó-rendszerbe, mint az adólízingügyletekben (100) részt vevő gazdasági egyesülések, új támogatás odaítélésének minősül, amelyet az adóköteles jövedelem üzemeltetett űrtartalom függvényében történő kiszámítása vagy a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdésében biztosított azon lehetőség révén ítélnek oda, hogy a rejtett adókötelezettség rendezését a hajó értékesítéséig vagy forgalomból való kivonásáig elhalasztják.
A többi intézkedés új támogatásnak minősül
(186)
A lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírása (a TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése és 48. cikkének (4) bekezdése, valamint a RIS 49. cikke, azaz a 2. intézkedés) nem minősül létező támogatásnak, mivel azt 2002-ben, azaz Spanyolország 1986-os uniós csatlakozása után vezették be, és nem jelentették be a Bizottságnak, illetve a Bizottság azt nem hagyta jóvá. Emellett ezen intézkedés hatása egyértelműen elkülöníthető a gyorsított értékcsökkenési leírás hatásától. Ez az intézkedés jogellenes támogatásnak minősül.
(187)
Hasonlóképpen, a RIS 50. cikkének (3) bekezdése, amely lehetővé teszi a korábban engedélyezett lízingszerződések keretében vásárolt hajókon realizált tőkenyereség mentesítését (5. intézkedés) 2002-ben lépett hatályba, előzetes bejelentés, illetve a Bizottság általi jóváhagyás nélkül.
(188)
A Bizottság úgy véli, hogy a 2002-ben megadott jóváhagyás nem terjed ki a végrehajtási intézkedésekre, különösen nem a RIS 50. cikkének (3) bekezdésére, mivel az kivételt vezet be a használt hajókra a TRLIS 125. cikkének (2) bekezdése szerint alkalmazandó elhatárolási szabályok alól, ami további előnyt jelent. Ezt a kivételt be kellett volna jelenteni a Bizottság által jóváhagyott jogszabályi rendelkezésekkel együtt, de ez nem történt meg.
(189)
A TRLIS 125. cikke (2) bekezdésének alkalmazása úgy tűnik, nem követel meg további fogalommeghatározásokat vagy pontosításokat. Általában azzal járna, hogy a hajó lízingbe vevőre (a hajózási társaságra) történő átruházásakor a lízingbe adó által realizált tőkenyereséget megadóztatják. Ha Spanyolország úgy vélte, hogy erre a pontosításra szükség volt, azt a bejelentéskor kellett volna megtennie.
(190)
Ebből következően a végrehajtási intézkedések és különösen a RIS 50. cikkének (3) bekezdése szintén jogellenes támogatásnak minősülnek.
5.5. A BELSŐ PIACCAL VALÓ ÖSSZEEGYEZTETHETŐSÉG
(191)
A Bizottság megállapítja, hogy a következő intézkedések minősülnek állami támogatásnak egyedi alapon és az adólízingrendszerrel összefüggésben:
-
a pénzügyi lízingszerződés keretében szerzett eszközök előrehozott értékcsökkenési leírása (a TRILS 115. cikkének (11) bekezdése és 48. cikkének (4) bekezdése, valamint a RIS 49. cikke),
-
a hajóűrtartalomadó-rendszer a személyzet nélküli hajó-bérbeadási tevékenységek jogosultsága tekintetében,
-
a RIS 50. cikkének (3) bekezdése.
(192)
Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdésében meghatározott állami támogatás főszabályként tilos. Ugyanakkor a 107. cikk (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy bizonyos típusú támogatások összeegyeztethetők, a 107. cikk (3) bekezdése szerint pedig bizonyos típusú támogatások vagy egyes kedvezményezettek a Bizottság által összeegyeztethetőnek nyilváníthatók. A kedvezményezettek kategóriájától függően különös szabályok, például a tengeri szállítási iránymutatás (101) vagy a hajógyártási keretszabály (102) lehet alkalmazandó.
(193)
Sem a spanyol hatóságok, sem az e határozatban kedvezményezettként azonosított harmadik felek nem hivatkoztak az EUMSZ 107. cikke (2) és (3) bekezdése bármely más rendelkezésének alkalmazására, sem az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontja alapján elfogadott bármilyen más állami támogatási keretszabály alkalmazására.
5.5.1. A tengeri szállítási iránymutatás alkalmazása
A személyzet nélküli hajóbérbeadásból származó bevételek jogosultsága a hajóűrtartalomadó-rendszerre
(194)
Amint az a fenti (71) preambulumbekezdésben kifejtésre került, a spanyol hatóságok és egyes harmadik felek úgy vélik, hogy a hajóbérbeadásra kiterjed a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszert engedélyező 2002. évi bizottsági határozat, mivel az saját tulajdonú és bérelt hajók üzemeltetéséről szól.
(195)
A Bizottság nem ért egyet a 2002. évi határozat ilyen értelmezésével. Mind a tengeri szállítási iránymutatásból, mind a 2002. évi határozatból világosan kiderül, hogy a hajóűrtartalomadó-rendszer csak tengeri szállítási tevékenységekre vonatkozhat (103). Főszabályként a szállításon kívüli tevékenységekből származó bevételek még akkor sem adóztathatók a hajóűrtartalomadó-rendszer szerint (104), ha azokat tengeri szállítási társaság végezi, kivéve, ha bizonyos körülmények esetére kifejezett kivételről rendelkeznek (kapcsolódó szolgáltatások, kotrás, vontatás).
(196)
Ebben az összefüggésben a 2002. évi határozatban támogatható tevékenységként említett „saját tulajdonú vagy bérhajók üzemeltetése” csak olyan hajók „üzemeltetésére” terjed ki, amelyek vagy saját tulajdonban lévő, vagy személyzet nélkül bérelt hajók, és amelyeket mind a saját tulajdonú, mind a bérhajók esetében tengeri szállítási társaság üzemeltet.
(197)
Amint az az 5.3.2.4. szakaszban említésre került, az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesülések saját maguk nem üzemeltetnek hajókat és nem nyújtanak tengeri szállítási szolgáltatásokat. Ezek egy eszköz kollektív finanszírozásában részt vevő pénzügyi közvetítők. Nem avatkoznak be az általuk bérbe adott hajó stratégiai, műszaki, személyzeti, de még kereskedelmi üzemeltetésébe sem, és nem viselnek sem kockázatot, sem felelősséget a tengeri szállítási szolgáltatások nyújtásával összefüggésben.
(198)
Ráadásul a Bizottság megjegyzi, hogy az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesülések egyetlen hajójukat kétféle opciót tartalmazó szerződéssel adják bérbe: egyrészt vételi (call) opcióval, amelynek gyakorlását a hajózási társaság a kezdetektől vállalja, másrészt eladási (put) opcióval, amelyet a gazdasági egyesülés gyakorolhat. Ez egyenértékű a gazdasági egyesülés egész flottája feletti tulajdonjog késleltetett, de végleges átruházásával. Ebből következően a gazdasági egyesülés nem ugyanolyan helyzetben van, mint azok a hajótulajdonosok, amelyek átmeneti túlkapacitással küzdenek, és némi rugalmasságra törekedve flottájuk egy részét korlátozott időre bérbe adják harmadik fél üzemeltetőknek (lásd a fenti (178) preambulumbekezdést).
(199)
Mindezen okokból a Bizottság úgy véli, hogy az adólízingügyletben részt vevő gazdasági egyesülések nem jogosultak a Bizottság által engedélyezett spanyol hajóűrtartalomadó-rendszerre, és nem tartoznak a tengeri szállítási iránymutatás rendelkezéseinek a hatálya alá.
(200)
Ugyanakkor a Bizottság úgy véli, hogy a lízingügyletek általános jellege miatt az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági egyesülések és befektetőik közvetítőkként járnak el, amelyek más kedvezményezettekhez (hajózási társaságokhoz) irányíthatnak közös érdekű célkitűzést szolgáló előnyt.
A gazdasági egyesülések, illetve befektetőik mint közvetítők jogosultsága
(201)
A francia GIE Fiscaux ügyben elfogadott 2006. december 20-i határozatban (105) alkalmazott megközelítéssel összhangban a Bizottság azon az állásponton van, hogy mivel a gazdasági egyesülés vagy a befektetői által megtartott támogatás méltányos díjazást jelent a közös érdekű célkitűzést szolgáló előny hajózási társaságokra történő átruházásában való közvetítésért, ugyanilyen arányban összeegyeztethető lehet. Igaz, hogy ebben az ügyben a gazdasági egyesülés jogilag nem kötelezett arra, hogy a szerzett támogatás egy részét átadja a hajózási társaságoknak. Ugyanakkor az intézkedés EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontjával való összeegyeztethetőségének értékelésekor gyakorolt mérlegelési jogkörének keretében a Bizottság megfelelőnek ítéli az intézkedés tengeri szállítási ágazatra gyakorolt kedvező hatásainak figyelembevételét, és úgy véli, az általában támogatási intézkedésekre vonatkozó tengeri szállítási iránymutatás rendelkezései megfelelően alkalmazandók lehetnek a hajózási társaságra átruházott előnyre. Ezért, ha a tengeri szállítási iránymutatás adott adólízingügyletben részt vevő hajózási társaságra történő alkalmazása egy adott arányú összeegyeztethető előnyhöz vagy x % összes előnyhöz vezet, a gazdasági egyesülés vagy a befektetői által megtartott támogatás ugyanezen százalékos arányát összeegyeztethetőnek lehet tekinteni.
A végfelhasználó hajózási társaságoknál megjelenő előny
(202)
Mivel az előny a hajózási társaságoknál jelenik meg, az EUMSZ 107. cikke (3) bekezdésének c) pontja és a tengeri szállítási iránymutatás (106) az egyetlen releváns keret a támogatás összeegyeztethetőségének értékelése szempontjából.
(203)
A Bizottság úgy véli, a hajózási társaságok nem részesülnek az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásban. Mindazonáltal, a közös érdekű célkitűzést követő előnyt hajózási társaságokhoz irányító közvetítőknél, azaz a gazdasági egyesülések szintjén megjelenő összeegyeztethető támogatás összegének megállapítása tekintetében a Bizottság úgy véli, a tengeri szállítási iránymutatást megfelelően alkalmazni kell a gazdasági egyesülés által a hajózási társaságra ruházott előnyre, a következők meghatározása érdekében: 1. a gazdasági egyesülés által eredetileg kapott és a hajózási társaságra átruházott azon támogatás összege, amely összeegyeztethető lenne, ha az átruházott összeg a hajózási társaságnak nyújtott állami támogatásnak minősülne; 2. ezen összeegyeztethető előny aránya a hajózási társaságra ruházott összes előnyhöz viszonyítva; és 3. a gazdasági egyesülésnek juttatott, a közvetítés ellentételezéseként összeegyeztethetőnek nyilvánítható támogatás összege.
(204)
A tengeri szállítási iránymutatás különböző állami támogatási kategóriákat határoz meg, valamint rögzíti a támogatás Bizottság általi engedélyezhetőségének feltételeit. Az iránymutatás világossá teszi különösen azt, hogy kizárólag a tengeri szállítási tevékenységre és korlátozott számú kapcsolódó és hasonló tevékenységre vonatkozik.
(205)
Ha a végfelhasználó hajózási társaság tengeri szállítási szolgáltatásokat (vagy hasonló szolgáltatásokat) nyújt, és teljesíti az iránymutatás feltételeit, az e társaságnak nyújtott és támogatásnak minősülő előny összeegyeztethető lehet a belső piaccal.
(206)
A tengeri szállítási iránymutatás értelmében támogatás különböző intézkedéskategóriák révén nyújtható. Az 1997. évi iránymutatás 10. pontjában és a 2004. évi tengeri szállítási iránymutatás 11. pontjában meghatározott fő feltételek egyike egy általános maximális támogatási intenzitás, azaz az állami támogatás egy vállalkozásnak nyújtható olyan legnagyobb összege, amelyet a belső piaccal összeegyeztethetőnek lehet tekinteni (107).
(207)
Az 1997. évi iránymutatás értelmében a maximális támogatási intenzitás „a tengerészek jövedelmi adójának és társadalombiztosítási hozzájárulásainak nullára csökkentése, és társasági adó csökkentése a … hajózási tevékenységekre vonatkozóan”. Az 2004. évi iránymutatás értelmében a maximális támogatási intenzitás a tengerészek jövedelmi adójának és társadalombiztosítási hozzájárulásainak nullára csökkentése, és a hajóűrtartalomadó-rendszer alkalmazásából eredő adócsökkentés”. A 2004. évi iránymutatás ugyanakkor kimondja azt is, hogy a „nyújtott támogatás teljes összege […] nem haladhatja meg a hajózási tevékenységek után és a tengerészektől befolyt adók és társadalombiztosítási hozzájárulások teljes összegét.”
(208)
A maximális támogatási intenzitás egyedi kedvezményezett hajótulajdonosokra történő alkalmazása tekintetében a Bizottság úgy véli, ezt EGT-szinten kell előirányozni. Ez azt jelenti, hogy a felső határnak kellően figyelembe kell vennie a kedvezményezettek által más EGT-tagállamokban fizetendő társasági adót és társadalombiztosítási hozzájárulásokat. Ez a megközelítés összhangban van a FagorBrandt-ügyhöz kapcsolódó ítélkezési gyakorlattal (108), amely megerősítette, hogy az állami támogatási intézkedés értékelésekor kellő figyelmet kell fordítani a különböző tagállamokban nyújtott esetleges támogatások kumulatív hatására.
(209)
Mivel ez az ügy hosszú lejáratú eszközök - hajótulajdonos általi - megszerzése tekintetében gazdasági egyesüléseknek nyújtott támogatásról szól, a Bizottság egyetért a spanyol hatóságokkal abban, hogy a hajózási társaság által szerzett előnyt el kell osztani az eszköz szokásos amortizációs idejére (amely adózási szempontból tíz év) és össze kell vetni az ugyanezen időszakban fizetett adók és társadalombiztosítási hozzájárulások teljes összegével.
(210)
A felső határ értelmében a tengerészek jövedelemadója és társadalombiztosítási hozzájárulása és a hajózási tevékenységekkel összefüggő társasági adó teljes összegén felül adott támogatást a Szerződéssel összeegyeztethetetlennek kell tekinteni.
5.6. VISSZAFIZETTETÉS
(211)
A 659/1999/EK rendelet 14. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszavételére”. A támogatás visszafizettetésével lehetőség szerint helyre kell állítani a támogatás megadása előtti versenyhelyzetet.
(212)
A rendelet 14. cikke kimondja azonban azt is, hogy „a Bizottság nem követeli meg a támogatás visszafizetését, amennyiben az ellentétes a közösségi jog valamelyik általános elvével”. Ez a szakasz azt vizsgálja, hogy az egyenlő bánásmód, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elve visszatartja-e a Bizottságot attól, hogy elrendelje a múltban kifizetett támogatások egészének vagy egy részének visszafizettetését.
5.6.1. Egyenlő bánásmód
(213)
Az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérően és az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy, hacsak objektív módon nem igazolható az ilyen bánásmód (109).
(214)
A francia GIE Fiscaux rendszer valóban számos ponton hasonlít a spanyol adólízingrendszerre. Adózási szempontból átlátható gazdasági egyesülés vagy befektetők közvetítésére van szüksége a hosszú lejáratú eszköz gyártója és a vevője között, amelynek a gazdasági egyesülés lízingbe vagy bérbe adja az eszközt. A gazdasági egyesülés gyorsított és előrehozott értékcsökkenési leírást alkalmaz az eszközre, és az eszköz értékesítéséből származó tőkenyereség mentes a társasági adó alól. A gazdasági egyesülés vagy befektetői az adóintézkedésekből származó kedvezmények jelentős részét az eszköz vevőjére (például egy hajózási társaságra) ruházzák azáltal, hogy csökkentik a bérlet vagy a vételi opció árát. Ugyanakkor a francia rendszert a tőkenyereségek kifejezett mentesítése jellemzi, míg a spanyol adólízingrendszerben ez a mentesség a hajóűrtartalomadó-rendszernek és a RIS 50. cikke (3) bekezdésének a gazdasági egyesülésekre történő együttes alkalmazásának az eredménye.
(215)
A Bizottság megjegyzi azt is, hogy a francia és a spanyol ügy jogi háttere és eljárási előzményei különböznek, és a Bizottság éppen az ügy sajátos eljárási előzményei miatt tekintett el a GIE Fiscaux ügyben hozott 2006. évi határozatában a visszafizetés elrendelésétől a vizsgált időszak egy részét illetően. Közelebbről, Franciaország hivatalosan nem jelentette be a rendszert a Bizottságnak, de annak végrehajtása előtt tájékoztatta a Bizottságot. A Bizottság azt az észrevételt is teszi, hogy amikor a GIE Fiscaux tekintetében megindította a hivatalos vizsgálati eljárást, hasonló ügyben még korábban nem hozott határozatot. Ezzel szemben, amikor megindította a hivatalos vizsgálati eljárást a spanyol adólízingrendszer tekintetében, a Bizottság már megállapította egy hasonló rendszerről - éppen a francia GIE Fiscaux-ról -, hogy állami támogatási program. Mivel a GIE Fiscaux jogi és tényállási háttere eltér a spanyol adólízingrendszerétől, a Bizottság úgy véli, az eltérő bánásmód indokolható. Ugyanakkor, amint a Bizottság az alábbi 5.6.3. szakaszban kifejti, a jogbiztonság elvével kapcsolatos okok arra indították a Bizottságot, hogy a francia GIE Fiscaux ügyben hozott határozat közzétételének napjáig ne rendeljen el visszafizettetést ebben az ügyben.
(216)
A Bizottság továbbá úgy véli, hogy a fenti (92) preambulumbekezdésben említett esetekben a jogos bizalom elvének hasonló esetekre történő alkalmazását az egyes ügyekre jellemző sajátos körülmények indokolták. A spanyol üzleti és cégérték-ügyben egy európai parlamenti képviselőnek adott válasz egyértelműen általános intézkedésnek minősítette a programot. A koordinációs központok és a multinacionális vállalatok csoporton belüli tevékenységei (110) tekintetében a Bizottság azt állapította meg, hogy a jogos bizalom nem csak a belga koordinációs központok 1984 és 1987 közötti általános intézkedéskénti előzetes engedélyezésén, hanem a Bizottságnak egy parlamenti kérdésre adott válaszán (111) is alapult. Ebben a Bizottság azt állította, hogy adóintézkedések széles köre - „a multinacionális csoportok európai székhelyeinek adóztatására vonatkozó, a kettős adóztatás elkerülését célzó szabályok” - nem tartoznak az állami támogatási szabályok hatálya alá. Ezenfelül mindezen programokat a parlamenti kérdésre adott választ követően hajtották végre. A gibraltári kötelezett társaságok ügyében a jogos bizalom azon a tényen alapult, hogy az intézkedést ugyanazon tagállam másik intézkedésének mintájára alakították ki, ez volt a mentesített társaságokra irányuló program, amely létező támogatásnak minősült. Ugyanígy az Orkney- és a Shetland-intézkedések is egymás mintájára készültek.
(217)
A spanyol adólízingrendszer tekintetében a Bizottság tehát úgy véli, hogy az egyenlő bánásmód általános elve teljesül, amennyiben a rendszer sajátos körülményeit figyelembe véve a bizalomvédelem elvét és a jogbiztonság elvét (lásd az alábbi 5.6.2. és 5.6.3. szakaszt) tiszteletben tartják.
5.6.2. Jogos bizalom
(218)
A jogos bizalom a Bizottság olyan fellépéséből ered, amelyben pontos, feltétlen és egybehangzó ígéretet tett (112), amely ígéret jellegénél fogva - indokolt (113) - reményeket kelthet a hatóságokban vagy a program kedvezményezettjeiben aziránt, hogy a program jogszerű volt (114). Az ítélkezési gyakorlat értelmében a jogos bizalom nem ismerhető el elvben, ha elmarad a megfelelő bejelentés (115), (116), kivéve rendkívüli körülmények esetén (117).
5.6.2.1. A Bizottság 2001. évi határozata a Brittany Ferries (BAI) ügyben
(219)
A Bizottság megjegyzi, hogy Spanyolország elmulasztotta az adólízingrendszer bejelentését a Bizottságnak, és a 2001. évi határozatában tett állítás egy másik rendszerre, a GIE Fiscaux határozatban értékelt rendszer elődjére vonatkozott, és kifejezett hivatkozást tartalmazott egy másik tagállam jogrendszerére. A Bizottság ezért úgy véli, hogy ez az állítás nem jelent rendkívüli körülményeket és nem elegendő a Spanyolország és az adólízingügyletekben részt vevő harmadik fél üzemeltetők részéről fennálló jogos bizalom elismeréséhez. Ez a következtetés összhangban van a GIE Fiscaux ügyben 2006-ban hozott bizottsági határozatban elfogadott megközelítéssel, amikor a Bizottság nem tárt fel a jogos bizalom meglétét igazoló egyetlen bizonyítékot sem (118).
5.6.2.2. Az intézkedéstervezetek közzététele a Spanyol Parlament Hivatalos Közlönyében
(220)
Az intézkedéstervezetek egy tagállam parlamentjének hivatalos közlönyében való közzétételével nem teljesül a hivatalos bejelentés követelménye és a Szerződés e rendelkezésében előírt felfüggesztés. A Bizottság megjegyzi, hogy az előrehozott értékcsökkenési leírásról szóló intézkedést a 659/1999/EK rendelet kihirdetését követően 21 hónappal hajtották végre előzetes bejelentés nélkül, a hajóűrtartalomadó-rendszerrel együtt, amelyet a Szerződés és a fent említett rendelet rendelkezéseivel összhangban megfelelően bejelentettek, és amelyet a Bizottság engedélyezett.
5.6.2.3. A spanyol adólízingrendszerrel kapcsolatos 2001. évi tájékoztatáskérés
(221)
A Bizottság úgy véli, hogy ez a levél nem kelthetett semmilyen indokolt reményt az adólízingrendszerrel vagy az adólízingügyletekben érintett egyedi intézkedésekkel kapcsolatban.
(222)
A 659/1999/EK rendelet 10. cikkének (1) és (2) bekezdésével összhangban a Bizottság elemezte az állítólagos jogellenes támogatást érintően a birtokában lévő információt, és 2001. december 21-én tájékoztatást kért a tagállamtól. Először is a Bizottság megjegyzi, hogy a tájékoztatáskérés nem nyilvános irat. Másodszor, a PYMAR állításaival ellentétben ez a kérelem arra utal, hogy a Bizottság nem rendelkezett az állítólagos jogellenes támogatás azonosításához és értékeléséhez szükséges információval. Így, még akkor is, ha ezt a dokumentumot nyilvánosságra hozták, nem kelthetett jogos bizalmat aziránt, hogy a rendszer nem minősül támogatásnak. Harmadszor, ami a legfontosabb, hogy a 2002. január 28-i és 2002. május 28-i levélben a spanyol hatóságok kategorikusan tagadták, hogy bármilyen, a hajóbeszerzést támogató adóintézkedés hatályban lenne a 2000. december 31-ét követően aláírt szerződések tekintetében.
5.6.2.4. A holland bejelentésről szóló 2004. évi határozat (119)
(223)
A Bizottság úgy véli, hogy a 2004. évi határozat nem kelthetett indokolt reményeket az adólízingrendszer vagy az adólízingügyletekben érintett egyedi intézkedésekkel kapcsolatban a következő okokból:
(224)
Először is, a bizottsági vizsgálat tárgya ebben az esetben nem spanyol intézkedés volt, hanem a holland kormány által bejelentett program, amelynek célja holland hajógyárak kompenzációja vagy olyan ajánlatok megtételének elősegítése volt, amelyek felveszik a versenyt a spanyol hajógyárak által 2000-ben tett ajánlatokkal (120), amely hajógyárak állítólag Spanyolország által nyújtott állami támogatásban részesültek hat konkrét hajógyártási szerződés tekintetében. Ebből következően a 2004. évi bizottsági határozat célja egy Hollandia által bejelentett támogatás értékelése, nem pedig egy Spanyolország által állítólagosan odaítélt támogatás értékelése volt.
(225)
Másodszor, a Hollandia által kiegyenlíteni kívánt spanyol intézkedés nem az adólízingrendszer volt, sem annak elemei. Amint az az említett ügyben a hivatalos vizsgálat megindításáról szóló 2003. évi határozatban is szerepel, a holland hatóságok egyértelműen a spanyol 442/94. sz. királyi rendelet szerint a hajótulajdonosoknak hitelkamat-támogatás formájában nyújtott állítólagos támogatásra hivatkoztak (121). Ezenfelül a Bizottság megjegyzi, hogy mind a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírása, mind a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszer 2002. január 1-jén lépett hatályba. Ezen intézkedések tervezetét csak a Spanyol Parlament Hivatalos Közlönyében tették közzé 2001. október 10-én. Ezeket tehát nem lehetett volna hajógyártási szerződések finanszírozására használni 2000-ben.
(226)
Harmadszor, még ha a gazdasági szereplők úgy is vélték, hogy a kiegyenlíteni kívánt spanyol intézkedés az adólízingrendszer volt - ugyan nem ez a helyzet - a 2004. évi határozatban szereplő állítások nem kelthettek jogos bizalmat. A Bizottság ugyanis azt állította, hogy nincs „elegendő bizonyítéka az állítólagos spanyol támogatás” tekintetében, mivel Spanyolország arra utalt, hogy a 442/94. sz. királyi rendelet szerinti támogatás 2000. december 31. után nem áll majd rendelkezésre. Ezt követően a támogatást a hajógyártási rendelet (122) szerint nem lehet engedélyezni. A Bizottság vizsgálatának tárgya ugyanakkor a holland kiegyenlítő támogatás volt, nem az állítólagos spanyol támogatás, és az eljárás megindításáról szóló határozatban kifejtett fő kételye azt a lehetőséget érintette, hogy a hajógyártáshoz nyújtott állami támogatás keretszabálya (123) szerint kiegyenlíthető-e a támogatás - ha az bizonyítást nyer -, ha azt egy másik tagállam nyújtja és nem egy nem uniós tagállam.
(227)
A Bizottság által kifejezett kételyek között az állítólagos támogatással kapcsolatos bizonyítékok hiánya másodlagos érv volt. Miután tájékoztatást kért Spanyolországtól a Hollandia által átadott információ alapján, a Bizottság csak azt regisztrálhatta, hogy Spanyolország tagadta (a 442/94. sz. királyi rendelet értelmében vett) támogatásnyújtást (124), és azt állapította meg, hogy Hollandia nem szolgáltatott elegendő bizonyítékot abban a tekintetben, hogy van-e kiegyenlítendő spanyol támogatás. Az állami támogatásra vonatkozó bizonyíték hiánya nem jelenti a (bármely) spanyol intézkedésben foglalt állami támogatás meg nem létének bizonyítottságát. Ellenkezőleg, a Bizottság már az eljárás megindításáról szóló határozatban kifejtette, hogy „nem tudta megállapítani, hogy Spanyolország jogellenesen nyújtotta-e az állítólagos támogatást, de továbbra is felügyeli az uniós hajógyártási piacot és a potenciális állami támogatási jogsértéseket (125).” Amennyiben jóhiszeműen úgy vélték, hogy a Hollandia által kiegyenlíteni kívánt támogatás a spanyol adólízingrendszer, az adólízingrendszer tényeges vagy potenciális kedvezményezettjei számára riasztó kellett volna legyen az a tény, hogy Spanyolország ahelyett, hogy a támogatás összeegyeztethetősége mellett érvelt volna, tagadta annak létezését.
5.6.2.5. A francia GIE Fiscaux ügyben 2006-ban hozott határozat
(228)
A Bizottság úgy véli, hogy sem a francia GIE Fiscaux ügyben 2004-ben hozott, az eljárás megindításáról szóló határozata, sem a 2006. évi végleges határozata, amelyben azt állapította meg, hogy a program részben összeegyeztethetetlen támogatás, nem kelthetett jogos bizalmat, amint azzal a PYMAR érvel.
(229)
A támogatási intézkedéseket ugyanis be kell jelenteni a Bizottságnak. Bejelentés hiányában a tagállamok és a gazdasági szereplők csak rendkívüli körülmények között várhatják jogosan, hogy az intézkedés nem minősül támogatásnak. Ugyanakkor, ha a bejelentési és jóváhagyási eljárást nem követik, jogosan nem várható, hogy az állami támogatásnak minősülő intézkedés összeegyeztethető a belső piaccal.
(230)
Ellenkezőleg, a francia GIE Fiscaux ügyben 2006. december 20-án hozott határozatban a Bizottság egyértelműen kifejtette, hogy álláspontja szerint a francia adólízingrendszer állami támogatást nyújt. Az a tény, hogy a spanyol adólízingrendszer a francia rendszerhez hasonló adólízingrendszer, arra kellett volna figyelmeztesse Spanyolországot és a kedvezményezetteket, hogy az valószínűleg állami támogatásnak minősülhet. Éppen ezért bármilyen jogos bizalom, amely a francia rendszerről szóló határozat 2007. április 30-i, az Európai Unió Hivatalos Lapjában való közzétételét megelőzően létezhetett, attól az időponttól megszűnt jogosnak lenni.
(231)
Ugyanígy a puszta tény, hogy az összeegyeztethetetlen támogatást nem fizettették vissza a francia ügyben, nem elég ahhoz, hogy jogos bizalmat keltsen aziránt, hogy a spanyol ügyben esetlegesen azonosított összeegyeztethetetlen támogatást nem kell visszafizetni. Ugyanis, ha a Bizottságnak lett volna bármilyen oka arra, hogy mellőzze a tagállam általi visszafizetést, ezeket az ügy sajátos körülményeiből kellett volna kiolvasni.
5.6.2.6. Kroes biztos 2009. évi levele
(232)
A Bizottság úgy véli, hogy Kroes biztos levele nem kelthetett indokolt reményeket az adólízingrendszerrel vagy az adólízingügyletekben érintett egyedi intézkedésekkel kapcsolatban a következő okokból:
(233)
Először is, ez a levél nem a Bizottság, azaz a biztosok testületének álláspontját képviselő hivatalos aktus, mint amilyen egy hivatalos bizottsági határozat vagy egy parlamenti kérdésre adott válasz lenne. Egyoldalas levelében Kroes biztos a norvég kereskedelmi és ipari miniszter, Sylvia Brustad egyoldalas levelére válaszolt, kétoldalú levélváltás keretében. A levél tartalmát a Bizottság nem hozta nyilvánosságra.
(234)
A Bizottság megjegyzi, hogy a norvég hajótulajdonosnak a fenti (105) preambulumbekezdésben említett levelét egyetlen spanyol hajógyárnak címezték, amellyel a norvég hajótulajdonos üzleti kapcsolatban áll, és a 2012-es bizonyíték egy kormányzati szervtől, a Gerencia del Sector Navaltól származik. A Bizottság azt is megjegyzi, hogy sem a spanyol hatóságok, amelyek tudtak a folyamatban lévő vizsgálatról, sem az adólízingügyleteket fontolgató gazdasági szereplők nem kérték a Bizottságot, hogy pontosítsa a Kroes biztos levelében ismertetett álláspontot.
(235)
Másodszor, ami még fontosabb, hogy ugyan a levelet 2009-ben nyilvánosságra hozták, az nem tartalmazott pontos, feltétlen és egybehangzó biztosítékot abban a tekintetben, hogy az adólízingrendszer jogszerű volt. Kroes biztos válasza ugyanis a különböző EGT-országokban letelepedett hajógyárak közötti állítólagos megkülönböztetésre összpontosított. A levél következtetése, amely szerint „jelenleg” nem terveznek további lépéseket, egyértelműen egy olyan nyilatkozat akkori közzétételével függött össze, amelyben kifejtették, hogy az adólízingrendszer felhasználható más európai országokban gyártott hajók vásárlásához is, ami közvetlenül a Sylvia Brustad által említett problémás kérdésekre válaszolt. A levél egyébiránt egyáltalán nem említette a gazdasági egyesülések vagy befektetőik szintjén meglévő támogatást, még kevésbé ismertetett bármilyen álláspontot azt érintően. Ami a hajózási társaságokat, a hajógyárakat és a közvetítőket illeti, a Bizottság úgy véli, hogy ezek nem a támogatás kedvezményezettjei, így a jogos bizalom kérdése nem merül fel.
(236)
A Bizottság tehát úgy véli, hogy a levél semmi esetre sem tartalmazott olyan pontos, feltétlen és egybehangzó biztosítékot, amely jogos bizalmat kelthetett aziránt, hogy a rendszer nem tartalmaz a gazdasági egyesüléseket vagy befektetőiket előnyben részesítő állami támogatást.
(237)
Minthogy a Bizottság a levél alapján nem tárta fel a jogos bizalom meglétét, ezért az a kérdés sem releváns, hogy ez a jogos bizalom a levelet megelőző időszakra is kiterjed-e.
5.6.2.7. Körültekintő gazdasági szereplő nem láthatta volna előre az állami támogatást több intézkedés kombinációjában
(238)
Minthogy az egyedi intézkedések (a lízingelt eszközök gyorsított értékcsökkenési leírását kivéve) állami támogatásnak minősülnek, az a tény, hogy a gazdasági szereplők nem láthatták előre, hogy ezek kombinációja szintén állami támogatásnak minősülhet, nem releváns, és nem igazolja a jogos bizalom meglétét, vagy az uniós jog bármely más alapvető elvének megsértését.
(239)
Ezzel szemben, az adólízingügyletekben részt vevő gazdasági szereplők közül több harmadik fél érvelt azzal, hogy a francia GIE Fiscaux ügyben hozott 2006. évi határozat jogos bizalmat keltett bennük, mivel az intézkedés nagyon hasonló volt a spanyol adólízingrendszerhez. Az a tény, hogy a francia intézkedés valamennyi jellemzőjét egyetlen jogi rendelkezésbe foglalták, szükségképpen átfogó értékelést von maga után. Ebben a tekintetben az a tény, hogy az adólízingrendszer különböző elemeit különböző intézkedésekbe foglalták - amelyek ténylegesen összefüggtek, és amelyeket egyszerre alkalmaztak -, hogy hasonló hatást érjenek el, nem igényel eltérő megközelítést és nem zárja ki az átfogó értékelést.
(240)
A Bizottság mindenesetre úgy véli, hogy mind a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírása, mind a tőkenyereségek RIS 50. cikkének (3) bekezdéséből következő, a hajóűrtartalomadó-rendszerben megvalósított adómentessége állami támogatásnak minősül az egyes esetekben. E rendelkezések bejelentésének hiányában a gazdasági szereplőknek csak aziránt lehetett jogos bizalmuk, hogy ezek az intézkedések rendkívüli körülmények között jogszerűek voltak, de e körülmények nem nyertek bizonyítást.
5.6.2.8. Az értékcsökkenési módszereket érintően a vállalkozások közvetlen adóztatásáról szóló bizottsági közleményben foglalt állítások (126)
(241)
A Bizottság megjegyzi, hogy a közlemény szövegezése nem adhat alapot a gazdasági szereplők az iránti jogos bizalmára, hogy az adólízingrendszer jogszerű volt. Először is, a hivatkozott rendelkezések csak az értékcsökkenési módszerekről szólnak, így a jogos bizalom, ha ugyan lehet ilyen, kizárólag a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírása tekintetében állhat fenn.
(242)
Másodszor, a közleményt nem lehet oly módon értelmezni, hogy az értékcsökkenési leírással összefüggő bármely intézkedés kikerüljön az állami támogatási szabályok hatálya alól. A közlemény 13. pontja kimondja ugyanis, hogy az értékcsökkenés leírására vonatkozó szabályok és a veszteségátviteli szabályok nem minősülnek állami támogatásnak, feltéve, hogy különbség nélkül mindegyik vállalkozásra és mindegyik áru termelésére alkalmazni kell azokat. Az adólízingrendszer nem alkalmazandó minden vállalkozásra vagy mindegyik áru termelésére.
(243)
Ráadásul ugyanezen közlemény 22. pontja kifejti azt is, hogy az adóhivatal mérlegelési jogkörének terjedelme és a taktikázás lehetősége megerősíti azt a feltételezést, hogy állami támogatásról van szó. Amint az a fenti 2.2.2. szakaszban kifejtésre került, az előrehozott értékcsökkenési leírás alkalmazása feltételekhez - amelyek megszövegezését értelmezni kell - és az adóhivatal előzetes engedélyéhez kötött. Az engedély megadása előtt az adóhivatal további dokumentumokat kérhet a kérelmezőtől, illetve tájékoztatást más hatóságoktól. Az a tény, hogy minden, a Bizottság rendelkezésére álló kérelmezési aktához csatoltak további dokumentumokat, azt sugallja, hogy ez kimondottan vagy hallgatólagosan az adóhivatal kérése, illetve, hogy a kérelmezők tudták, hogy ezekre az engedélyhez szükség van. Ebből következően az adóhivatal széleskörű mérlegelési jogkörrel rendelkezett ezen intézkedés alkalmazása tekintetében.
(244)
Ebből következően, tekintettel a rendszer jellemzőire, a közlemény szövege nem ad okot bizonytalanságra, sem jogos bizalomra az előrehozott értékcsökkenési leírás támogatási jellegét illetően.
5.6.2.9. A személyzet nélküli hajóbérletből származó jövedelem jogosultsága a hajóűrtartalomadó-rendszerre való áttérésre
(245)
A Bizottság által a 2002. február 27-i C(2002) 582 végleges határozatban megadott engedély „a spanyol jog szerint bejegyzett tengerhajózási társaságok”-ra hivatkozik, „amelyek tevékenysége kiterjed saját tulajdonú vagy bérhajók üzemeltetésére”. A Bizottság ugyanakkor úgy véli, ez a mondat nem teremthet semmilyen jogos bizalmat aziránt, hogy az olyan jogalanyok, amelyek tevékenysége kizárólag egyetlen hajó személyzet nélküli bérbeadásában áll, jogosultak lennének a hajóűrtartalomadó-rendszerre. Amint az a fenti (179) és (180) preambulumbekezdésben ugyanis kifejtésre került, a 2002. határozatból egyértelműen kiderül, hogy a hajóűrtartalomadó-rendszert kizárólag a támogatható hajókra és tengeri szállítási tevékenységekre tekintettel lehet alkalmazni.
5.6.3. Jogbiztonság
(246)
A jogbiztonság az európai jog alapvető követelménye, amelynek célja a közösségi jog által szabályozott jogi helyzetek és jogviszonyok előreláthatóságának garantálása. Az ítélkezési gyakorlat értelmében a jogbiztonság követelménye megakadályozza, hogy a Bizottság határozatlan időre elhalassza hatáskörének gyakorlását, és nem feltételezi az érintett intézmény általi cselekvést (127). Ugyanakkor ezidáig két kumulatív feltétel volt szükséges ezen elv megsértéséhez:
-
az intézkedés szabályszerűségét érintően bizonytalan helyzetet teremtő tényezők összességnek megléte,
-
a cselekvés tartós hiánya a Bizottság részéről annak ellenére, hogy tudatában van a támogatásnak.
(247)
A francia GIE Fiscaux ügyben hozott határozat és a Salzgitter-ügyben hozott ítélet (128) a két olyan egyedüli alkalom, amikor a Bizottság, illetve a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a jogbiztonság elvének megsértése még akkor is okot adhat a visszafizettetés mellőzésére, ha nem merül fel jogos bizalom. Ugyanakkor a Saltzgitter-ügyben hozott ítéletet a Bíróság éppen a jogbiztonság elvének az ügyre történő alkalmazására tekintettel semmisítette meg (129).
5.6.3.1. Az intézkedés szabályszerűségét érintően bizonytalan helyzetet teremtő tényezők
(248)
A spanyol adólízingrendszer és a francia GIE Fiscaux ügy számos fontos jellemzője megegyezik, és nagyon hasonlóak a hatásaik (lásd az Egyenlő bánásmód című 5.6.1. szakaszt). Mindkettőt hosszú lejáratú befektetési eszközök finanszírozására használják. Szereplőik adózási szempontból átlátható gazdasági egyesülések, amelyek amortizálják eszközeiket, és az eszközeik feletti tulajdonjogot valamilyen lízingszerződés keretében a végfelhasználóra ruházzák. Az értékcsökkenési leírás mindkét esetben előrehozott vagy gyorsított, és a gazdasági egyesülés által szerzett tőkenyereség adómentes. Az előrehozott vagy gyorsított értékcsökkenési leírásból és a tőkenyereség mentesítéséből eredő gazdasági előnyt mindkét esetben megosztják a gazdasági egyesülés befektetői és az eszköz végfelhasználója között (az árengedmény következtében), jóllehet fontos különbségek vannak az állami beavatkozás között e tekintetben.
(249)
Az adólízingrendszer részét képező fő intézkedéseket 2002 (130) és 2003 között hajtották végre, tehát még azelőtt, hogy a Bizottság határozatában kimondta volna, a francia rendszer állami támogatásnak minősül.
(250)
A spanyol adólízingrendszer és a GIE Fiscaux közötti hasonlóságra tekintettel ezért lehetséges, amint azzal a spanyol hatóságok és egyes harmadik felek érveltek, hogy a jogbiztonság védelme érdekében a francia rendszer tekintetében felhozott események is bizonytalan helyzetet teremtetettek a spanyol adólízingrendszer szabályszerűségét illetően.
(251)
Ezen a ponton a Bizottság azt állapítja meg, hogy ezt a bizonytalan helyzetet valóban előidézhette a Bizottságnak a Brittany Ferries ügyben 2001-ben hozott határozatában (131) foglalt állítása, amennyiben egyes adókedvezményeket általános intézkedésnek minősített. Amint az a GIE Fiscaux ügyben hozott határozat (192) preambulumbekezdésében szerepel, ez az állítás nem pontosította, hogy a GIE Fiscaux rendszer elődjére vonatkozott, ami félrevezethette az adott rendszer és egy hasonló rendszer, például a spanyol adólízingrendszer kedvezményezettjeit.
(252)
Ami a Spanyolország és más harmadik felek által felhozott tényeket illeti, a Bizottság vizsgálta, hogy a jogos bizalom meglétének alátámasztása érdekében hivatkozott tényezők (lásd az 5.6.1. szakaszt) bizonytalan helyzetet teremthettek-e.
(253)
Először is, a tagállamok a Szerződés értelmében kötelesek a Bizottságnak bejelenteni az új támogatás odaítélésével kapcsolatos terveiket. Az intézkedéstervezeteknek a Spanyol Parlament Hivatalos Közlönyében való közzététele nem minősül a Bizottsághoz címzett bejelentésnek, és a Bizottság elmaradt reakciója nem járulhatott hozzá a bizonytalan helyzet kialakulásához.
(254)
Másodszor, az adólízing-intézkedéssel kapcsolatos 2001-es tájékoztatáskérés is azt mutatja, hogy a Bizottság reagált a panaszos támogatással kapcsolatos állításaira. Ezt a kérést Spanyolországhoz intézték, és válaszában Spanyolország határozottan tagadta ilyen intézkedések meglétét. A kérelmet a Bizottság nem hozta nyilvánosságra, de ha bármilyen okból az adólízingrendszer jövőbeni kedvezményezettjei történetesen tudomást szereztek e tájékoztatáskérésről, amikor be kívántak lépni a rendszerbe, az intő jel kellett volna legyen abban a tekintetben, hogy a Bizottsághoz panasz érkezett, amely szerint a rendszer intézkedései állami támogatásnak minősülhetnek. A tájékoztatáskérés arra is utal, hogy a Bizottságnak nem volt kellő ismerete az intézkedésről annak értékeléséhez, és nem vezethetett arra a következtetésre, hogy a Bizottság az intézkedést jóváhagyta. Ráadásul, minthogy ezt a kérést az adólízingrendszert alkotó intézkedések hatálybalépése előtt küldték meg, Spanyolország a rendszer minden elemét bejelenthette volna a jogbiztonság elérése érdekében. Ennek elmaradása esetén a kedvezményezetteknek kellett volna tájékoztatást kérniük Spanyolországtól - vagy a Bizottságtól - a rendszer bejelentésével vagy annak Bizottság általi jóváhagyásával kapcsolatosan. Következésképpen sem Spanyolország, sem a gazdasági szereplők nem érvelhetnének azzal, hogy ez a tájékoztatáskérés vagy - az adott választ tekintve - a Bizottság további lépéseinek elmaradása hozzájárulhatott a bizonytalan helyzet kialakulásához.
(255)
Harmadszor, ami a holland kiegyenlítő intézkedéssel kapcsolatos 2004. évi határozatot illeti, a Bizottság rámutat arra, hogy az adólízingrendszertől különböző intézkedésért nyújtott kompenzáció nem teremthetett bizonytalan helyzetet az adólízingrendszer tekintetében. Az a tény, hogy az állítólagos spanyol támogatást a nyilvános dokumentumok közül csak a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat holland változatában írták le pontosan, nem elegendő azon következtetés levonásához, hogy az olvasók azt feltételezhették, az adólízingrendszerről van szó. A spanyol határozat fordítása vagy a Bizottság megkeresése ugyanis könnyen tisztázhatta volna, hogy az állítólagos spanyol támogatás a 442/1994. sz. királyi rendelet alapján nyújtott kamattámogatásokra vonatkozott. A Bizottság ráadásul mindössze megemlítette a tényt, hogy Spanyolország tagadta az állítólagos spanyol támogatás meglétét, és hogy Hollandia nem szolgáltatott elegendő bizonyítékot. Amint az az említett határozatban szerepel, a Bizottság csak a tagállamokra támaszkodhat, és nem vonható felelősségre a további lépéseinek elmaradása által esetlegesen okozott bizonytalanság miatt, ha egyáltalán van ilyen. A Bizottság ezért azt állapítja meg, hogy a 2004. évi határozat nem járulhatott hozzá az adólízingrendszer jogszerűségével kapcsolatos bizonytalan helyzet kialakulásához.
(256)
Negyedszer, a Bizottság úgy véli, hogy az adólízingrendszer jogszerűségével kapcsolatos, a Brittany Ferries ügyben 2001-ben hozott bizottsági határozatban szereplő állítás eredményeként előállt bizonytalan helyzet megszűnt a GIE Fiscaux ügyben hozott határozat közzétételének napján. Az a határozat egyértelművé tette, hogy a Bizottság állami támogatásnak tekintette a francia adólízingrendszert, és ez rá kellett volna ébressze Spanyolországot és a spanyol adólízingrendszer kedvezményezettjeit arra, hogy ez a rendszer is állami támogatásnak minősülhet. Ennek eredményeként ez nem teremthetett e tekintetben bizonytalan helyzetet, és nem járulhatott hozzá annak kialakulásához.
(257)
Ötödször, a fenti 5.6.2.6. szakaszban kifejtett okokból a Bizottság úgy véli, hogy Kroes biztos 2009-ben küldött levele sem teremtett bizonytalan helyzetet, sem nem járult ahhoz hozzá.
5.6.3.2. A panasz és az eljárás megindítása között eltelt idő
(258)
A Bizottság úgy véli, hogy az adólízingrendszer kivizsgálásával töltött, a hivatalos vizsgálati eljárás megindítása előtt eltelt időt 2006-tól kell számítani, amikor a Bizottsághoz panaszok érkeztek az európai hajógyáraktól. A fent kifejtett okokból ugyanis sem az intézkedéstervezet Spanyol Hivatalos Közlönyben való közzététele, sem a Bizottság által 2001-ben megismert és Spanyolország által 2002-ben kifejezetten tagadott állítások nem támasztják alá azt az álláspontot, amely szerint a Bizottság jogellenesen késleltette vizsgálati hatáskörének gyakorlását. Ezt a véleményt nem támasztja alá a C-66/2003. számú ügyben 2004-ben hozott végleges határozat sem, amely egy másik állítólagos állami támogatási intézkedés kiegyenlítésével foglalkozott.
(259)
Az első panasz 2006-os beérkezése és a hivatalos vizsgálati eljárás 2011-ben történő megindítása között eltelt idő nem tűnik túlzottnak, tekintettel a számos érintett adóintézkedésre, az adólízingügyletek összetettségére és az e lízingügyletek átláthatóságának hiányára. A Bizottság ráadásul nyolc hivatalos tájékoztatáskérést is küldött 2006 szeptembere és 2010 májusa között (132), továbbá rendszeresen felvette a kapcsolatot a spanyol hatóságokkal.
(260)
Ráadásul a rendszer értékelése szempontjából kiemelt tényezőt - mégpedig a rendszer működését és hatásait bemutató, adószakértők által készített átfogó tanulmányt - tartalmazó új panasz csak 2010 októberében érkezett be a Bizottsághoz. Ebből következően az adólízingrendszer vizsgálatával eltöltött idő alapján nem lehet a jogbiztonságra hivatkozni.
(261)
Tekintettel a szóban forgó intézkedések összetettségére, a Bizottság nem zárja ki, hogy a Brittany Ferries ügyben hozott 2001. évi határozat jogilag bizonytalan helyzetet teremtett a spanyol adólízingrendszer támogatássá minősítését illetően, amint azt Spanyolország és a kedvezményezettek állítják. Ez a helyzet azonban csak a franciaGIE Fiscaux ügyben hozott bizottsági határozat Hivatalos Lapban való, 2007. április 30-i közzétételéig állt fenn, amikor is a Bizottság megállapította, hogy az a rendszer állami támogatásnak minősül.
(262)
Következésképpen a Bizottság megállapítja, hogy nem rendeli el az azon adólízingügyletekből eredő támogatás visszafizettetését, amely ügyletek tekintetében a támogatást az adólízingrendszer 2002-es hatálybalépése és a 2007. április 30-a közötti időszakban nyújtották.
5.6.4. A visszafizetendő összegek meghatározása
(263)
A Bizottság különböző adóintézkedéseket értékelt, amelyek állami támogatási programnak minősülnek. E határozatnak nem célja, hogy megállapítsa az egyes adólízingügyletek tekintetében az egyes kedvezményezettek által szerzett támogatások pontos összegét. A Bizottság ugyanakkor úgy véli, a tagállamnak az alábbi módszert kell követnie, hogy eseti alapon meghatározza a támogatás kedvezményezettjeit és az általuk visszafizetendő összeegyeztethetetlen támogatás összegét. Ezt a módszert tovább lehet pontosítani a spanyol hatóságokkal együttműködve, különösen a befektetők által élvezett adókedvezmények tényleges összegének az egyéni adójogi helyzetükre tekintettel történő megállapítása érdekében.
(264)
1. lépés: A ügylet által generált teljes adókedvezmény kiszámítása: ez a gazdasági egyesülés vagy befektetői által ténylegesen szerzett adókedvezmények nettó jelenértéke (azaz a kedvezmények hajózási társaságokra árengedmények révén átruházott részének levonása előtti érték). A nettó jelenértéket az értékcsökkenés - az adóhatóság által engedélyezett előrehozott értékcsökkenési leírás - kezdőnapján kell kiszámítani, a számításhoz felhasznált diszkontlábakat pedig a piaci realitások alapján kell meghatározni. A Bizottság azt ajánlja, hogy Spanyolország alapértelmezettként használhatja a gazdasági egyesülések által az adóhivatalnak az előrehozott értékcsökkenési leírás kérelmezésekor átadott számításokat is (lásd a fenti (168) preambulumbekezdést). Az adókedvezményt elvileg azon napon kell megadottnak tekinteni, amikor a gazdasági egyesülésnek vagy a befektetőinek az adót meg kellene fizetniük.
(265)
2. lépés: A ügyletre alkalmazandó általános adóintézkedések által generált adókedvezmény kiszámítása: ez annak az adókedvezménynek az első lépés szerint kiszámított nettó jelenértéke, amelyet a gazdasági egyesülés vagy befektetői szereztek volna egy olyan referenciául szolgáló helyzetben, amelyben kizárólag a gyorsított értékcsökkenési leírási intézkedést alkalmazták volna attól az időponttól, amikor a hajót üzembe helyezik, és az ügyletet az általános társaságiadó-szabályok szerint adóztatták volna meg. E forgatókönyv alapján a hajó hajózási társaságnak történő értékesítéséből származó tőkenyereségre az opció hajózási társaság általi gyakorlásának napján a társasági nyereségre általában alkalmazandó társasági adót vetették volna ki. Az adókedvezményt elvileg azon napon kell megszerzettnek tekinteni, amikor a gazdasági egyesülésnek vagy a befektetőinek az adót meg kellene fizetniük.
(266)
3. lépés: Az állami támogatással egyenértékű adókedvezmény kiszámítása: mivel a Bizottság a gyorsított értékcsökkenési leírást általános intézkedésnek tekinti, az ezen intézkedésnek megfelelő kedvezmény (azaz bizonyos adóösszegek halasztott megfizetése) nem minősül állami támogatásnak. Az 1. és a 2. lépés eredményeként kapott összegek közötti különbség meg kell feleljen annak a támogatásnak, amelyben a gazdasági egyesülés és befektetői a kérdéses adóintézkedés kedvezményezettjeiként részesültek, azaz az előrehozott értékcsökkenési leírás, a hajóűrtartalomadó-rendszer (amelyre a gazdasági egyesülések nem jogosultak) és a tőkenyereség RIS 50. cikkének (3) bekezdése révén szerzett adómentessége alkalmazásából eredő összes kedvezmény nettó jelenértéke. Az adókedvezményt elvileg azon napon kell megszerzettnek tekinteni, amikor a gazdasági egyesülésnek vagy a befektetőinek az adót meg kellene fizetniük.
(267)
4. lépés: Az összeegyeztethető támogatás összegének kiszámítása: először is a gazdasági egyesülés vagy befektetői által szerzett, a 3. lépés szerint számított támogatás akkor összeegyeztethető, ha megfelel a hajózási társaságra ruházott azon előnynek, amely összeegyeztethető lett volna, ha a hajózási társaságnak nyújtott állami támogatásnak tekintették volna. A hajózási társaságra ruházott támogatás százalékos arányát a gazdasági egyesülések által az adóhivatalnál előterjesztett kérelmükkel együtt benyújtott számításokhoz (lásd a fenti (136) preambulumbekezdést) hasonló számítás alapján kell meghatározni, megengedve a piacnak megfelelő, közvetítésért járó díjazást is. Amint az a fenti (202)-(210) preambulumbekezdésben kifejtésre került, az előny hajózási társaságra ruházott része akkor tekinthető összeegyeztethetőnek, ha a hajózási társaság, az érintett hajó és a szállítási tevékenységei támogathatók a tengeri szállítási iránymutatás értelmében. Az összeegyeztethető összeget az iránymutatás 11. fejezetével összhangban kell kiszámítani, kellően figyelembe véve az adott hajózási társaságnak az EGT-ben már odaítélt valamennyi támogatás összegét. Különösen a Spanyolországban odaítélt támogatások összegét kell hozzáadni a társaság székhelye szerinti országban odaítéltekhez (ha az ország tagja az EGT-nek). A maximális támogatási intenzitást meghaladó vagy azt az összeget, amely az iránymutatás 11. fejezete értelmében nem bizonyult összeegyeztethetőnek, összeegyeztethetetlennek kell tekinteni.
(268)
Minthogy a tengeri szállítási iránymutatás 11. fejezetében szereplő felső határt éves alapon kell kiszámítani, és a hajózási társaság által szerzett előny hosszú lejáratú eszközhöz kapcsolódik, a Bizottság egyetért azzal, hogy e felső határ alkalmazása tekintetében az adólízingügyletből a hajózási társaság által szerzett előnyt el lehet osztani az adott hajó szokásos amortizációs időszakára (tíz évre).
(269)
Másodszor, mivel az megfelel az összeegyeztethető előny pénzügyi befektetők által a hajózási társaságra történő átruházásában megnyilvánuló közvetítésért a piacon járó díjazásnak, ezt a díjazást szintén összeegyeztethető vagy összeegyeztethetetlen támogatásnak tekintik ugyanolyan arányban, mint a hajózási társasághoz irányított előnyt (lásd a fenti (201) preambulumbekezdést).
5.6.5. Szerződéses kikötések
(270)
A fent említettek szerint a PYMAR tájékoztatta a Bizottságot a befektetők, a hajózási társaságok és a hajógyárak közötti szerződésben foglalt egyes kikötésekről. E kikötések értelmében a hajógyáraknak kompenzálniuk kell a többi felet, ha a várt adókedvezményt nem tudják megszerezni.
(271)
A jelen ügyhöz jelentős hasonlóságokat mutató francia GIE Fiscaux ügyben hozott, részleges visszafizetést megállapító elutasító határozatában (133) a Bizottság a következőket állapította meg: „az a tény, miszerint a GIE tagjai által viselt adóügyi és jogi kockázatokat bizonyos esetekben szerződésileg átháríthatták az eszközök használóira, nem lehet ellentétes azzal az elvvel, amely szerint a Bizottság, amikor a jogellenes támogatás visszafizetését előírja, azt a célt követi, hogy a különböző kedvezményezettektől az általuk saját piacaikon, versenytársaikkal szemben élvezett előnyt visszavegye, és a jelzett támogatás folyósítását megelőző állapotot visszaállítsa.” A Bizottság megállapította, hogy: „ennek a célkitűzésnek a megvalósítása nem függhet […] a támogatás kedvezményezettjei között kialakított szerződéses szabályozásoktól sem”.
(272)
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik továbbá, hogy a Bizottság által a belső piaccal összeegyeztethetetlennek tekintett támogatások esetében az államra a támogatás megszüntetését illetően kirótt kötelezettség célja az eredeti állapot visszaállítása (134). Másként megfogalmazva a jogellenesen folyósított állami támogatás visszafizettetésének fő célkitűzése a versenytorzítás megszüntetése, amelyet a jogellenes támogatás által létrehozott versenyelőny okozott (135). A kedvezményezett a támogatás visszafizetésével elveszti a piacon a versenytársaihoz képest élvezett előnyt, és helyreáll a támogatás nyújtását megelőzően fennálló állapot (136).
(273)
Ezen eredmény érdekében a Bizottságot fel kell ruházni az annak elrendelésére vonatkozó hatáskörrel, hogy a támogatást a tényleges kedvezményezettel fizettessék vissza, hogy a visszafizetés betölthesse a versenyhelyzet helyreállításával kapcsolatos feladatot azo(ko)n a piaco(ko)n, ahol a versenytorzulás bekövetkezett. Ezért a Bizottságnak képesnek kell lennie arra, hogy egyértelműen azonosítsa azokat a vállalkozásokat, amelyeknek a jogellenes, általa összeegyeztethetetlennek nyilvánított támogatást vissza kell fizetniük. Ez a célkitűzés azonban tartósan meghiúsul, ha a magánfelek szerződéses kikötések révén megváltoztathatják a Bizottság által elfogadott visszafizettetési határozatok hatásait. Ezzel a lehetőséggel - amennyiben rendelkezésre áll - élhetnek olyan gazdasági szereplők, amelyek jelentős alkupozíciójukból kifolyólag védhetik magukat a visszafizettetési határozatokkal szemben, ezáltal megfosztják az állami támogatások ellenőrzését gyakorlati következményeitől.
(274)
Összehasonlításképpen, a Residex-ügyben hozott közelmúltbeli ítéletében (137) a Bíróság kimondta, hogy a nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy valamennyi sajátosságát figyelembe véve azonosítsa az állami támogatásnak minősülő kezességvállalás kedvezményezettjét, illetve adott esetben kedvezményezettjeit, valamint hogy visszafizettesse a szóban forgó támogatás teljes összegét. Emellett, függetlenül attól, hogy ki a támogatás kedvezményezettje, és tekintettel arra, hogy az EUMSZ 108. cikke (3) bekezdésének megsértése esetén a nemzeti bíróságok által teendő intézkedések célja alapvetően a szóban forgó támogatás odaítélése előtti versenyhelyzet helyreállítására irányul, e bíróságoknak biztosítaniuk kell, hogy az említett jogi aktusok érvényességével kapcsolatban általuk tett intézkedések lehetővé teszik e cél elérését. Ez arra utal, hogy amikor a támogatás által okozott versenytorzulás orvoslására van szükség, a nemzeti bíróságok beavatkozhatnak, és érvénytelenné nyilváníthatják a szerződéseket, még azon felek kárára is, akik nem a támogatás kedvezményezettjei, ebben az esetben azon hitelezőkére, akiknek a követelését az állami kezességvállalás támogatta. Ugyanezen érvelés még nyilvánvalóbban vonatkozik a Bizottságra, amikor elrendeli a támogatás kedvezményezettek általi tényleges visszafizetését. Ebben a tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság feladata a támogatási intézkedéssel kapcsolatos végleges határozat meghozatala - és nem az egyének jogainak garantálása, mint a nemzeti bíróságoké -, ha az állami támogatás előzetes bejelentésével kapcsolatos, az EUMSZ 108. cikkének (3) bekezdésében foglalt kötelezettséget megsértik.
(275)
Ebből következik, hogy az olyan szerződéses kikötések, amelyek védelmet nyújtanak a támogatás kedvezményezettjeinek a jogellenes és összeegyeztethetetlen támogatás visszafizetésével szemben azáltal, hogy e visszafizetés jogi és gazdasági kockázatát más személyekre hárítják, ellentétes az állami támogatások ellenőrzése Szerződésben megállapított rendszerének lényegével. Ez a rendszer alapvető a Közösségre ruházott feladatok ellátása és különösen a belső piac működése szempontjából, ezért közrendi szabályoknak minősül (138). A magánfelek ezért nem térhetnek el attól szerződéses kikötésekkel.
(276)
Ez annál inkább így van az adólízingrendszerrel kapcsolatos, vizsgált helyzetben, amelyben a hajógyárak némelyikét az állam irányítja. Amennyiben állami hajógyárak olyan szerződéses kikötéseket állapítottak meg, amelyek védik a kedvezményezetteket a támogatás visszafizetésétől, magatartásuk megakadályozza, hogy a jogellenes és összeegyeztethetetlen támogatás visszafizetése betöltse feladatát. Emellett az állam által irányított gazdasági szereplőknek a szerződéses partnereik visszafizetéssel szembeni védelmére irányuló magatartása jelentős nyomást gyakorolhat magán versenytársaikra, és arra ösztönözheti azokat, hogy hasonló szerződéses kikötéseket alkalmazzanak, ezáltal a kedvezményezettek általános védelemben részesülhetnek a visszafizetéssel szemben.
6. KÖVETKEZTETÉS
A Bizottság megállapítja, hogy:
-
A tengeri szállítási iránymutatás és a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszer engedélyezéséről szóló, 2002. február 27-i határozat értelmében a kizárólag hajók lízingbe vagy bérbeadásából álló tevékenységek nem minősülnek szállítási szolgáltatásnak. Ebből következően ezek a tevékenységek nem támogathatók a spanyol hajóűrtartalomadó-rendszer Bizottság által jóváhagyott formájában.
-
A TRLIS 115. cikkének (11) bekezdése, 48. cikkének (4) bekezdése és a RIS 49. cikke (a lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírása), a hajóűrtartalomadó-rendszer nem jogosult gazdasági egyesülésekre történő alkalmazása, valamint a RIS 50. cikkének (3) bekezdése az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatásnak minősül.
-
Ezek az intézkedések nem a 659/1999/EK rendelet 1. cikkének b) pontja szerinti létező támogatások, mivel nem jelentették be, és a Bizottság egyébként sem hagyta jóvá azokat.
-
Spanyolország a szóban forgó támogatást jogellenesen, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikkének (3) bekezdését megsértve hajtotta végre.
-
Ebből az következik, hogy az úgynevezett spanyol adólízingrendszer, azaz a TRLIS 115. cikke (11) bekezdésének, a TRLIS 48. cikke (4) bekezdésének és a RIS 49. cikkének együttes alkalmazása (lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírása), a hajóűrtartalomadó-rendszer nem jogosult gazdasági egyesülésekre történő alkalmazása, és a RIS 50. cikke (3) bekezdésének alkalmazása jogellenes.
-
A gazdasági egyesüléseknek vagy befektetőiknek nyújtott támogatás összeegyeztethetőnek tekinthető a belső piaccal, mivel az megfelel a pénzügyi befektetők által nyújtott közvetítésért a piacon járó díjazásnak, és azt olyan tengeri szállítási társaságokhoz irányítják, amelyek a tengeri szállítási iránymutatás értelmében, az ott meghatározott feltételek mellett támogathatók. Ez különösen azt foglalja magában, hogy a hajózási társaságra ruházott teljes összeg nem haladhatja meg az iránymutatás 11. fejezetében meghatározott felső határt.
-
A támogatás azon részét, amely meghaladja az összeegyeztethető támogatási összeget, a kedvezményezetteknek, azaz a gazdasági egyesüléseknek és befektetőiknek vissza kell fizetniük, anélkül, hogy e kedvezményezetteknek lehetőségük lenne a visszafizetéssel járó terheket áthárítani más személyekre.
-
A Bizottság nem rendelheti el az azon adólízingügyletekből eredő támogatás visszafizetését, amely ügyletek tekintetében a támogatást az adólízingrendszer 2002-es hatálybalépése és a C-46/2004. számú, francia GIE Fiscaux ügyben hozott határozat 2007. április 30-i közzététele között nyújtották (lásd a fenti (261) preambulumbekezdést).
-
Ezen időponton túl a visszafizetés elrendelése nem sérti a bizalomvédelem és a jogbiztonság európai uniós jogba ágyazott általános elveit,
ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:
1. cikk
A TRLIS 115. cikke (11) bekezdéséből (lízingelt eszközök előrehozott értékcsökkenési leírásából), a hajóűrtartalomadó-rendszer nem támogatható vállalkozásokra, hajókra vagy tevékenységekre történő alkalmazásából, és a RIS 50. cikke (3) bekezdéséből eredő intézkedések a gazdasági egyesüléseknek és befektetőiknek nyújtott állami támogatásnak minősülnek, amelyet Spanyolország 2002. január 1-je óta jogellenesen, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikkének (3) bekezdését megsértve hajtott végre.
2. cikk
Az 1. cikkben említett állami támogatási intézkedések összeegyeztethetetlenek a belső piaccal, kivéve amennyiben a támogatás megfelel a pénzügyi befektetők által nyújtott közvetítésért a piacon járó díjazásnak, és azt olyan tengeri szállítási társaságokhoz irányítják, amelyek a tengeri szállítási iránymutatás értelmében, az ott meghatározott feltételek mellett támogathatók.
3. cikk
Spanyolország megszünteti az 1. cikkben említett támogatási programot, amennyiben az összeegyeztethetetlen a belső piaccal.
4. cikk
(1) Spanyolország visszafizeti az 1. cikkben említett rendszerben nyújtott összeegyeztethetetlen támogatást a gazdasági egyesülések azon befektetőivel, amelyek abból részesültek, annak lehetősége nélkül, hogy e kedvezményezettek a visszafizetéssel járó terheket más személyekre háríthatnák át. Visszafizettetésre azonban nem kerül sor azon finanszírozási ügyletek részeként nyújtott támogatások tekintetében, amely ügyleteket érintően az illetékes nemzeti hatóságok az intézkedésekben foglalt előny odaítélését jogilag kötelező erejű, 2007. április 30. előtt elfogadott aktusban vállalták.
(2) A visszafizetendő összegek után kamatot kell fizetni attól a naptól kezdve, amelyen azokat a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották, a visszafizetés megtörténtének napjáig.
(3) A kamatokat a 794/2004/EK bizottsági rendelet (139) V. fejezetével és a 794/2004/EK rendeletet módosító 271/2008/EK bizottsági rendelettel (140) összhangban kamatos kamattal kell kiszámítani.
(4) Spanyolország e határozat elfogadásának napjától kezdődő hatállyal megszünteti az 1. cikkben említett támogatási program szerint esedékes valamennyi kifizetést.
5. cikk
(1) Az 1. cikkben említett program keretében odaítélt támogatás visszafizettetése azonnali és tényleges.
(2) Spanyolországnak gondoskodnia kell arról, hogy ez a határozat a közzétételétől számított négy hónapon belül végrehajtásra kerüljön.
6. cikk
(1) Az e határozatról szóló értesítéstől számított két hónapon belül Spanyolország benyújtja a következő információkat:
a)
az 1. cikkben említett program keretében támogatásban részesült kedvezményezettek listája és az említett program alapján kapott támogatás teljes összege kedvezményezettkénti bontásban;
b)
az egyes kedvezményezettek által visszafizetendő teljes összeg (tőke és visszafizetési kamat);
c)
az e határozatnak való megfelelés érdekében már meghozott és tervezett intézkedések részletes bemutatása;
d)
a támogatás kedvezményezettekkel való visszafizettetésének követelését bizonyító dokumentumok.
(2) Amíg az 1. cikkben említett program keretében nyújtott támogatást teljes egészében vissza nem fizetik, Spanyolország folyamatosan tájékoztatja a Bizottságot az e határozat végrehajtásának érdekében meghozott nemzeti intézkedések előrehaladásáról. A Bizottság egyszerű kérésére Spanyolország azonnali tájékoztatást ad az e határozat végrehajtása érdekében már meghozott és tervezett intézkedésekről. Részletes tájékoztatást nyújt továbbá a kedvezményezettektől már beszedett támogatás és kamatok összegéről.
7. cikk
Ennek a határozatnak a Spanyol Királyság a címzettje.
Kelt Brüsszelben, 2013. július 17-én.