KOMMISSIONENS DELEGEREDE FORORDNING (EU) Nr. 183/2014
af 20. december 2013
om udbygning af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber, for så vidt angår reguleringsmæssige tekniske standarder for at præcisere beregningen af specifikke og generelle kreditrisikojusteringer
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-KOMMISSIONEN HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (1), særlig artikel 110, stk. 4, tredje afsnit, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Forordning (EU) nr. 575/2013 definerer kreditrisikojustering som størrelsen af specifikke og generelle hensættelser til dækning af tab på udlån for kreditrisici, som er anerkendt i instituttets årsregnskab i overensstemmelse med de gældende regnskabsregler, men fastsætter ikke specifikke regler for fastlæggelse af, hvad der er specifikke og generelle kreditrisikojusteringer.
(2)
Der bør fastsættes regler vedrørende præciseringen af de beløb, der skal medregnes ved beregningen af kreditrisikojusteringer, som afspejler tab, der alene vedrører kreditrisiko. Beregningen af kreditrisikojusteringer med henblik på at fastlægge kapitalgrundlagskrav bør begrænses til beløb, der har reduceret instituttets egentlige kernekapital.
(3)
Tab, der alene vedrører kreditrisiko, som i henhold til de gældende regnskabsregler er indregnet i det løbende regnskabsår, bør indregnes som kreditrisikojusteringer, såfremt instituttet indregner virkningen i sin egentlige kernekapital. Dette er relevant i situationer, hvor der forekommer værdiforringelser registreret i løbet af et regnskabsår, selv om der generelt er opnået foreløbige overskud i løbet af året eller ved årets udgang, som ikke er godkendt i overensstemmelse med artikel 26, stk. 2, i forordning (EU) nr. 575/2013, og hvor deres indregning som kreditrisikojusteringer vil have indvirkning på eksponeringsværdier eller supplerende kapital før end på egentlig kernekapital. For foreløbige tab omhandlet i artikel 36, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013 er en sådan justering ikke nødvendig, hvis tab i det løbende regnskabsår, jf. nævnte artikel, straks fratrækkes den egentlige kernekapital.
(4)
Visse bestemmelser i forordning (EU) nr. 575/2013 vedrørende kreditrisikojusteringer henviser udtrykkeligt til ikkebalanceførte poster. Hvis det ikke anføres udtrykkeligt, gælder de relevante bestemmelser for både balanceførte og ikkebalanceførte poster.
(5)
Der bør fastlægges regler, som omhandler tab, der alene vedrører kreditrisiko, som indregnes i henhold til de gældende regnskabsregler, og som et instituts egentlige kernekapital er blevet reduceret med. Disse regler bør omfatte forringelser og værdijusteringer for finansielle aktiver eller hensættelser til ikkebalanceførte poster, for så vidt de afspejler tab, der alene vedrører kreditrisiko, og såfremt de er regnskabsført i resultatopgørelsen i henhold til de gældende regnskabsregler. For så vidt disse tab vedrører finansielle instrumenter værdiansat til dagsværdi, bør disse regler også omfatte beløb, der er registreret som forringelser i henhold til de gældende regnskabsregler, eller der bør foretages lignende justeringer, såfremt de afspejler tab vedrørende en forringelse af kreditkvaliteten for et aktiv eller en aktivportefølje. Det er i denne fase ikke hensigtsmæssigt at regulere andre beløb, der ikke er en forringelse af et finansielt instrument i henhold til de gældende regnskabsregler, eller som ikke afspejler et tilsvarende forhold, selv om disse ændringer kan omfatte en kreditrisikokomponent.
(6)
Med henblik på at sikre fuld dækning af beregningen skal alle beløb, der er relevante med henblik på artikel 110, stk. 4, første afsnit, i forordning (EU) nr. 575/2013, fordeles til beregningen af generelle kreditrisikojusteringer eller specifikke kreditrisikojusteringer.
(7)
Med henblik på at identificere de beløb, der kan medtages i beregningen af specifikke kreditrisikojusteringer, er det eneste kriterium, jf. forordning (EU) nr. 575/2013, at de specifikke kreditrisikojusteringer ikke kan medtages i den supplerende kapital, når kreditrisikoen opgøres efter standardmetoden, jf. artikel 62, litra c), i forordning (EU) nr. 575/2013. Der skal derfor skelnes mellem beløb, som skal medtages i beregningen af specifikke kreditrisikojusteringer eller generelle kreditrisikojusteringer, i overensstemmelse med kriterierne for identifikation af beløb, der kan medtages i supplerende kapital.
(8)
Forordning (EU) nr. 575/2013 gennemfører de internationalt godkendte standarder, der er udarbejdet af Baselkomitéen for Banktilsyn (tredje reguleringsstandarder om bankernes kapitalgrundlag (2) (Basel III-reglerne)). De relevante regler om kreditrisikojusteringer bør derfor også være i overensstemmelse med Baselrammen, som bestemmer, at et af kriterierne for at skelne mellem generelle kreditrisikojusteringer og specifikke kreditrisikojusteringer er, at generelle hensættelser eller generelle reserver til imødegåelse af tab på udlån frit skal kunne anvendes til at imødegå tab, der opstår efterfølgende. I henhold til Basel III-bestemmelserne vedrørende reserver til imødegåelse af tab på udlån i forhold til fremtiden kan uidentificerede tab frit anvendes til at imødegå tab, som stammer fra kreditrisiko og opstår efterfølgende, og kan derfor indregnes i den supplerende kapital. Beløb, der indgår i beregningen af generelle kreditrisikojusteringer, bør desuden frit og fuldstændigt med hensyn til tidspunkt og beløb kunne anvendes til at imødegå sådanne tab som minimum på gone concern-basis, hvis kapitalen kan sikre tabsabsorbering ved insolvens, før indskyderne mister penge.
(9)
Det bør være muligt at anvende reglerne på dette område uanset de gældende regnskabsregler. For at sætte institutterne i stand til at skelne mellem specifikke kreditrisikojusteringer og generelle kreditrisikojusteringer på samme måde bør der fastsættes kriterier for behandling af tab relateret til kreditrisiko inden for rammerne af de gældende regnskabsregler for hver type kreditrisikojustering. Behandlingen af tab, der alene vedrører kreditrisiko indregnet i henhold til de gældende regnskabsregler, afhænger af opfyldelsen af disse kriterier, men størstedelen af disse beløb bør normalt klassificeres som specifikke kreditrisikojusteringer som følge af den restriktive karakter af kriterierne for generelle kreditrisikojusteringer.
(10)
Internationale regnskabsstandarder ændres løbende, og det kan medføre ændring af kriterierne for at skelne mellem specifikke kreditrisikojusteringer og generelle kreditrisikojusteringer. I lyset af de igangværende drøftelser, navnlig vedrørende en ny model for værdiforringelser, forekommer det at være for tidligt at forvente en sådan model for kriterier for kreditrisikojusteringer.
(11)
Forordning (EU) nr. 575/2013 kræver, at de specifikke kreditrisikojusteringer identificeres for en enkelt eksponering. Det skal derfor besluttes, hvordan specifikke kreditrisikojusteringer, der afspejler tab vedrørende kreditrisiko i forbindelse med en hel gruppe af eksponeringer, skal behandles. Det skal endvidere besluttes, for hvilke eksponeringer i gruppen og i hvilket omfang specifikke kreditrisikojusteringer skal indregnes. Dele af dette beløb, der følger af sådanne specifikke kreditrisikojusteringer, skal fordeles til eksponeringerne i forhold til de risikovægtede eksponeringsbeløb. Til det formål bør eksponeringsværdierne fastsættes uden hensyntagen til eventuelle specifikke kreditrisikojusteringer.
(12)
Med henblik på konstatering af misligholdelse, jf. artikel 178, stk. 3, litra b), i forordning (EU) nr. 575/2013, skal der kun indregnes specifikke kreditrisikojusteringer, der foretages for en enkelt eksponering eller en enkelt låntager, og ikke specifikke kreditrisikojusteringer, der foretages for hele grupper af eksponeringer. Specifikke kreditrisikojusteringer, der foretages for hele grupper af eksponeringer, identificerer ikke låntagerne i forbindelse med eksponeringer, der tilhører sådanne grupper, hvor det vurderes, at en misligholdelsesbegivenhed har fundet sted. Eksistensen af specifikke kreditrisikojusteringer for en gruppe af eksponeringer er ikke tilstrækkelig begrundelse for at konkludere, at misligholdelsesbegivenheder har fundet sted for hver låntager eller eksponering i denne gruppe.
(13)
Institutter skal kunne påvise, hvordan kriterierne for at skelne mellem specifikke kreditrisikojusteringer og generelle kreditrisikojusteringer anvendes inden for rammerne af de gældende regnskabsregler. De bør derfor dokumentere denne proces.
(14)
Denne forordning er baseret på det udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder, som Den Europæiske Banktilsynsmyndighed har fremsendt til Kommissionen.
(15)
Den Europæiske Banktilsynsmyndighed har afholdt åbne offentlige høringer om udkastet til reguleringsmæssige tekniske standarder, som ligger til grund for denne forordning, analyseret de potentielle omkostninger og fordele i overensstemmelse med artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 (3) samt indhentet en udtalelse fra interessentgruppen for banker, der er nedsat i henhold til artikel 37 i forordning (EU) nr. 1093/2010 -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
Artikel 1
Identifikation af generelle og specifikke kreditrisikojusteringer med henblik på artikel 111, 159, 166-168, 178, 246 og 266 i forordning (EU) nr. 575/2013
1. Med henblik på denne forordning er de beløb, der skal medtages i et instituts beregning af generelle og specifikke kreditrisikojusteringer, lig med summen af de beløb, som et instituts egentlige kernekapital er blevet reduceret med for at afspejle tab, som udelukkende vedrører kreditrisiko i henhold til de gældende regnskabsregler, og som er indregnet i overensstemmelse hermed i resultatopgørelsen, uanset om de er resultatet af værdiforringelser, værdijusteringer eller hensættelser til ikkebalanceførte poster.
Alle beløb, der følger af første afsnit, og som er indregnet i løbet af regnskabsåret, kan kun medtages i beregningen af generelle og specifikke kreditrisikojusteringer, hvis de pågældende beløb er blevet fratrukket et instituts egentlige kernekapital i overensstemmelse med artikel 36, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013, eller gennem en tilsvarende omgående reduktion i den egentlige kernekapital med henblik på beregning af kapitalgrundlaget, hvis der er tale om et foreløbigt overskud eller et overskud ved årets udgang, som ikke er blevet godkendt i overensstemmelse med artikel 26, stk. 2, i nævnte forordning.
2. De i stk. 1 omhandlede beløb medtages i instituttets beregning af generelle kreditrisikojusteringer, hvis de opfylder følgende kriterier:
a)
de kan frit og fuldstændigt med hensyn til tidspunkt og beløb anvendes til at imødegå tab relateret til kreditrisiko, der endnu ikke er opstået
b)
de afspejler tab relateret til kreditrisiko for en gruppe eksponeringer, for hvilken instituttet i øjeblikket ikke kan dokumentere, at en tabsbegivenhed er forekommet.
3. Alle andre beløb, der er omhandlet i stk. 1, medtages i beregningen af specifikke kreditrisikojusteringer.
4. Såfremt kriterierne i stk. 2 er opfyldt, medtager instituttet følgende tab i beregningen af generelle kreditrisikojusteringer:
a)
tab, der indregnes for at dække højere gennemsnitlige porteføljetab for de senere år, selv om der i øjeblikket ikke er dokumentation for tabsbegivenheder til støtte for det tidligere konstaterede tabsniveau
b)
tab, for hvilke instituttet ikke er bekendt med kreditforringelse for en gruppe eksponeringer, men hvor en vis grad af manglende betaling statistisk set er sandsynlig baseret på tidligere erfaringer.
5. Instituttet medtager altid følgende tab i beregningen af de i stk. 3 omhandlede specifikke kreditrisikojusteringer:
a)
tab opført i resultatopgørelsen for instrumenter opgjort til dagsværdi, som repræsenterer en kreditrisikoforringelse i henhold til de gældende regnskabsregler
b)
tab, som følger af nuværende eller tidligere begivenheder, der påvirker en betydelig individuel eksponering eller eksponeringer, som ikke er betydelige hver for sig, og som vurderes individuelt eller samlet
c)
tab, for hvilke historiske erfaringer, der er justeret på grundlag af aktuelle og observerbare data, viser, at tabet er forekommet, men hvor instituttet endnu ikke ved, hvilken individuel eksponering disse tab er opstået for.
Artikel 2
Fordeling af specifikke kreditrisikojusteringer for en gruppe eksponeringer til eksponeringerne i gruppen
1. I tilfælde af specifikke kreditrisikojusteringer, der afspejler tab vedrørende en gruppe eksponeringer, fordeler institutter denne specifikke kreditrisikojustering til alle enkelteksponeringer i gruppen i forhold til de risikovægtede eksponeringsbeløb. Til det formål bestemmes eksponeringsværdierne uden hensyntagen til specifikke kreditrisikojusteringer.
2. For så vidt angår behandlingen af de i artikel 159 i forordning (EU) nr. 575/2013 omhandlede forventede tab for en gruppe ikkemisligholdte eksponeringer, skal institutter ikke fordele en specifik kreditrisikojustering til enkelteksponeringer i gruppen.
3. Hvis en specifik kreditrisikojustering vedrører en gruppe eksponeringer, for hvilke kapitalgrundlagskravene i relation til kreditrisiko beregnes delvist ved hjælp af standardmetoden og delvist ved hjælp af IRB-metoden, fordeler instituttet denne specifikke kreditrisikojustering til den gruppe eksponeringer, der er dækket af hver metode, i forhold til de risikovægtede eksponeringsbeløb for gruppen, inden det udfører de handlinger, der er omhandlet i stk. 1 og 2. Til det formål bestemmes eksponeringsværdierne uden hensyntagen til specifikke kreditrisikojusteringer.
4. Når de specifikke kreditrisikojusteringer fordeles til eksponeringer, sikrer institutterne, at den samme andel ikke fordeles til flere forskellige eksponeringer.
Artikel 3
Beregning af kreditrisikojusteringer med henblik på at fastsætte eksponeringsværdien i henhold til artikel 111, 166-168, 246 og 266 i forordning (EU) nr. 575/2013
Med henblik på at fastsætte eksponeringsværdien i henhold til artikel 111, 166-168, 246 og 266 i forordning (EU) nr. 575/2013 beregner institutter specifikke kreditrisikojusteringer vedrørende en eksponering som summen af de specifikke kreditrisikojusteringer for denne enkelteksponering eller som summen af de specifikke kreditrisikojusteringer, som instituttet har fordelt til denne eksponering i medfør af artikel 2.
Artikel 4
Beregning af generelle og specifikke kreditrisikojusteringer med henblik på behandling af forventede tab i henhold til artikel 159 i forordning (EU) nr. 575/2013
1. Med henblik på behandling af forventede tab i henhold til artikel 159 i forordning (EU) nr. 575/2013 beregner instituttet de generelle kreditrisikojusteringer, der er forbundet med de eksponeringer, der indgår i behandlingen af forventede tab, som summen af de beløb, der er udpeget som generelle kreditrisikojusteringer i medfør af denne forordnings artikel 1, og som instituttet har fordelt i medfør af artikel 110, stk. 3, i forordning (EU) nr. 575/2013.
2. Med henblik på behandling af forventede tab i henhold til artikel 159 i forordning (EU) nr. 575/2013 beregnes de samlede specifikke kreditrisikojusteringer, der er forbundet med de eksponeringer, der indgår i behandlingen af forventede tab, ved at lægge litra a) og b) nedenfor sammen, eksklusive eksponeringer ved misligholdelse:
a)
beløb identificeret som specifikke kreditrisikojusteringer i henhold til artikel 1, som vedrører kreditrisikoen i forbindelse med en enkelteksponering
b)
beløb identificeret som specifikke kreditrisikojusteringer i henhold til artikel 1, som vedrører kreditrisikoen i forbindelse med en gruppe eksponeringer, og som er fordelt i overensstemmelse med artikel 2.
3. De samlede specifikke kreditrisikojusteringer vedrørende en eksponering ved misligholdelse beregnes som summen af alle specifikke kreditrisikojusteringer for denne enkelteksponering eller som summen af specifikke kreditrisikojusteringer, som instituttet har fordelt til denne eksponering i medfør af artikel 2.
Artikel 5
Beregning af specifikke kreditrisikojusteringer i forbindelse med kapitalgrundlagskrav med henblik på konstatering af misligholdelse i overensstemmelse med artikel 178 i forordning (EU) nr. 575/2013
Med henblik på at konstatere misligholdelse i henhold til artikel 178 i forordning (EU) nr. 575/2013 beregnes specifikke kreditrisikojusteringer som summen af de specifikke kreditrisikojusteringer vedrørende kreditrisikoen i relation til en enkelt eksponering eller en enkelt låntager.
Artikel 6
Dokumentation
Institutter dokumenterer identifikationen og beregningen af generelle kreditrisikojusteringer og specifikke kreditrisikojusteringer.
Artikel 7
Ikrafttrædelse
Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Bruxelles, den 20. december 2013.
A BIZOTTSÁG 183/2014/EU FELHATALMAZÁSON ALAPULÓ RENDELETE
(2013. december 20.)
a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről szóló 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletnek az egyedi és az általános hitelkockázati kiigazítások kiszámításának meghatározásáról szóló szabályozási technikai standardok tekintetében történő kiegészítéséről
(EGT-vonatkozású szöveg)
AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
tekintettel a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet (1) módosításáról szóló, 2013. június 26-i 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre és különösen annak 110. cikke (4) bekezdésének harmadik albekezdésére,
mivel:
(1)
Az 575/2013/EU rendelet a hitelkockázati kiigazításokat azon hitelkockázati veszteségekre képzett egyedi és általános hitelkockázati tartalékok összegeként határozza meg, amelyek az alkalmazandó számviteli szabályozásnak megfelelően szerepelnek az intézmények pénzügyi kimutatásaiban; azonban nem állapít meg egyedi szabályokat az egyedi és általános hitelkockázati kiigazítások meghatározására vonatkozóan.
(2)
Szabályokat kell előírni a kizárólag a hitelkockázatokhoz kapcsolódó veszteségeket tükröző hitelkockázati kiigazítások kiszámítása során figyelembe veendő összegek meghatározására vonatkozóan. A szavatolótőke-követelmények meghatározását szolgáló hitelkockázati kiigazítások kiszámításának azon összegekre kell korlátozódnia, amelyek csökkentették az intézmény elsődleges alapvető tőkéjét.
(3)
A folyó üzleti évben az alkalmazandó számviteli szabályozás szerint megjelenített, kizárólag hitelkockázathoz kapcsolódó veszteségeket akkor kell hitelkockázati kiigazításként megjeleníteni, ha az intézmény megjeleníti az elsődleges alapvető tőkére gyakorolt hatást. Ez az olyan helyzetekre vonatkozik, amikor az üzleti év során rögzített ilyen értékvesztés miatti veszteségek az év során vagy az év végén jelentkeznek az általános évközi nyereségek ellenére, és ezeket nem hagyták jóvá az 575/2013/EU rendelet 26. cikkének (2) bekezdése szerint, valamint, ha ezeknek a hitelkockázati kiigazításként történő megjelenítése előbb gyakorolna hatást a kitettségértékekre vagy a járulékos tőkére, mint az elsődleges alapvető tőkére. Az 575/2013/EU rendelet 36. cikkének (1) bekezdése szerinti évközi veszteségek tekintetében nem szükséges ilyen kiigazítás, amennyiben az adott cikk alapján a folyó üzleti év veszteségeit azonnal levonják az elsődleges alapvető tőkéből.
(4)
Az 575/2013/EU rendeletnek a hitelkockázati kiigazításokhoz kapcsolódó bizonyos rendelkezései kifejezetten mérlegen kívüli tételekre vonatkoznak. Ha ilyen megkülönböztetésre nem kerül sor, akkor a vonatkozó rendelkezéseket mind a mérleg szerinti, mind pedig a mérlegen kívüli tételekre alkalmazni kell.
(5)
Szabályozni kell az alkalmazandó számviteli szabályozás szerint megjelenített, kizárólag hitelkockázathoz kapcsolódó azon veszteségeket, amelyek csökkentették egy intézmény elsődleges alapvető tőkéjét. E szabályoknak akkor kell kiterjedniük a pénzügyi eszközök értékvesztéseire és értékelési korrekcióira vagy a mérlegen kívüli tételekre képzett céltartalékokra, ha ezek tükrözik a kizárólag a hitelkockázatokhoz kapcsolódó veszteségeket, és ha ezeket megjelenítik az alkalmazandó számviteli szabályozás szerinti eredménykimutatásban. Amennyiben ezek a veszteségek valós értéken értékelt pénzügyi instrumentumokhoz kapcsolódnak, ezeknek a szabályoknak ki kell terjedniük az alkalmazandó számviteli szabályozás értelmében értékvesztésként megjelenített összegekre vagy a hasonló kiigazításokra is, feltéve, hogy azok tükrözik egy eszköz vagy egy eszköz portfólió-állományának hitelminőségében bekövetkező értékvesztéshez kapcsolódó veszteségeket. Ebben a szakaszban nem indokolt más olyan összegek szabályozása, amelyek nem jelentik egy pénzügyi instrumentum értékvesztését az alkalmazandó számviteli szabályozás szerint, vagy nem tükröznek hasonló természetű koncepciót, még akkor sem, ha ezek a változások hitelkockázati összetevőt is tartalmazhatnak.
(6)
A számítás teljes hatókörének biztosítása érdekében szükséges, hogy az 575/2013/EU rendelet 110. cikke (4) bekezdésének első albekezdésében felsorolt célok szempontjából figyelembe vehető minden összeget az általános hitelkockázati kiigazítások (általános hitelkockázati kiigazítások) vagy az egyedi hitelkockázati kiigazítások (egyedi hitelkockázati kiigazítások) kiszámításához kell hozzárendelni.
(7)
Az egyedi hitelkockázati kiigazítások kiszámításába bevonható összegek azonosításával kapcsolatban az 575/2013/EU rendelet csak azt a feltételt szabja, hogy az egyedi hitelkockázati kiigazítások nem vonhatók be a járulékos tőkébe a hitelkockázatra vonatkozó sztenderd módszer alapján az 575/2013/EU rendelet 62. cikkének c) pontja szerint. Ezért az egyedi hitelkockázati kiigazításokba, illetve az általános hitelkockázati kiigazításokba bevonandó összegek megkülönböztetését a járulékos tőkébe bevonható források azonosításának feltételeivel összhangban kell szabályozni.
(8)
Az 575/2013/EU rendelet végrehajtja a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság bankokra vonatkozó harmadik nemzetközi szabályozási keretrendszerének (2) (a továbbiakban: Bázel III), nemzetközileg elfogadott standardjait. Ennélfogva a hitelkockázati kiigazításokra vonatkozó megfelelő szabályoknak is összhangban kell lenniük a Bázel III. keretrendszerrel, mely szerint az egyedi hitelkockázati kiigazítások, illetve az általános hitelkockázati kiigazítások közötti különbségtétel egyik kritériuma az kell, hogy legyen, hogy az általános céltartalékok vagy az általános hitelveszteségre képzett tartalékok „szabadon rendelkezésre álljanak a később jelentkező veszteségek fedezésére”. A Bázel III szerint a jövőbeli, jelenleg nem azonosított veszteségekre tekintettel fenntartott céltartalékok vagy hitelveszteségre képzett tartalékok szabadon felhasználhatók a hitelkockázatból eredően később jelentkező veszteségek fedezésére és ezért bevonhatók a járulékos tőkébe. Ezen felül, az általános hitelkockázati kiigazítások kiszámításába bevont összegeknek ütemezés és összeg vonatkozásában teljes mértékben és folyamatosan rendelkezésre kell állniuk e veszteségek fedezésére a cég felszámolásakor, hogy fizetésképtelenség esetén a tőke képes legyen a veszteségviselésre, mielőtt a betétesek veszteséget szenvednének.
(9)
Ezen a területen lehetővé kellene tenni, hogy a szabályok az alkalmazandó számviteli szabályozástól függetlenül alkalmazhatók legyenek. Ugyanakkor annak érdekében, hogy az intézmények képessé váljanak az alkalmazandó számviteli szabályozáson belül egységes módon különbséget tenni az egyedi hitelkockázati kiigazítás és az általános hitelkockázati kiigazítás között, a hitelkockázati veszteségek kezelésére vonatkozó kritériumokat a hitelkockázati kiigazítás valamennyi típusára vonatkozóan biztosítani kell. Bár az alkalmazandó számviteli szabályozás szerint megjelenített, kizárólag hitelkockázatokhoz kapcsolódó veszteségek kezelése ezeknek a feltételeknek a teljesítésétől függ, ezen összegek nagy többsége általában az egyedi hitelkockázati kiigazítások körébe sorolandó, figyelemmel az általános hitelkockázati kiigazítások feltételeinek korlátozó jellegére.
(10)
A nemzetközi számviteli standardok azonban felülvizsgálat alatt állnak, ami szükségessé teheti az egyedi hitelkockázati kiigazítások és az általános hitelkockázati kiigazítások közötti különbségtétel kritériumainak módosítását. A jelenleg folyó, különösen az értékvesztési modellekre vonatkozó megbeszélések fényében korainak tűnik ezt a modellt a hitelkockázati kiigazítások kritériumai között feltételezni.
(11)
Az 575/2013/EU rendelet előírja az egyedi hitelkockázati kiigazítás azonosítását egy egyedi kitettség tekintetében. Ezért szükséges dönteni arról, hogyan kezelik azokat az egyedi hitelkockázati kiigazításokat, amelyek egy egész kitettségcsoport hitelkockázatához kapcsolódó veszteségeket tükröznek. Arról is szükséges továbbá dönteni, hogy az egyedi hitelkockázati kiigazításokat a csoport mely kitettségére/kitettségeire, és milyen terjedelemben szerepeltetik. Az ilyen egyedi hitelkockázati kiigazításokból eredő ezen összeg részeinek a csoport kitettségeihez való hozzárendelését a kockázattal súlyozott kitettségi összegekkel arányosan kell elvégezni. E célból a kitettségértékeket az egyedi hitelkockázati kiigazítások figyelembevétele nélkül kell meghatározni.
(12)
Az 575/2013/EU rendelet 178. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerinti nemteljesítés meghatározása céljából csak azon egyedi hitelkockázati kiigazítások bevonása szükséges, amelyeket egyedileg egyetlen kitettséghez vagy egyetlen kötelezetthez rendelnek hozzá, és nem kell bevonni azokat az egyedi hitelkockázati kiigazításokat, amelyek az egész kitettségcsoporthoz rendeltek. Az egész kitettségcsoportokhoz rendelt egyedi hitelkockázati kiigazítások nem azonosítják az olyan csoportokhoz tartozó kitettségek kötelezettjeit, ahol nemteljesítés történt. Különösen egy egyedi hitelkockázati kiigazítás fennállása egy kitettségcsoport tekintetében nem indokolja olyan következtetés levonását, hogy az e csoporthoz tartozó valamennyi kötelezett vagy kitettség vonatkozásában nemteljesítések történtek.
(13)
Szükséges az, hogy az intézmények képesek legyenek annak bemutatására, hogyan használják az egyedi hitelkockázati kiigazítások és az általános hitelkockázati kiigazítások közötti különbségtétel kritériumait az alkalmazandó számviteli szabályozás összefüggésében. Ezért az intézményeknek ezt a folyamatot dokumentálniuk kell.
(14)
Ez a rendelet az Európai Bankhatóság által a Bizottságnak benyújtott szabályozási technikaistandard-tervezeteken alapul.
(15)
Az Európai Bankhatóság nyilvános konzultációkat bonyolított le az e rendelet alapját képező szabályozási technikaistandard-tervezetekről, elemezte az esetlegesen kapcsolódó költségeket és hasznokat az 1093/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (3) 10. cikke szerint, továbbá kikérte az 1093/2010/EU rendelet 37. cikkével összhangban létrehozott banki érdekképviseleti csoport véleményét,
ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
1. cikk
Az általános és egyedi hitelkockázati kiigazítások azonosítása az 575/2013/EU rendelet 111., 159., 166., 167., 168., 178., 246. és 266. cikke alkalmazásában
(1) E rendelet alkalmazásában az intézmény által az általános és az egyedi hitelkockázati kiigazítások kiszámításába bevonandó összegek megegyeznek azon összesített összeggel, amennyivel csökkentették egy intézmény elsődleges alapvető tőkéjét annak érdekében, hogy tükrözzék a kizárólag a hitelkockázathoz kapcsolódó veszteségeket az alkalmazandó számviteli szabályozás szerint, és amelyeket ilyenként jelenítettek meg az eredménykimutatásban, tekintet nélkül arra, hogy ezek értékvesztésből, értékelési korrekciókból vagy mérlegen kívüli tételekre képzett céltartalékokból erednek.
Az első albekezdésnek megfelelően kapott bármely olyan összeg, amelyet az üzleti év során megjelenítettek, csak akkor vehető figyelembe az általános és az egyedi hitelkockázati kiigazítás kiszámításában, ha a megfelelő összegeket levonták az intézmény elsődleges alapvető tőkéjéből, vagy az 575/2013/EU rendelet 36. cikkének (1) bekezdésével összhangban, vagy az említett rendelet 26. cikkének (2) bekezdése szerint jóvá nem hagyott évközi nyereség vagy év végi nyereség esetén az elsődleges alapvető tőke azonnali megfelelő csökkentésével a szavatoló tőke meghatározása érdekében.
(2) Az (1) bekezdésben említett összegeket szerepeltetni kell az általános hitelkockázati kiigazítás intézmény általi kiszámításában, amennyiben ezek mindkét alábbi feltételnek megfelelnek:
a)
azok ütemezés és összeg vonatkozásában szabadon és teljes mértékben hozzáférhetők a még fel nem merült hitelkockázati veszteségek fedezésére;
b)
azok tükrözik a kitettségcsoportok azon hitelkockázati veszteségeit, amelyek tekintetében az intézmény jelenleg nem rendelkezik bizonyítékkal arra nézve, hogy bekövetkezett-e veszteséget okozó esemény.
(3) Az (1) bekezdésben említett összes egyéb összeget az egyedi hitelkockázati kiigazítás kiszámításában kell szerepeltetni.
(4) A (2) bekezdésben meghatározott feltételeknek való megfelelés esetén az intézménynek a következő veszteségeket kell szerepeltetnie az általános hitelkockázati kiigazítás kiszámításában:
a)
a korábbi években tapasztalt magasabb átlagos portfólióveszteség fedezése céljából megjelenített veszteségek, annak ellenére, hogy jelenleg nincs bizonyíték a múltban tapasztalt ilyen veszteségi szintre utaló veszteséget okozó eseményekre;
b)
azok a veszteségek, amelyekre nézve az intézménynek nincs tudomása hitelminőség romlásról a kitettségcsoport tekintetében, de ahol a múltbeli tapasztalatok alapján fennáll a nemfizetés bizonyos mértékű statisztikai valószínűsége.
(5) Az intézménynek a következő veszteségeket mindig szerepeltetnie kell a (3) bekezdésben említett egyedi hitelkockázati kiigazítás kiszámításában:
a)
a valós értéken értékelt instrumentumok eredménykimutatásában megjelenített veszteségek, amelyek az alkalmazandó számviteli szabályozás szerint hitelkockázati értékvesztést jelentenek;
b)
olyan jelentős egyedi kitettséget vagy kitettségeket érintő, jelenlegi vagy múltbeli események eredményeként jelentkező veszteségek, amelyek egyedileg nem jelentősek, és amelyeket egyedileg vagy együttesen elemeznek;
c)
azok a veszteségek, amelyek tekintetében a jelenleg megfigyelhető adatok alapján kiigazított múltbeli tapasztalat arra utal, hogy a veszteség bekövetkezett, de az intézmény számára még nem ismert, melyik egyedi kitettség szenvedte el e veszteségeket.
2. cikk
Kitettségcsoporthoz tartozó egyedi hitelkockázati kiigazítások hozzárendelése a csoporton belüli kitettségekhez
(1) Amennyiben az egyedi hitelkockázati kiigazítás egy egész kitettségcsoport hitelkockázatához kapcsolódó veszteségeket tükröz, az intézmények kötelesek ezt az egyedi hitelkockázati kiigazítást a kockázattal súlyozott kitettségi összegek arányában hozzárendelni a csoport valamennyi egyedi kitettségéhez. Ennek céljából a kitettségértékeket az egyedi hitelkockázati kiigazítások figyelembevétele nélkül kell meghatározni.
(2) Teljesítő kitettségcsoportok tekintetében az 575/2013/EU rendelet 159. cikkében említett várható veszteségösszegek kezelésére az intézmények nem kötelesek egy egyedi hitelkockázati kiigazítást a csoport egyes kitettségeihez hozzárendelni.
(3) Ha egy egyedi hitelkockázati kiigazítás egy kitettségcsoporthoz kapcsolódik, amelynek hitelkockázati szavatolótőke-követelményeit részben a sztenderd módszer, részben pedig a belső minősítésen alapuló módszer alapján számították ki, akkor az intézménynek ezt az egyedi hitelkockázati kiigazítást az egyes módszerek hatálya alá tartozó kitettségcsoportokhoz a csoport kockázattal súlyozott kitettségi összegeinek arányában kell hozzárendelnie, mielőtt alkalmazná az (1) és (2) bekezdésben említett lépéseket. Ennek érdekében a kitettségértékeket az egyedi hitelkockázati kiigazítások figyelembevétele nélkül kell meghatározni.
(4) Az egyedi hitelkockázati kiigazításoknak a kitettségekhez történő hozzárendelésekor az intézmények gondoskodnak arról, hogy egy adott részt ne rendeljenek hozzá kétszer különböző kitettségekhez.
3. cikk
Hitelkockázati kiigazítások kiszámítása a kitettségérték meghatározása céljából az 575/2013/EU rendelet 111., 166., 167., 168., 246. és 266. cikke szerint
A kitettségértéknek az 575/2013/EU rendelet 111., 166-168., 246. és 266. cikke szerinti meghatározása céljából az intézményeknek az egy kitettséghez kapcsolódó egyedi hitelkockázati kiigazításokat mint ezen egyedi kitettség egyedi hitelkockázati kiigazításának összegeit, vagy mint az ehhez kitettséghez az intézmény által a 2. cikk szerint hozzárendelt egyedi hitelkockázati kiigazítások összegeit kell kiszámítaniuk.
4. cikk
Az általános és egyedi hitelkockázati kiigazítások kiszámítása a várható veszteségértékek kezelése céljából az 575/2013/EU rendelet 159. cikkével összhangban
(1) A várható veszteségértékeknek az 575/2013/EU rendelet 159. cikke szerinti kezelése céljából a várható veszteségértékek kezelésébe tartozó kitettségekhez kapcsolódó teljes általános hitelkockázati kiigazításokat az intézmény úgy számítja ki, hogy az intézmény által az 575/2013/EU rendelet 110. cikkének (3) bekezdése szerint besorolt - az e rendelet 1. cikke szerint általános hitelkockázati kiigazításként azonosított - összegeket összesíti.
(2) A várható veszteségértékeknek az 575/2013/EU rendelet 159. cikke szerinti kezelése céljából a várható veszteségértékek kezelésébe tartozó kitettségekhez kapcsolódó teljes egyedi hitelkockázati kiigazítás kiszámítása az alábbi a) és b) pontokban meghatározott összegek összeadásával történik a nemteljesítő kitettségek kivételével:
a)
az 1. cikk szerint egyedi hitelkockázati kiigazításként azonosított olyan összegek, amelyek egyetlen kitettség hitelkockázatához kapcsolódnak;
b)
az 1. cikk szerint egyedi hitelkockázati kiigazításként azonosított olyan összegek, amelyek egy kitettségcsoport hitelkockázatához kapcsolódnak, és amelyek hozzárendelése a 2. cikk szerint történt.
(3) Egy nem teljesítő kitettséghez kapcsolódó összes egyedi hitelkockázati kiigazítást mint ezen egyedi kitettség valamennyi egyedi hitelkockázati kiigazításának összegét, vagy mint az ehhez a kitettséghez az intézmény által a 2. cikk szerint hozzárendelt egyedi hitelkockázati kiigazítások összegeit kell kiszámítani.
5. cikk
Az egyedi hitelkockázati kiigazítások kiszámítása a szavatolótőke-követelményekhez az 575/2013/EU rendelet 178. cikke szerinti nemteljesítés meghatározása céljából
Az 575/2013/EU rendelet 178. cikke szerinti nemteljesítés meghatározása céljából az egyedi hitelkockázati kiigazításokat egy valamely egyedi kitettség vagy egyetlen kötelezett hitelkockázatához kapcsolódó egyedi hitelkockázati kiigazítások összegeként kell kiszámítani.
6. cikk
Dokumentáció
Az intézmények kötelesek dokumentálni az általános hitelkockázati kiigazítások és egyedi hitelkockázati kiigazítások azonosítását és kiszámítását.
7. cikk
Hatálybalépés
Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
Kelt Brüsszelben, 2013. december 20-án.