EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING (EU) Nr. 912/2014
af 23. juli 2014
om oprettelse af en ramme for forvaltningen af økonomisk ansvar ved tvistbilæggelse mellem investorer og stater for voldgiftsretter, der er oprettet ved internationale aftaler, som Den Europæiske Union er part i
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 207, stk. 2,
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,
efter den almindelige lovgivningsprocedure (1), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Med ikrafttrædelsen af Lissabontraktaten er direkte udenlandske investeringer optaget på listen over spørgsmål, der hører ind under den fælles handelspolitik. I overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, litra e), i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) har Unionen enekompetence i forbindelse med den fælles handelspolitik, og den kan være part i internationale aftaler, som omfatter bestemmelser om direkte udenlandske investeringer.
(2)
Aftaler om investeringsbeskyttelse kan omfatte en tvistbilæggelsesordning mellem investor og stat, der giver en investor fra et tredjeland mulighed for at fremsætte krav over for en stat, hvor denne har foretaget en investering. Tvistbilæggelse mellem investor og stat kan føre til voldgiftskendelser om betaling af økonomisk godtgørelse. Desuden indebærer sådanne tilfælde uundgåeligt betydelige udgifter til gennemførelse af voldgiftssagen samt til varetagelse af forsvaret i en sag.
(3)
Det internationale ansvar for den foranstaltning, der er genstand for tvistbilæggelsen, følger kompetencefordelingen mellem Unionen og medlemsstaterne. Som følge heraf vil Unionen i princippet have ansvaret for at bestride ethvert krav om overtrædelse af regler, der er omfattet af en aftale, som falder ind under Unionens enekompetence, uanset om den pågældende foranstaltning kan henregnes til Unionen eller til en medlemsstat.
(4)
EU-aftaler bør give udenlandske investorer det samme høje beskyttelsesniveau, som EU-retten og de generelle principper, der er fælles for medlemsstaternes ret, giver investorerne inden for Unionen, men ikke et højere beskyttelsesniveau end det. EU-aftaler bør sikre, at Unionens lovgivningsbeføjelser og ret til at regulere respekteres og beskyttes.
(5)
Hvis Unionen som en enhed med status som juridisk person har det internationale ansvar for foranstaltningen, forventes det, at den i henhold til folkeretten honorerer en eventuel negativ voldgiftskendelse og bærer omkostningerne ved tvisten. Imidlertid kan en negativ voldgiftskendelse skyldes en foranstaltning, der kan henregnes enten til Unionen selv eller til en medlemsstat. Følgelig vil det være urimeligt, hvis honorering af voldgiftskendelser og betaling af sagsomkostningerne skal afholdes over Unionens budget, hvor foranstaltningen kan henregnes til en medlemsstat, medmindre den pågældende foranstaltning er hjemlet i EU-retten. Det er derfor nødvendigt at indføre EU-retlige bestemmelser om fordelingen af det økonomiske ansvar mellem Unionen selv og den medlemsstat, der er ansvarlig for foranstaltningen, ud fra kriterierne fastlagt i denne forordning.
(6)
I sin beslutning af 6. april 2011 om den fremtidige europæiske politik for internationale investeringer opfordrede Europa-Parlamentet udtrykkeligt til, at der etableres en ordning som fastsat i denne forordning. Desuden anmodede Rådet i sine konklusioner af 25. oktober 2010 om en samlet international investeringspolitik Kommissionen om at undersøge spørgsmålet.
(7)
Det økonomiske ansvar bør tillægges den enhed, der er ansvarlig for den foranstaltning, som anses for at være i strid med de relevante bestemmelser i aftalen. Derfor bør Unionen selv bære det økonomiske ansvar, hvis den pågældende foranstaltning kan henregnes til en af Unionens institutioner eller et af dens organer, kontorer eller agenturer. Den pågældende medlemsstat bør bære det økonomiske ansvar, hvis foranstaltningen kan henregnes til denne medlemsstat. Hvis medlemsstaten handler således, som det kræves i henhold til EU-retten, f.eks. i forbindelse med gennemførelsen af et direktiv vedtaget af Unionen, bør Unionen imidlertid selv bære det økonomiske ansvar, for så vidt som den pågældende foranstaltning kræves i henhold til EU-retten. Denne forordning bør også tage højde for den mulighed, at konkrete sager vedrører både foranstaltninger, der kan henregnes til en medlemsstat, og foranstaltninger, der kræves i henhold til EU-retten, og bør omfatte alle handlinger, der foretages af medlemsstaterne og af Unionen. I sådanne tilfælde bør medlemsstaterne og Unionen bære det økonomiske ansvar for den specifikke foranstaltning, der kan henregnes til hver af dem.
(8)
Unionen bør altid optræde som indklaget, hvis en tvist udelukkende vedrører en foranstaltning, som kan henregnes til en af Unionens institutioner eller et af dens organer, kontorer eller agenturer, således at Unionen bærer det potentielle økonomiske ansvar som følge af tvisten i overensstemmelse med ovennævnte kriterier.
(9)
Det er rimeligt og hensigtsmæssigt, at en medlemsstat optræder som indklaget, hvis denne medlemsstat vil bære det potentielle økonomiske ansvar som følge af en tvist, for at den kan forsvare den foranstaltning, som den har påført investoren. Ordningerne fastsat i denne forordning har til formål at sikre, at Unionens budget og ikkeøkonomiske ressourcer ikke bliver belastet, end ikke midlertidigt, af hverken omkostningerne ved en voldgiftssag eller en voldgiftskendelse, der går den pågældende medlemsstat imod.
(10)
Medlemsstaterne kan dog foretrække, at Unionen optræder som indklaget i denne type tvister, f.eks. på grund af teknisk ekspertise. Medlemsstaterne bør derfor have mulighed for at afslå at optræde som indklaget, uden at dette berører deres økonomiske ansvar.
(11)
For at sikre, at Unionens interesser beskyttes behørigt, er det nødvendigt, at Unionen i undtagelsestilfælde selv optræder som indklaget i tvister vedrørende en foranstaltning, som kan henregnes til en medlemsstat. Disse tilfælde er begrænset til sager, hvor tvisten også omfatter en foranstaltning, som kan henregnes til Unionen, når det fremgår, at den foranstaltning, der kan henregnes til en medlemsstat, kræves i henhold til EU-retten, og når en tilsvarende foranstaltning bestrides i et relateret krav mod Unionen i Verdenshandelsorganisationen (WTO), hvis der er etableret en instans, og kravet vedrører samme konkrete juridiske spørgsmål, og hvis det er nødvendigt for at sikre en konsekvent argumentation i WTO-sagen.
(12)
Hvis Unionen optræder som indklaget i sager, der omfatter foranstaltninger truffet af medlemsstaterne, bør Kommissionen gennemføre sit forsvar på en måde, der beskytter den pågældende medlemsstats økonomiske interesser.
(13)
Beslutninger om, hvorvidt Unionen eller en medlemsstat skal optræde som indklaget, bør træffes inden for de rammer, der er fastsat i denne forordning. Det er hensigtsmæssigt, at Kommissionen straks underretter Europa-Parlamentet og Rådet om, hvordan disse rammer anvendes.
(14)
Denne forordning bør fastsætte visse praktiske ordninger for gennemførelsen af voldgiftssager i tvister om foranstaltninger, der kan henregnes til en medlemsstat. Disse ordninger bør have til formål at sikre den bedst mulige forvaltning af tvisten og samtidig sikre overholdelse af pligten til loyalt samarbejde som fastsat i artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union (TEU) og forsvaret for og beskyttelsen af den pågældende medlemsstats interesser.
(15)
Hvis Unionen optræder som indklaget, bør sådanne ordninger fastsætte et meget tæt samarbejde, herunder øjeblikkelig underretning om alle væsentlige proceduremæssige skridt, fremlæggelse af relevante dokumenter, hyppige konsultationer og deltagelse i delegationen i forbindelse med sagen.
(16)
Hvis en medlemsstats optræder som indklaget, er det hensigtsmæssigt, at den i overensstemmelse med pligten til loyalt samarbejde som fastsat artikel 4, stk. 3, i TEU holder Kommissionen underrettet om udviklingen i sagen og navnlig sørger for rettidige oplysninger om alle væsentlige proceduremæssige skridt, fremlæggelse af relevante dokumenter og oplysninger om hyppige konsultationer og deltagelse i delegationen i forbindelse med sagen. Det er også hensigtsmæssigt, at Kommissionen får passende lejlighed til at identificere eventuelle retlige spørgsmål eller andre eventuelle elementer af interesse for Unionen, der fremkommer som følge af tvisten.
(17)
Uanset resultatet af voldgiftssagen bør en medlemsstat til enhver tid kunne acceptere, at den er økonomisk ansvarlig, i tilfælde af at der skal betales godtgørelse. I sådanne tilfælde bør medlemsstaten og Kommissionen kunne etablere ordninger om periodisk betaling af omkostninger og betaling af eventuel godtgørelse. En sådan accept indebærer ikke, at medlemsstaten anerkender, at det omtvistede krav er velbegrundet. Kommissionen bør i et sådant tilfælde kunne vedtage en afgørelse, der pålægger den pågældende medlemsstat at tage højde for sådanne omkostninger. Hvis voldgiftsrettens tilkender Unionen sagsomkostningerne, bør Kommissionen sikre, at enhver forudbetaling af omkostninger straks tilbagebetales til den pågældende medlemsstat.
(18)
I nogle tilfælde kan det være hensigtsmæssigt at indgå forlig i en tvist for at undgå en dyr og unødvendig voldgift. Det er nødvendigt at fastsætte en procedure for sådanne forlig. En sådan procedure bør give Kommissionen, der handler i overensstemmelse med undersøgelsesproceduren, mulighed for at forlige en sag, der involverer Unionens økonomiske ansvar, når det vil være i Unionens interesse. Hvis sagen også vedrører en foranstaltning, der kan henregnes til en medlemsstat, er det hensigtsmæssigt, at Unionen kun kan forlige en tvist, hvis forliget ikke vil få økonomiske eller budgetmæssige virkninger for den pågældende medlemsstat. I sådanne tilfælde er det hensigtsmæssigt med et tæt samarbejde og konsultationer mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat. Medlemsstaten bør til enhver tid frit kunne forlige en tvist, såfremt den påtager sig det fulde økonomiske ansvar, og et sådant forlig er i overensstemmelse med EU-retten.
(19)
Hvis der er afsagt en voldgiftskendelse, der går Unionen imod, bør honorering af voldgiftskendelsen ske straks. Kommissionen bør fastsætte nærmere ordninger for honoreringen af sådanne voldgiftskendelser, medmindre en medlemsstat allerede har påtaget sig det økonomiske ansvar.
(20)
Kommissionen bør nøje rådføre sig med den pågældende medlemsstat for at nå frem til en aftale om fordelingen af det økonomiske ansvar. Hvis Kommissionen fastslår, at en medlemsstat er ansvarlig, og medlemsstaten ikke accepterer dette, bør Kommissionen honorere voldgiftskendelsen, men bør også rette en afgørelse til medlemsstaten, der anmoder den om at betale det pågældende beløb til Unionens budget sammen med påløbne renter. Den rente, der skal betales, bør være den, der er fastsat i medfør af artikel 78, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 (2). Artikel 263 i TEUF kan anvendes i tilfælde, hvor en medlemsstat mener, at afgørelsen ikke opfylder kriterierne i denne forordning.
(21)
Unionens budget bør tage højde for de udgifter, der opstår som følge af aftaler, der omfatter bestemmelser om direkte udenlandske investeringer, som Unionen er part i, og som indeholder bestemmelser om tvistbilæggelse mellem investor og stat. Hvis medlemsstaterne har et økonomisk ansvar i henhold til denne forordning, bør Unionen enten kunne akkumulere den pågældende medlemsstats bidrag først, inden den afholder den relevante udgift, eller afholde den relevante udgift først og dernæst opnå tilbagebetaling fra den pågældende medlemsstat. Begge disse ordninger for budgetbehandling bør kunne anvendes, afhængigt af hvad der er muligt, særlig under hensyntagen til den tidsmæssige planlægning. For begge ordningers vedkommende bør bidrag eller tilbagebetalinger betalt af de pågældende medlemsstater behandles som interne formålsbestemte indtægter i Unionens budget. De bevillinger, der stammer fra disse interne formålsbestemte indtægter, bør ikke kun dække de relevante udgifter, men bør også kunne fordeles på andre dele af Unionens budget, hvorfra de oprindelige bevillinger til at afholde de relevante udgifter i henhold til den anden ordning stammede.
(22)
For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordning bør Kommissionen tillægges gennemførelsesbeføjelser.
(23)
Gennemførelsesbeføjelserne i forbindelse med artikel 9, stk. 2 og 3, artikel 13, stk. 1, artikel 14, stk. 8, artikel 15, stk. 3, og artikel 16, stk. 3, bør udøves i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 182/2011 (3).
(24)
Rådgivningsproceduren bør anvendes til vedtagelsen af afgørelser, der fastsætter, at Unionen optræder som indklaget i henhold til artikel 9, stk. 2, da det i disse tilfælde er nødvendigt, at Unionen overtager forsvaret i sådanne sager, idet dette dog fortsat bør være omfattet af medlemsstaternes kontrol. Rådgivningsproceduren bør anvendes til vedtagelse af afgørelser om tvistbilæggelse i henhold til artikel 15, stk. 3, eftersom disse afgørelser højst vil have midlertidig virkning på Unionens budget, da den pågældende medlemsstat er forpligtet til at påtage sig ethvert økonomisk ansvar som følge af tvisten, og på grund af de detaljerede kriterier fastsat denne forordning med hensyn til godkendelse af sådanne forlig -
VEDTAGET DENNE FORORDNING:
KAPITEL I
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 1
Anvendelsesområde
1. Med forbehold af den kompetencefordeling, der er fastsat i TEUF, gælder denne forordning for tvistbilæggelse mellem investorer og stater, der gennemføres i henhold til en aftale, som Unionen er part i, eller som Unionen og dens medlemsstater er parter i, og som er indledt af en klager fra et tredjeland. Vedtagelsen og anvendelsen af denne forordning berører navnlig ikke den kompetenceafgrænsning, der er fastlagt i traktaterne, herunder i forbindelse med de foranstaltninger, der kan henregnes til medlemsstaterne eller Unionen, og som bestrides af en klager i en tvistbilæggelse mellem investor og stat, der gennemføres i henhold til en aftale.
2. Til orientering offentliggør Kommissionen i Den Europæiske Unions Tidende en liste over de aftaler, der falder ind under denne forordnings anvendelsesområde, og den ajourfører regelmæssigt listen.
Artikel 2
Definitioner
I denne forordning forstås ved:
a) »aftale«: enhver international aftale, som indeholder bestemmelser om direkte udenlandske investeringer, som Unionen er part i, eller som Unionen og dens medlemsstater er parter i, og som indeholder bestemmelser om tvistbilæggelse mellem investor og stat
b) »sagsomkostninger«: voldgiftsrettens og voldgiftsinstitutionens gebyrer og omkostninger og omkostninger til repræsentation samt udgifter, der tilkendes klageren af voldgiftsretten, såsom omkostninger til oversættelse, omkostninger til juridisk og økonomisk analyse og andre relevante omkostninger i forbindelse med voldgiftssagen
c) »tvist«: et krav fremsat af en klager over for Unionen eller en medlemsstat i henhold til en aftale, og som en voldgiftsret vil træffe afgørelse om
d) »tvistbilæggelse mellem investor og stat«: en ordning, der er fastsat ved en aftale, hvorved en klager kan fremsætte krav over for Unionen eller en medlemsstat
e) »medlemsstat«: en eller flere af Den Europæiske Unions medlemsstater
f) »den pågældende medlemsstat«: den medlemsstat, som den foranstaltning, der påstås at være uforenelig med aftalen, kan henregnes til
g) »økonomisk ansvar«: en forpligtelse til at betale et pengebeløb, der er tilkendt af en voldgiftsret, eller som er aftalt som led i et forlig, herunder sagsomkostningerne
h) »forlig«: enhver aftale mellem Unionen eller en medlemsstat, eller begge, på den ene side, og en klager, på den anden side, hvorved klageren indvilger i ikke at forfølge sine krav om betaling af et pengebeløb eller andre handlinger end betaling af et beløb, herunder hvor forliget registreres i en voldgiftsrets kendelse
i) »voldgiftsret«: enhver person eller ethvert organ, der er udpeget i henhold til en aftale med henblik på at træffe afgørelse om tvister mellem investor og stat
j) »klager«: enhver fysisk eller juridisk person, som kan indbringe et krav med henblik på bilæggelse af en tvist mellem investor og stat i henhold til en aftale, eller enhver fysisk eller juridisk person, til hvem klagerens krav i henhold til aftalen er retmæssigt overdraget
k) »EU-retten«: TEUF og TEU samt alle EU-retsakter som omhandlet i artikel 288, stk. 2, 3 og 4, i TEUF og alle internationale aftaler, som Unionen er part i, eller som Unionen og dens medlemsstater er parter i; alene med henblik på denne forordning omfatter »EU-retten« ikke bestemmelser om investeringsbeskyttelse i den aftale
l) »krævet i henhold til EU-retten«: henviser til en foranstaltning, hvor den pågældende medlemsstat kun kunne have undgået den påståede misligholdelse af aftalen ved at tilsidesætte en forpligtelse i medfør af EU-retten, f.eks. i tilfælde, hvor den ikke har nogen skønsbeføjelser eller skønsmargen i henseende til det resultat, der skal opnås.
KAPITEL II
FORDELING AF ØKONOMISK ANSVAR
Artikel 3
Fordelingskriterier
1. Økonomisk ansvar som følge af en tvist i henhold til en aftale fordeles i overensstemmelse med følgende kriterier:
a)
Unionen bærer det økonomiske ansvar, der opstår ved en foranstaltning, der kan henregnes til en af Unionens institutioner eller et af dens organer, kontorer eller agenturer
b)
den pågældende medlemsstat bærer det økonomiske ansvar, der opstår ved en foranstaltning, som kan henregnes til denne medlemsstat
c)
som en undtagelse fra litra b) bærer Unionen det økonomiske ansvar, der opstår ved en foranstaltning, som kan henregnes til en medlemsstat, hvis en sådan foranstaltning var krævet i henhold til EU-retten.
Hvis den pågældende medlemsstat skal handle i henhold til EU-retten for at rette op på en tidligere handlings uoverensstemmelse med EU-retten, er denne medlemsstat uanset første afsnit, litra c), økonomisk ansvarlig, medmindre en sådan tidligere handling var krævet i henhold til EU-retten.
2. I tilfælde, hvor det er foreskrevet i denne forordning, vedtager Kommissionen en afgørelse om den pågældende medlemsstats økonomiske ansvar i overensstemmelse med kriterierne fastsat i stk. 1. Europa-Parlamentet og Rådet underrettes om en sådan afgørelse.
3. Uanset nærværende artikels stk. 1 bærer den pågældende medlemsstat det økonomiske ansvar, hvis:
a)
den har påtaget sig det potentielle økonomiske ansvar, jf. artikel 12, eller
b)
den indgår et forlig, jf. artikel 15.
4. Uanset nærværende artikels stk. 1 bærer Unionen det økonomiske ansvar, hvis Unionen optræder som indklaget, jf. artikel 4.
KAPITEL III
GENNEMFØRELSE AF TVISTER
AFDELING 1
Gennemførelse af tvister vedrørende en foranstaltning, der kan henregnes til Unionen
Artikel 4
Foranstaltninger, der kan henregnes til Unionen
1. Unionen optræder som indklaget, når tvisten vedrører en foranstaltning, der kan henregnes til en af Unionens institutioner eller et af dens organer, kontorer eller agenturer.
2. Hvis Kommissionen modtager en anmodning om konsultationer fra en klager eller en meddelelse om, at en klager agter at indlede en voldgiftssag i henhold til en aftale, underretter den straks Europa-Parlamentet og Rådet.
AFDELING 2
Gennemførelse af tvister vedrørende en foranstaltning, der kan henregnes til en medlemsstat
Artikel 5
Foranstaltninger, der kan henregnes til en medlemsstat
Denne afdeling finder anvendelse på tvister vedrørende en foranstaltning, der helt eller delvis kan henregnes til en medlemsstat.
Artikel 6
Samarbejde og konsultationer mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat
1. I overensstemmelse med princippet om loyalt samarbejde som omhandlet i artikel 4, stk. 3, i TEU træffer Kommissionen og den pågældende medlemsstat alle nødvendige foranstaltninger for at forsvare og beskytte Unionens og den pågældende medlemsstats interesser.
2. Kommissionen og den pågældende medlemsstat indleder konsultationer om forvaltningen af tvister i henhold til denne forordning under hensyn til eventuelle tidsfrister, der er fastsat i denne forordning og den pågældende aftale, og udveksler oplysninger, hvor det er relevant for gennemførelsen af tvister.
Artikel 7
Anmodning om konsultationer
1. Hvis Kommissionen modtager en anmodning om konsultationer fra en klager i overensstemmelse med en aftale, underretter den straks den pågældende medlemsstat. Hvis en medlemsstat er blevet gjort bekendt med eller har modtaget en anmodning om konsultationer, underretter den straks Kommissionen.
2. Repræsentanter for den pågældende medlemsstat og Kommissionen indgår i Unionens delegation i forbindelse med konsultationerne.
3. Den pågældende medlemsstat og Kommissionen forsyner straks hinanden med oplysninger, som er relevante for sagen.
4. Kommissionen underretter Europa-Parlamentet og Rådet om alle sådanne anmodninger om konsultationer.
Artikel 8
Meddelelse om hensigt om indledning af voldgiftssager
1. Hvis Kommissionen modtager en meddelelse om, at en klager agter at indlede en voldgiftssag i henhold til en aftale, underretter den straks den pågældende medlemsstat. Når en klager erklærer at have til hensigt at indlede en voldgiftssag mod Unionen eller en medlemsstat, underretter Kommissionen senest 15 arbejdsdage efter modtagelse af meddelelsen Europa-Parlamentet og Rådet om navnet på klageren, bestemmelserne i den aftale, der angiveligt er blevet misligholdt, den berørte økonomiske sektor, foranstaltningen, der angiveligt er i strid med aftalen, og omfanget af den krævede erstatning.
2. Hvis en medlemsstat modtager en meddelelse om, at en klager agter at indlede en voldgiftssag, underretter den straks Kommissionen.
3. Kommissionen underretter Europa-Parlamentet og Rådet om enhver sådan meddelelse om hensigt om indledning af en voldgiftssag.
Artikel 9
Status som indklaget
1. Den pågældende medlemsstat optræder som indklaget, medmindre et af følgende forhold gør sig gældende:
a)
Kommissionen har efter konsultationer i henhold til artikel 6 truffet en afgørelse i henhold til nærværende artikels stk. 2 eller 3 senest 45 dage efter modtagelsen af den i artikel 8 omhandlede meddelelse eller underretning, eller
b)
medlemsstaten har efter konsultationer i henhold til artikel 6 over for Kommissionen skriftligt bekræftet, at den ikke agter at optræde som indklaget, senest 45 dage efter modtagelsen af den i artikel 8 omhandlede meddelelse eller underretning.
Hvis et af de i litra a) eller b) nævnte forhold gør sig gældende, optræder Unionen som indklaget.
2. Kommissionen kan ved hjælp af gennemførelsesretsakter på grundlag af en fuldstændig og afbalanceret, faktuel analyse og juridisk begrundelse, der forelægges medlemsstaterne, efter rådgivningsproceduren i artikel 22, stk. 2, beslutte, at Unionen skal optræde som indklaget, hvis et eller flere af følgende forhold gør sig gældende:
a)
Unionen vil bære hele eller i det mindste en del af det potentielle økonomiske ansvar i forbindelse med tvisten i overensstemmelse med de kriterier, der er fastsat i artikel 3, eller
b)
tvisten vedrører også en foranstaltning, som kan henregnes til en af Unionens institutioner eller et af dens organer, kontorer eller agenturer.
3. Kommissionen kan ved hjælp af gennemførelsesretsakter på grundlag af en fuldstændig og afbalanceret, faktuel analyse og juridisk begrundelse, der forelægges medlemsstaterne, i overensstemmelse med undersøgelsesproceduren omhandlet i artikel 22, stk. 3, beslutte, at Unionen skal optræde som indklaget, hvis en tilsvarende foranstaltning bestrides i et relateret krav mod Unionen i WTO, hvis der er etableret en instans, og kravet vedrører samme konkrete juridiske spørgsmål, og hvis det er nødvendigt for at sikre en konsekvent argumentation i WTO-sagen.
4. Når Kommissionen handler i henhold til denne artikel, sikrer den, at Unionens forsvar beskytter den pågældende medlemsstats økonomiske interesser.
5. Kommissionen og den pågældende medlemsstat indleder straks efter modtagelsen af meddelelsen eller underretningen som omhandlet i artikel 8 konsultationer i henhold til artikel 6 om forvaltningen af sagen i henhold til nærværende artikel. Kommissionen og den pågældende medlemsstat sikrer, at eventuelle frister i aftalen overholdes.
6. Når Unionen optræder som indklaget i overensstemmelse med stk. 2 og 5, konsulterer Kommissionen den pågældende medlemsstat om alle indlæg eller bemærkninger inden den endelige udarbejdelse og forelæggelse heraf. Repræsentanter for den pågældende medlemsstat deltager efter medlemsstatens anmodning og på dennes regning i Unionens delegation til enhver voldgiftsforhandling, og Kommissionen tager behørigt hensyn til medlemsstatens interesser.
7. Kommissionen underretter straks Europa-Parlamentet og Rådet om enhver tvist, hvor denne artikel anvendes, og om dens anvendelsesmåde.
Artikel 10
En medlemsstats gennemførelse af voldgiftssager
1. Hvis en medlemsstat optræder som indklaget, skal den i alle faser af tvisten, herunder en eventuel annullation, appel eller revision, jf. artikel 6:
a)
rettidigt forsyne Kommissionen med relevante dokumenter vedrørende sagen
b)
rettidigt underrette Kommissionen om alle væsentlige proceduremæssige skridt og på anmodning deltage i konsultationer med Kommissionen med henblik på at tage behørigt hensyn til eventuelle juridiske spørgsmål eller eventuelle andre elementer af interesse for Unionen, som fremkommer som følge af tvisten, og som Kommissionen har påpeget i en ikkebindende skriftlig analyse, der er forelagt den pågældende medlemsstat, og
c)
tillade repræsentanter for Kommissionen på dennes anmodning og for dens egen regning at deltage i den delegation, der repræsenterer medlemsstaten.
2. Kommissionen forelægger medlemsstaten relevante dokumenter vedrørende sagen for at sikre et så effektivt forsvar som muligt.
3. Så snart der er afsagt en voldgiftskendelse, underretter medlemsstaten Kommissionen. Kommissionen underretter Europa-Parlamentet og Rådet.
Artikel 11
Unionens gennemførelse af voldgiftssager
1. Følgende bestemmelser finder anvendelse i en voldgiftssag, hvor Unionen optræder som indklaget, i alle tvister, hvor en medlemsstat vil skulle påtage sig hele eller en del af det potentielle økonomiske ansvar, jf. artikel 6:
a)
Kommissionen træffer alle nødvendige foranstaltninger til at forsvare og beskytte den pågældende medlemsstats interesser
b)
den pågældende medlemsstat yder al nødvendig bistand til Kommissionen
c)
Kommissionen forelægger den pågældende medlemsstat relevante dokumenter vedrørende sagen, underretter medlemsstaten om alle væsentlige proceduremæssige skridt og deltager i konsultationer med medlemsstaten, under alle omstændigheder når den pågældende medlemsstat anmoder herom, for at sikre et så effektivt forsvar som muligt
d)
Kommissionen og den pågældende medlemsstat forbereder forsvaret i tæt indbyrdes samarbejde, og
e)
Unionens delegation i forbindelse med sagen omfatter Kommissionen og repræsentanter for den pågældende medlemsstat, medmindre den pågældende medlemsstat underretter Kommissionen om, at den ikke agter at deltage i Unionens delegation i forbindelse med sagen.
2. Kommissionen underretter regelmæssigt Europa-Parlamentet og Rådet om udviklingen i den i stk. 1 omhandlede voldgiftssag.
Artikel 12
Den pågældende medlemsstats accept af et potentielt økonomisk ansvar i tilfælde, hvor Unionen optræder som indklaget
Hvis Unionen optræder som indklaget i tvister, hvor en medlemsstat vil skulle påtage sig hele eller en del af det potentielle økonomiske ansvar, kan den pågældende medlemsstat til enhver tid acceptere ethvert potentielt økonomisk ansvar som følge af voldgiften. Med henblik herpå kan den pågældende medlemsstat og Kommissionen etablere ordninger, som bl.a. omhandler:
a)
mekanismer for periodisk betaling af sagsomkostninger
b)
mekanismer for honorering af eventuelle voldgiftskendelser, der går Unionen imod.
KAPITEL IV
FORLIG I TILFÆLDE, HVOR UNIONEN OPTRÆDER SOM INDKLAGET
Artikel 13
Forlig vedrørende en foranstaltning, der kan henregnes til Unionen
1. Hvis Kommissionen finder, at et forlig i en tvist vedrørende en foranstaltning, der udelukkende kan henregnes til Unionen, vil være i Unionens interesse, kan den vedtage en gennemførelsesretsakt med henblik på at godkende forliget. Denne gennemførelsesretsakt vedtages efter undersøgelsesproceduren i artikel 22, stk. 3.
2. Hvis et forlig kan indebære en handling ud over betaling af et pengebeløb, gælder de relevante procedurer for sådanne handlinger.
Artikel 14
Forlig i tvister vedrørende en foranstaltning, der fuldt ud eller delvis kan henregnes til en medlemsstat, i tilfælde, hvor Unionen ønsker at forlige tvisten
1. Hvis Unionen optræder som indklaget i en tvist vedrørende en foranstaltning, der enten fuldt ud eller delvis kan henregnes til en medlemsstat, og Kommissionen finder, at forliget vil være i Unionens økonomiske interesse, konsulterer Kommissionen først den pågældende medlemsstat, jf. artikel 6. Medlemsstaten kan også tage initiativ til sådanne konsultationer med Kommissionen.
2. Hvis Kommissionen og den pågældende medlemsstat er enige om at forlige tvisten, bestræber den pågældende medlemsstat sig på at indgå en aftale med Kommissionen, der indeholder de elementer, der er nødvendige for forhandling og gennemførelse af forliget.
3. Hvis Unionen optræder som indklaget i en tvist, i henhold til hvilken en medlemsstat kan pådrage sig økonomisk ansvar, og såfremt tvisten ikke vedrører Unionens økonomiske ansvar, kan kun den pågældende medlemsstat forlige tvisten, jf. artikel 15.
4. Hvis Unionen optræder som indklaget, jf. artikel 9, stk. 1, litra b), kan Kommissionen, efter konsultationer, jf. artikel 6, stk. 1, beslutte at forlige tvisten, såfremt et sådant forlig er i Unionens økonomiske interesse. Kommissionen forelægger til støtte for sin beslutning en fuldstændig og afbalanceret, faktuel analyse og juridisk begrundelse, der dokumenterer Unionens økonomiske interesser.
5. Hvis Unionen optræder som indklaget i en tvist, jf. artikel 9, stk. 2, som alene vedrører Unionens økonomiske ansvar, og såfremt tvisten ikke vedrører en medlemsstats økonomiske ansvar, kan Kommissionen beslutte at forlige tvisten.
6. Hvis Unionen optræder som indklaget i en tvist, jf. artikel 9, stk. 2, som vedrører Unionens og en medlemsstats økonomiske ansvar, kan Kommissionen ikke forlige tvisten uden den pågældende medlemsstats samtykke. Den pågældende medlemsstat kan forelægge en fuldstændig analyse af virkningerne af det foreslåede forlig for dens økonomiske interesser. Hvis medlemsstaten ikke indvilger i at forlige tvisten, kan Kommissionen ikke desto mindre beslutte sig for at forlige tvisten på betingelse af, at forliget på grundlag af en fuldstændig og afbalanceret, faktuel analyse og juridisk begrundelse, der tager hensyn til medlemsstatens analyse, og som dokumenterer Unionens og den pågældende medlemsstats økonomiske interesser, ikke har økonomiske eller budgetmæssige virkninger for den pågældende medlemsstat. I så fald finder artikel 19 ikke anvendelse.
7. Betingelserne i forliget i medfør af stk. 4, 5 og 6 omfatter ikke andre handlinger fra den pågældende medlemsstats side end betaling af et pengebeløb.
8. Eventuelle forlig i medfør af denne artikel skal godkendes ved hjælp af gennemførelsesretsakter. Disse gennemførelsesretsakter vedtages efter undersøgelsesproceduren i artikel 22, stk. 3.
Artikel 15
Forlig i tvister vedrørende en foranstaltning, der udelukkende kan henregnes til en medlemsstat, i tilfælde, hvor medlemsstaten ønsker at forlige tvisten
1. Hvis Unionen optræder som indklaget i en tvist, som udelukkende vedrører en foranstaltning, der kan henregnes til en medlemsstat, kan den pågældende medlemsstat foreslå at forlige en tvist, såfremt:
a)
den pågældende medlemsstat påtager sig ethvert potentielt økonomisk ansvar som følge af forliget
b)
forligsaftalen kun er retskraftigt over for den pågældende medlemsstat, og
c)
betingelserne i forliget er forenelige med EU-retten.
2. Kommissionen og den pågældende medlemsstat indleder konsultationer for at vurdere en medlemsstats hensigt om at forlige en tvist.
3. Den pågældende medlemsstat underretter Kommissionen om udkastet til forligsaftale. Kommissionen anses for at have accepteret udkastet til tvistbilæggelsesaftale, medmindre den senest 90 dage efter medlemsstatens meddelelse om udkastet til forligsaftale beslutter andet ved hjælp af gennemførelsesretsakter vedtaget i overensstemmelse med rådgivningsproceduren i artikel 22, stk. 2, med den begrundelse, at udkastet til forligsaftale ikke opfylder alle betingelserne fastsat i nærværende artikels stk. 1. Når udkastet til forligsaftale er accepteret, træffer Kommissionen alle nødvendige foranstaltninger til at gennemføre forligsaftalen.
Artikel 16
Forlig af tvister vedrørende en foranstaltning, der delvis kan henregnes til en medlemsstat, i tilfælde, hvor denne medlemsstat ønsker at forlige tvisten
1. Hvis Unionen optræder som indklaget i en tvist vedrørende en foranstaltning, der delvis kan henregnes til en medlemsstat, og medlemsstaten finder, at forliget vil være i dens økonomiske interesse, konsulterer den først Kommissionen, jf. artikel 6.
2. Hvis Kommissionen og den pågældende medlemsstat er enige om at forlige tvisten, bestræber den pågældende medlemsstat sig på at indgå en aftale med Kommissionen, der indeholder de elementer, der er nødvendige for forhandling og gennemførelse af forliget.
3. Hvis Kommissionen ikke indvilger i at forlige tvisten, kan Kommissionen beslutte at afvise at forlige tvisten på grundlag af en fuldstændig og afbalanceret, faktuel analyse og juridisk begrundelse, der forelægges medlemsstaterne, ved hjælp af en gennemførelsesretsakt. Denne gennemførelsesretsakt vedtages efter undersøgelsesproceduren i artikel 22, stk. 3.
KAPITEL V
HONORERING AF ENDELIGE VOLDGIFTSKENDELSER ELLER FORLIG
Artikel 17
Anvendelsesområde
Dette kapitel finder anvendelse i tilfælde, hvor Unionen optræder som indklaget i en tvist.
Artikel 18
Procedure for honorering af voldgiftskendelser eller forlig
1. En klager, der har opnået en endelig voldgiftskendelse i henhold til en aftale, kan indgive en anmodning til Kommissionen om honorering af denne voldgiftskendelse. Kommissionen honorerer en sådan voldgiftskendelse, undtagen hvis den pågældende medlemsstat har accepteret det økonomiske ansvar, jf. artikel 12, i hvilket tilfælde medlemsstaten honorerer voldgiftskendelsen.
2. Hvis et forlig, jf. artikel 13 eller 14, ikke registreres i en voldgiftskendelse, kan en klager indgive en anmodning til Kommissionen om honorering af forliget. Kommissionen honorerer et sådant forlig inden for de relevante frister, der er fastlagt i forligsaftalen.
Artikel 19
Procedure, hvis der ikke foreligger nogen aftale om økonomisk ansvar
1. Hvis Unionen optræder som indklaget, jf. artikel 9, og Kommissionen finder, at honorering af voldgiftskendelsen eller forliget eller betaling af de pågældende sagsomkostninger helt eller delvis bør betales af den pågældende medlemsstat på grundlag af kriterierne fastsat i artikel 3, stk. 1, finder proceduren i nærværende artikels stk. 2-5 anvendelse.
2. Kommissionen og den pågældende medlemsstat indleder straks konsultationer for at opnå en aftale om den pågældende medlemsstats og, i givet fald, Unionens økonomiske ansvar.
3. Senest tre måneder efter Kommissionens modtagelse af anmodningen om honorering af voldgiftskendelsen eller forliget eller betaling af sagsomkostninger vedtager Kommissionen en afgørelse rettet til den pågældende medlemsstat, som fastlægger det beløb, der skal betales af medlemsstaten. Kommissionen underretter Europa-Parlamentet og Rådet om en sådan afgørelse og den finansielle begrundelse herfor.
4. Medmindre den pågældende medlemsstat gør indsigelse mod Kommissionens afgørelse senest to måneder efter den i stk. 3 omhandlede afgørelses ikrafttræden, skal den pågældende medlemsstat godtgøre Unionens budget for honorering af voldgiftskendelsen eller forliget eller betaling af sagsomkostninger senest seks måneder efter Kommissionens afgørelses ikrafttræden. Den pågældende medlemsstat er ansvarlig for eventuelle skyldige renter til den sats, der gælder for andre skyldige beløb til Unionens budget.
5. Hvis den pågældende medlemsstat gør indsigelse, og Kommissionen er uenig i medlemsstatens indsigelse, vedtager Kommissionen senest seks måneder efter modtagelsen af medlemsstatens indsigelse en afgørelse, der pålægger den pågældende medlemsstat at tilbagebetale det beløb, som Kommissionen har betalt, sammen med renter til den sats, der gælder for andre skyldige beløb til Unionens budget.
6. Kommissionens afgørelser i henhold til stk. 3 og 5 offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 20
Forudbetaling af sagsomkostninger
1. Kommissionen kan vedtage en afgørelse, der pålægger den pågældende medlemsstat at forudbetale finansielle bidrag til Unionens budget i forbindelse med forventede eller afholdte sagsomkostninger. En sådan afgørelse om finansielle bidrag skal være proportionel og tage højde for kriterierne fastsat i artikel 3.
2. I det omfang voldgiftsretten tilkender Unionen sagsomkostningerne, og den pågældende medlemsstat har foretaget periodisk betaling af sagsomkostninger, sørger Kommissionen for, at de overføres til den medlemsstat, der har foretaget forudbetaling heraf, sammen med renter til den sats, der gælder for andre skyldige beløb til Unionens budget.
Artikel 21
Betaling fra en medlemsstat
En medlemsstats tilbagebetaling eller betaling til Unionens budget i forbindelse med honorering af en voldgiftskendelse eller et forlig eller betaling af sagsomkostninger, herunder omkostninger som omhandlet i nærværende forordnings artikel 20, stk. 1, betragtes som interne formålsbestemte indtægter, jf. artikel 21, stk. 4, i forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012. Den kan anvendes til at dække udgifter, der opstår som følge af aftaler indgået i henhold til artikel 218 i TEUF vedrørende tvistbilæggelse mellem investor og stat eller til at tilbageføre de bevillinger, der oprindeligt blev stillet til rådighed til at dække honoreringen af en voldgiftskendelse eller et forlig eller betaling af sagsomkostninger.
KAPITEL VI
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 22
Udvalgsprocedure
1. Kommissionen bistås af Udvalget for Investeringsaftaler, der blev oprettet ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1219/2012 (4). Dette udvalg er et udvalg som omhandlet i forordning (EU) nr. 182/2011.
2. Når der henvises til dette stykke, anvendes artikel 4 i forordning (EU) nr. 182/2011.
3. Når der henvises til dette stykke, anvendes artikel 5 i forordning (EU) nr. 182/2011.
Artikel 23
Rapportering og revision
1. Kommissionen forelægger en detaljeret rapport om anvendelsen af denne forordning for Europa-Parlamentet og Rådet med regelmæssige mellemrum. Denne rapport skal indeholde alle relevante oplysninger, herunder en liste over de krav, der er fremsat over for Unionen eller medlemsstaterne, relaterede sager og afgørelser samt den finansielle indvirkning på Unionens budget. Den første rapport forelægges senest den 18. september 2019. Efterfølgende rapporter forelægges hvert tredje år derefter.
2. Kommissionen indsender årligt en liste over anmodninger om konsultationer fra klagere, krav og voldgiftsafgørelser til Europa-Parlamentet og Rådet.
3. Kommissionen kan også sammen med den i stk. 1 omhandlede rapport og på grundlag af Kommissionens konklusion forelægge et forslag for Europa-Parlamentet og Rådet om ændring af denne forordning.
Artikel 24
Tvister i medfør af aftaler, som er indgået før denne forordnings ikrafttræden
For så vidt angår tvister i medfør af aftaler, der er omfattet af artikel 1 og indgået før den 17. september 2014, finder denne forordning kun anvendelse på tvister, hvor der er blevet fremsat et krav om voldgift efter den 17. september 2014, og som vedrører en foranstaltning, der er indført efter den 17. september 2014.
Artikel 25
Ikrafttræden
Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Udfærdiget i Bruxelles, den 23. juli 2014.
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 912/2014/EU RENDELETE
(2014. július 23.)
az Európai Unió által megkötött nemzetközi megállapodások által létrehozott, a beruházók és az államok közötti vitarendezést végző választott bíróságokkal kapcsolatos pénzügyi felelősség meghatározására vonatkozó keret létrehozásáról
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 207. cikke (2) bekezdésére,
tekintettel az Európai Bizottság javaslatára,
a jogalkotási aktus tervezete nemzeti parlamenteknek való megküldését követően,
rendes jogalkotási eljárás keretében (1),
mivel:
(1)
A Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta a közvetlen külföldi befektetések a közös kereskedelempolitika hatálya alá tartozó területek között szerepelnek. Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 3. cikke (1) bekezdésének e) pontjával összhangban az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a közös kereskedelempolitika tekintetében, és a külföldi közvetlen befektetésekre vonatkozó rendelkezéseket tartalmazó nemzetközi megállapodások szerződő fele lehet.
(2)
A beruházásvédelmi rendelkezéseket tartalmazó megállapodások magukban foglalhatnak egy olyan, a beruházók és az államok közötti vitarendezési mechanizmust, amely lehetővé teszi, hogy a harmadik országbeli beruházó keresetet terjesszen elő azon állammal szemben, amelynek a területén beruházást hajtott végre. A beruházók és az államok közötti vitarendezés pénzbeli kártérítést előíró ítéleteket eredményezhet. Továbbá minden ilyen ügyben szükségszerűen jelentős költségek fognak felmerülni a választott bírósági eljárás lebonyolításával, valamint az ügy védelmével kapcsolatban.
(3)
A vitarendezési eljárás tárgyát képező elbánásért viselt nemzetközi felelősség az Unió és a tagállamok közötti hatáskörmegosztásnak megfelelően oszlik meg. Következésképpen az Unió elvben minden olyan kereset megválaszolásáért felel, amely valamely megállapodásnak az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozó rendelkezései állítólagos megsértésére vonatkozik, függetlenül attól, hogy az adott elbánást az Unió vagy egy tagállam alkalmazta.
(4)
Kívánatos, hogy az uniós megállapodások a külföldi beruházók számára ugyanolyan magas szintű védelmet biztosítsanak, mint amelyet az Unión belüli beruházók számára az uniós jog és a tagállami jogrendszerek közös általános elvei biztosítanak, de annál nem magasabbat. Az uniós megállapodásoknak biztosítaniuk kell az Unió jogalkotási és szabályozási hatásköreinek tiszteletben tartását és védelmét.
(5)
Amennyiben az Unió jogi személyiséggel rendelkező jogalanyként az adott elbánás tekintetében nemzetközi felelősséggel rendelkezik, a nemzetközi jog értelmében köteles kifizetni az ellene hozott ítéletekkel megállapított kártérítéseket, valamint viselni a viták költségeit. Az Unió ellen azonban nem csak olyan elbánás következményeként hozhatnak ilyen ítéletet, amelyet maga az Unió alkalmazott, hanem olyan elbánás következményeként is, amelyet egy tagállam alkalmazott. Következésképpen méltánytalan lenne, ha az ítéletekből következő és a választott bírósági eljárással összefüggő költségeket az Unió költségvetéséből kellene kifizetni, amikor az elbánást tagállam alkalmazta, kivéve, ha az adott elbánást az uniós jog írta elő. Ezért az uniós jog értelmében maga az Unió és az alkalmazott elbánásért felelős tagállam között az e rendeletben meghatározott kritériumok alapján meg kell osztani a pénzügyi felelősséget.
(6)
A jövőbeli európai nemzetközi beruházási politikáról szóló, 2011. április 6-i állásfoglalásában az Európai Parlament kifejezetten kérte az e rendeletben meghatározott mechanizmus felállítását. Emellett a Tanács az átfogó európai nemzetközi beruházási politikáról szóló, 2010. október 25-i következtetéseiben felkérte a Bizottságot, hogy tanulmányozza a kérdést.
(7)
Helyénvaló, hogy a pénzügyi felelősség azt a jogalanyt terhelje, amelyik a megállapodás vonatkozó rendelkezéseivel összeegyeztethetetlennek bizonyult elbánásért felelős. Ennek megfelelően a pénzügyi felelősség magára az Unióra hárul, amennyiben az érintett elbánást uniós intézmény, szerv vagy hivatal alkalmazta. Amennyiben viszont az érintett elbánást tagállam alkalmazta, a pénzügyi felelősség az adott tagállamra hárul. Ha azonban a tagállam az uniós jog előírásai szerint jár el, például egy, az Unió által elfogadott irányelvet ültet át, a pénzügyi felelősséget magának az Uniónak kell viselnie, amennyiben az érintett elbánást az uniós jog írja elő. E rendeletnek arról a lehetőségről is rendelkeznie kell, amikor egyedi ügyek egyszerre érintenek tagállam által alkalmazott és az uniós jog által előírt elbánást, és a tagállamok és az Unió által hozott valamennyi intézkedésre ki kell terjednie. Ilyen esetekben a tagállamoknak és az Uniónak kell a pénzügyi felelősséget viselniük az általuk alkalmazott konkrét elbánásért.
(8)
Az Uniónak minden olyan esetben alperesi minőségben kell eljárnia, amikor a vita kizárólag az Unió intézményei, szervei vagy hivatalai által alkalmazott elbánással kapcsolatos, és így a vitából eredő esetleges pénzügyi felelősség a fent említett kritériumok szerint az Unióra hárul.
(9)
Amennyiben a vitából eredő esetleges pénzügyi felelősség valamelyik tagállamot terhelné, az a méltányos és helyénvaló, hogy az említett tagállam járjon el alperesként annak érdekében, hogy megvédje azt az elbánást, amelyet a beruházóval szemben alkalmazott. Az e rendeletben megállapított rendelkezések annak biztosítására szolgálnak, hogy a vita költségei, illetve az érintett tagállam ellen hozott ítélet ne terhelje - még ideiglenesen sem - az uniós költségvetést és az Unió nem pénzügyi erőforrásait.
(10)
Mindazonáltal a tagállamok előnyben részesíthetik azt a megoldást, hogy az ilyen jellegű viták során az Unió járjon el alperesi minőségben, például műszaki szakértelemmel kapcsolatos okokból. A tagállamoknak ezért lehetőséget kell adni arra, hogy - pénzügyi felelősségük sérelme nélkül - visszautasítsák az alperesi minőségben való eljárást.
(11)
Kivételes körülmények között, az uniós érdekek megfelelő védelme érdekében kiemelten fontos, hogy maga az Unió járjon el alperesi minőségben olyan vitákban, amelyek egy tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatosak. E körülmények azokra az esetekre korlátozódnak, amelyekben a vita az Unió által alkalmazott elbánással is kapcsolatos, illetve úgy tűnik, hogy a tagállam által alkalmazott elbánást az uniós jog írja elő, továbbá amelyekben hasonló elbánás miatt a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) keretében eljárás folyik az Unió ellen, feltéve, hogy a WTO-n belül bizottságot hoztak létre, valamint hogy a kereset ugyanarra a konkrét jogi problémára vonatkozik, és a WTO keretében folytatott eljárásban való következetes érvelés érdekében az Uniónak kell eljárnia.
(12)
Amennyiben az Unió tagállami intézkedéseket érintő ügyekben alperesi minőségben jár el, a Bizottságnak oly módon kell védekeznie, hogy megóvja az érintett tagállam pénzügyi érdekeit.
(13)
Az arra vonatkozó határozatot, hogy az Unió vagy a tagállam járjon-e el alperesi minőségben, az e rendeletben meghatározott keretek között kell meghozni. Helyénvaló, hogy a Bizottság haladéktalanul tájékoztassa az Európai Parlamentet és a Tanácsot e keretek alkalmazásának módjáról.
(14)
E rendeletnek gyakorlati rendelkezéseket kell lefektetnie az olyan viták keretében folytatott választott bírósági eljárásokra vonatkozóan, amelyek valamely tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatosak. E rendelkezéseknek a vita legeredményesebb lefolytatását kell elősegíteniük, biztosítva emellett a lojális együttműködésnek az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) 4. cikkének (3) bekezdésében említett elvének való megfelelést, valamint az érintett tagállam érdekeinek megóvását és védelmét.
(15)
Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben, e rendelkezéseknek biztosítaniuk kell a szoros együttműködést, beleértve az eljárás fontosabb szakaszairól történő haladéktalan értesítést, a vonatkozó dokumentumok megküldését, a gyakori konzultációt és az eljárás során az Uniót képviselő küldöttségben való részvételt is.
(16)
Amennyiben egy tagállam jár el alperesi minőségben, helyénvaló, hogy az EUSZ 4. cikkének (3) bekezdésében említett lojális együttműködés elvével összhangban tájékoztassa a Bizottságot az ügy fejleményeiről, és kiváltképpen gondoskodjon valamennyi jelentős eljárási eseményről időben történő értesítésről, a vonatkozó dokumentumok megküldéséről, a gyakori konzultációról, és az eljárás során a tagállamot képviselő küldöttségben való részvételről. Helyénvaló emellett megfelelő lehetőséget biztosítani a Bizottság számára arra vonatkozóan, hogy nyilatkozhasson a vita során felmerült, uniós érdeket érintő jogkérdésekben vagy egyéb kérdésben.
(17)
A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy a választott bírósági eljárás eredményének sérelme nélkül bármikor vállalják a pénzügyi felelősséget arra az esetre, ha kártérítést kell fizetni. Ebben az esetben a tagállam és a Bizottság számára lehetővé kell tenni, hogy megegyezzenek a költségek időszakos megtérítéséről, valamint a kártérítés kifizetéséről. Ez a vállalás azonban nem jelenti azt, hogy a tagállam egyúttal elfogadja a vita tárgyát képező igény megalapozottságát. A Bizottság számára lehetővé kell tenni, hogy ilyen esetben olyan határozatot fogadjon el, amely a tagállamot a költségek fedezésére kötelezi. Amennyiben a választott bíróság költségeket ítél meg az Unió javára, a Bizottságnak gondoskodnia kell arról, hogy a költségekre kifizetett előleget az érintett tagállamnak haladéktalanul visszatérítse.
(18)
Bizonyos esetekben tanácsos egyezségre jutni a költséges és szükségtelen választott bírósági eljárás elkerülése érdekében. Az egyezségekre vonatkozó eljárást meg kell határozni. Ennek az eljárásnak lehetővé kell tennie a Bizottság számára, hogy az Unió pénzügyi felelősségét érintő ügyekben a vizsgálóbizottsági eljárással összhangban egyezséget kössön, ha az az uniós érdekeket szolgálja. Amennyiben az ügy tagállam által alkalmazott elbánást is érint, helyénvaló, hogy az Unió csak abban az esetben rendezhesse egyezséggel a vitát, ha az egyezségnek az érintett tagállamra nézve nincsenek pénzügyi vagy költségvetési vonatkozásai. Ilyen esetben a Bizottság és az érintett tagállam között szoros együttműködésre és konzultációra van szükség. Szükséges, hogy a tagállamok továbbra is bármikor szabadon választhassák az ügy egyezséggel történő rendezését, ha vállalják a teljes körű pénzügyi felelősséget, és ha az egyezség összhangban áll az uniós joggal.
(19)
Amennyiben a választott bíróság az Unió ellen hozott ítéletet, a megítélt összegeket haladéktalanul ki kell fizetni. A Bizottságnak gondoskodnia kell a megítélt összegek kifizetéséről, kivéve, ha valamelyik tagállam már vállalta a pénzügyi felelősséget.
(20)
A Bizottságnak az érintett tagállammal szoros konzultációt kell folytatnia annak érdekében, hogy megegyezésre jussanak a pénzügyi felelősség megosztását illetően. Amennyiben a Bizottság megállapítja, hogy a tagállamot terheli a felelősség, és a tagállam ezt vitatja, a Bizottságnak kell az ítéletben meghatározott összeget kifizetnie, azonban határozatot is kell intéznie a tagállamhoz, amelyben felkéri, hogy az érintett összegeket az alkalmazandó kamattal együtt fizesse be az uniós költségvetésbe. A fizetendő kamatnak a 966/2012/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelet (2) 78. cikkének (4) bekezdése alapján meghatározott kamatnak kell lennie. Az EUMSZ 263. cikke alkalmazható azokban az esetekben, amikor egy tagállam úgy véli, hogy a határozat nem teljesíti az e rendeletben foglalt feltételeket.
(21)
Az uniós költségvetésben fedezetet kell biztosítani az olyan megállapodások nyomán felmerülő kiadásokra, amelyek külföldi közvetlen befektetésekre vonatkozó rendelkezéseket tartalmaznak, és amelyeknek szerződő fele az Unió, továbbá amelyek a beruházók és az államok közötti vitarendezést írnak elő. Amennyiben e rendelet értelmében a pénzügyi felelősség a tagállamokat terheli, az Uniónak lehetőséget kell biztosítani arra, hogy vagy összegyűjtse az érintett tagállam hozzájárulásait még a vonatkozó kiadások teljesítése előtt, vagy pedig előbb teljesítse a vonatkozó kiadásokat, majd ezeket az érintett tagállammal visszatéríttesse. Lehetőséget kell biztosítani mindkét költségvetés-kezelési mechanizmus alkalmazására, attól függően, hogy melyik valósítható meg, különösen az ütemezés szempontjából. Mindkét mechanizmus esetében az érintett tagállam által fizetett hozzájárulásokat vagy visszatérítéseket az uniós költségvetés belső címzett bevételeként kell kezelni. Az ebből a belső címzett bevételből származó előirányzatoknak nemcsak a vonatkozó kiadásokat kell fedezniük, hanem az uniós költségvetés olyan más tételeinek feltöltésére is szolgálnak, amelyeknek az eredeti előirányzatai biztosították a vonatkozó kiadásoknak a második mechanizmus szerinti teljesítését.
(22)
E rendelet végrehajtása egységes feltételeinek biztosítása érdekében a Bizottságra végrehajtási hatásköröket kell ruházni.
(23)
A 9. cikk (2) és (3) bekezdéséhez, a 13. cikk (1) bekezdéséhez, a 14. cikk (8) bekezdéséhez, a 15. cikk (3) bekezdéséhez, valamint a 16. cikk (3) bekezdéséhez kapcsolódó végrehajtási hatásköröket a 182/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (3) összhangban kell gyakorolni.
(24)
A tanácsadó bizottsági eljárást kell alkalmazni az olyan határozatok elfogadásakor, amelyek értelmében a 9. cikk (2) bekezdése alapján az Unió jár el alperesi minőségben, mivel az érintett esetekben az Uniónak szükséges átvennie a védelmet, amire azonban továbbra is vonatkoznia kell a tagállami ellenőrzésnek. A tanácsadó bizottsági eljárást kell alkalmazni a viták egyezséggel történő, a 15. cikk (3) bekezdése szerinti rendezésére vonatkozó határozatok elfogadásakor, mivel az említett határozatok legfeljebb csak ideiglenes hatással lesznek az uniós költségvetésre egyrészt amiatt, hogy az érintett tagállamokat kötelezni fogják a vitából eredő teljes körű pénzügyi felelősség vállalására, másrészt pedig az említett egyezségek elfogadhatóságára vonatkozó, e rendeletben meghatározott részletes kritériumok miatt,
ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
I. FEJEZET
ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK
1. cikk
Hatály
(1) Az EUMSZ-ben megállapított hatáskörmegosztás sérelme nélkül, ez a rendelet a beruházók és az államok közötti, harmadik országbeli felperes által kezdeményezett olyan vitarendezésre vonatkozik, amelyre olyan megállapodás alapján kerül sor, amelynek szerződő fele az Unió, vagy az Unió és annak tagállamai. Különösen, e rendelet elfogadása és alkalmazása nem érinti a hatásköröknek a Szerződésekben megállapított elhatárolását, többek között a tagállamok vagy az Unió által alkalmazott olyan elbánást illetően sem, amelyet a felperes a valamely megállapodás alapján a beruházó és az állam közötti vitarendezés keretében támadott meg.
(2) Tájékoztatás céljából a Bizottság az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzéteszi és naprakészen tartja az e rendelet hatálya alá tartozó megállapodások jegyzékét.
2. cikk
Fogalommeghatározások
E rendelet alkalmazásában:
a)
„megállapodás”: olyan nemzetközi megállapodás, amely külföldi közvetlen befektetésekre vonatkozó rendelkezéseket tartalmaz, és amelynek szerződő fele az Unió, vagy az Unió és annak tagállamai, és amely a beruházók és az államok közötti vitarendezést ír elő;
b)
„a választott bírósági eljárás költségei”: a választott bíróság és a választott bírósági intézmény díjai és költségei, a képviselettel kapcsolatos költségek, valamint a felperes javára a választott bíróság által megítélt költségek, többek között a választott bírósági eljárással kapcsolatban felmerülő fordítási költségek, jogi és gazdasági elemzési és egyéb releváns költségek;
c)
„vita”: a felperesnek az Unióval vagy valamely tagállammal szemben benyújtott, megállapodáson alapuló keresete, amelyet választott bíróság bírál el;
d)
„beruházó és állam közötti vitarendezés”: megállapodásban előírt olyan mechanizmus, amely szerint a felperes keresetet nyújthat be az Unió vagy valamely tagállam ellen;
e)
„tagállam”: az Európai Unió egy vagy több tagállama;
f)
„érintett tagállam”: az a tagállam, amely a megállapodással állítólagosan összeegyeztethetetlen elbánást alkalmazta;
g)
„pénzügyi felelősség”: a választott bíróság által megítélt vagy egyezség keretében elfogadott - a választott bírósági eljárás költségeit is tartalmazó - pénzösszeg megfizetésére irányuló kötelezettség;
h)
„egyezség”: egyfelől az Unió, illetve valamely tagállam, vagy mindkettő, másfelől a felperes közötti megállapodás - beleértve a választott bírósági ítéletbe foglalt egyezséget is -, amelynek értelmében a felperes beleegyezik, hogy valamely pénzösszeg megfizetése vagy pénzfizetéstől eltérő intézkedés ellenében eláll a keresettől;
i)
„választott bíróság”: beruházó és állam közötti viták eldöntésére megállapodás keretében kijelölt személy vagy testület;
j)
„felperes”: olyan természetes vagy jogi személy, aki vagy amely valamely megállapodás alapján beruházó és állam közötti vitarendezésre irányuló keresetet nyújthat be, illetve olyan természetes vagy jogi személy, akire vagy amelyre a felperesnek a megállapodáson alapuló igényeit jogszerűen átruházták;
k)
„uniós jog”: az EUMSZ és az EUSZ, valamint az EUMSZ 288. cikkének második, harmadik és negyedik bekezdésében említett uniós jogi aktusok, továbbá azok a nemzetközi megállapodások, amelyeknek szerződő fele az Unió, vagy az Unió és annak tagállamai; kizárólag e rendelet alkalmazásában nem minősülnek „uniós jognak” a megállapodásban foglalt beruházásvédelmi rendelkezések;
l)
„az uniós jog által előírt” kifejezés olyan elbánásra utal, amelynek esetében az érintett tagállam csak úgy tudta volna elkerülni a megállapodás állítólagos megsértését, ha az uniós jogból eredő kötelezettséget figyelmen kívül hagyja; például, ha az elérendő eredményt illetően nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel.
II. FEJEZET
A PÉNZÜGYI FELELŐSSÉG MEGOSZTÁSA
3. cikk
Megosztási kritériumok
(1) A megállapodáson alapuló vitából eredő pénzügyi felelősség a következő kritériumok szerint oszlik meg:
a)
az Unió intézményei, szervei vagy hivatalai által alkalmazott elbánásból eredő pénzügyi felelősség az Uniót terheli;
b)
a valamely tagállam által alkalmazott elbánásból eredő pénzügyi felelősség az érintett tagállamot terheli;
c)
a b) pont alóli kivételként, a valamely tagállam által alkalmazott elbánásból eredő pénzügyi felelősség az Uniót terheli, amennyiben az említett elbánást az uniós jog írta elő.
Az első albekezdés c) pontjától eltérve, amennyiben az érintett tagállam annak érdekében köteles az uniós jog alapján intézkedni, hogy egy korábbi intézkedés uniós joggal való összeegyeztethetetlenségét orvosolja, a pénzügyi felelősség erre a tagállamra hárul, kivéve, ha az említett korábbi intézkedést az uniós jog írta elő.
(2) Az e rendeletben meghatározott esetekben a Bizottság az érintett tagállam pénzügyi felelősségét megállapító határozatot fogad el az (1) bekezdésben foglalt kritériumoknak megfelelően. Az Európai Parlamentet és a Tanácsot tájékoztatni kell erről a határozatról.
(3) E cikk (1) bekezdésétől eltérve az érintett tagállamot terheli a pénzügyi felelősség, amennyiben:
a)
a 12. cikk alapján esetleges pénzügyi felelősséget vállalt; vagy
b)
a 15. cikk alapján egyezséget köt.
(4) E cikk (1) bekezdésétől eltérve az Uniót terheli a pénzügyi felelősség, amennyiben a 4. cikk alapján az Unió jár el alperesi minőségben.
III. FEJEZET
A VITÁK LEFOLYTATÁSA
1. SZAKASZ
Az Unió által alkalmazott elbánással kapcsolatos viták lefolytatása
4. cikk
Az Unió által alkalmazott elbánás
(1) Amennyiben a vita az Unió intézményei, szervei vagy hivatalai által alkalmazott elbánással kapcsolatos, az Unió jár el alperesi minőségben.
(2) Amennyiben a Bizottsághoz konzultációra irányuló kérelem érkezik egy felperes részéről, vagy a Bizottság olyan értesítést kap, amelyben egy felperes jelzi, hogy valamely megállapodással összhangban választott bírósági eljárást kíván kezdeményezni, a Bizottság haladéktalanul tájékoztatja arról az Európai Parlamentet és a Tanácsot.
2. SZAKASZ
A tagállamok által alkalmazott elbánással kapcsolatos viták lefolytatása
5. cikk
A tagállamok által alkalmazott elbánás
E szakasz a részben vagy egészben egy tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos viták esetén alkalmazandó.
6. cikk
A Bizottság és az érintett tagállam közötti együttműködés és konzultáció
(1) Az EUSZ 4. cikkének (3) bekezdésében említett lojális együttműködés elvével összhangban a Bizottság és az érintett tagállam megtesz minden ahhoz szükséges lépést, hogy megvédje és megóvja az Unió és az érintett tagállam érdekeit.
(2) A Bizottság és az érintett tagállam konzultációt kezd az ezen a rendeleten alapuló viták lefolytatásáról, szem előtt tartva az ezen rendeletben és az érintett megállapodásban meghatározott határidőket, valamint megosztják egymással mindazokat az információkat, amelyek a viták lefolytatása szempontjából relevánsak.
7. cikk
Konzultációra irányuló kérelem
(1) Amennyiben a Bizottsághoz egy felperes részéről konzultációra irányuló kérelem érkezik egy megállapodással összhangban, a Bizottság haladéktalanul tájékoztatja arról az érintett tagállamot. Amennyiben valamely tagállam konzultációra irányuló kérelemről szerez tudomást, vagy ilyen kérelmet kap, erről haladéktalanul tájékoztatja a Bizottságot.
(2) A konzultáció során az Uniót képviselő küldöttségben az érintett tagállam és a Bizottság képviselői is részt vesznek.
(3) Az érintett tagállam és a Bizottság haladéktalanul egymás rendelkezésére bocsátja az üggyel kapcsolatos releváns információkat.
(4) A Bizottság a konzultációra irányuló kérelmekről tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot.
8. cikk
Értesítés a választott bírósági eljárás kezdeményezésére vonatkozó szándékról
(1) Amennyiben a Bizottság olyan értesítést kap, amelyben egy felperes jelzi, hogy valamely megállapodással összhangban választott bírósági eljárást kíván kezdeményezni, a Bizottság haladéktalanul tájékoztatja arról az érintett tagállamot. Amennyiben egy felperes jelzi, hogy választott bírósági eljárást kíván kezdeményezni az Unióval vagy egy tagállammal szemben, a Bizottság az értesítés kézhezvételétől számított 15 munkanapon belül tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot a felperes nevéről, a megállapodás állítólagosan megsértett rendelkezéseiről, az érintett gazdasági ágazatról, a megállapodást állítólagosan sértő elbánásról, valamint a kártérítési igény összegéről.
(2) Amennyiben egy tagállam olyan értesítést kap, amelyben egy felperes jelzi, hogy választott bírósági eljárást kíván kezdeményezni, haladéktalanul tájékoztatja arról a Bizottságot.
(3) A Bizottság a választott bírósági eljárás kezdeményezésére vonatkozó szándékról szóló értesítésekről tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot.
9. cikk
Alperesi státus
(1) Az érintett tagállam jár el alperesi minőségben, kivéve, ha a következő helyzetek bármelyike fennáll:
a)
a Bizottság a 6. cikk szerinti konzultációt követően, e cikk (2) vagy (3) bekezdése alapján határozatot fogadott el a 8. cikkben említett értesítés vagy tájékoztatás kézhezvételétől számított 45 napon belül; vagy
b)
a tagállam a 6. cikk szerinti konzultációt követően, a 8. cikkben említett értesítés vagy tájékoztatás kézhezvételétől számított 45 napon belül írásban megerősítette a Bizottság számára, hogy nem kíván alperesi minőségben eljárni.
Amennyiben az a) vagy b) pontban említett helyzetek bármelyike fennáll, az Unió jár el alperesi minőségben.
(2) A Bizottság végrehajtási jogi aktusok révén, a tagállamok rendelkezésére bocsátott teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzés, valamint jogi indokolás alapján a 22. cikk (2) bekezdésében említett tanácsadó bizottsági eljárásnak megfelelően úgy dönthet, hogy az Unió járjon el alperesi minőségben, amennyiben a következő egy vagy több körülmény fennáll:
a)
a 3. cikkben foglalt kritériumoknak megfelelően egészében vagy legalább részben az Uniót terhelné a vitából eredő esetleges pénzügyi felelősség; vagy
b)
a vita az Unió intézményei, szervei vagy hivatalai által alkalmazott elbánással is kapcsolatos.
(3) A Bizottság végrehajtási jogi aktusok révén, a tagállamok rendelkezésére bocsátott teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzés, valamint jogi indokolás alapján a 22. cikk (3) bekezdésében említett vizsgálóbizottsági eljárásnak megfelelően úgy dönthet, hogy az Unió járjon el alperesi minőségben, amennyiben hasonló elbánás miatt egy kapcsolódó kereset alapján a WTO keretében eljárás folyik az Unió ellen, feltéve, hogy létrehoztak egy bizottságot, a kereset ugyanarra a konkrét jogi problémára vonatkozik, és a WTO keretében folytatott eljárásban való következetes érvelés érdekében ez szükséges.
(4) Amikor ezen cikk alapján jár el, a Bizottság gondoskodik arról, hogy az Unió védelme az érintett tagállam pénzügyi érdekeinek védelmére is kiterjedjen.
(5) A Bizottság és az érintett tagállam a 8. cikkben említett értesítés vagy tájékoztatás kézhezvételét követően a 6. cikk szerint haladéktalanul konzultációt kezd az ügy e cikknek megfelelő lefolytatásával kapcsolatban. A Bizottság és az érintett tagállam gondoskodik arról, hogy a megállapodásban előírt határidőket betartsák.
(6) Amennyiben a (2) és az (5) bekezdéssel összhangban az Unió jár el alperesi minőségben, a Bizottság konzultál az érintett tagállammal minden perbeli megnyilvánulásról vagy nyilatkozatról, még azok véglegesítését és benyújtását megelőzően. Az érintett tagállam képviselői - a tagállam kérelmére és költségén - részt vesznek a meghallgatások során az Uniót képviselő küldöttségben, és a Bizottság kellőképpen figyelembe veszi a tagállam érdekeit.
(7) A Bizottság haladéktalanul tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot valamennyi olyan vitáról, amelynek során e cikket alkalmazzák, és az alkalmazás módjáról.
10. cikk
A választott bírósági eljárások tagállam általi lefolytatása
(1) Amennyiben egy tagállam jár el alperesi minőségben, a vita valamennyi szakaszában - így az esetleges érvénytelenítés, fellebbezés vagy felülvizsgálat során is -, a tagállam a 6. cikknek megfelelően:
a)
időben eljuttatja a Bizottságnak az eljárással kapcsolatos releváns dokumentumokat;
b)
időben tájékoztatja a Bizottságot valamennyi jelentős eljárási eseményről, és kérésre konzultációkat kezd a Bizottsággal azon jogi kérdések, vagy bármely más, az uniós érdeket érintő kérdés megfelelő figyelembevétele érdekében, amelyeket a vita felvetett, és amelyeket a Bizottság nem kötelező erejű, írásbeli, az érintett tagállam rendelkezésére bocsátott elemzésben megállapított; és
c)
a Bizottság kérésére és költségén lehetővé teszi a Bizottság képviselői számára, hogy részt vegyenek a tagállamot képviselő küldöttségben.
(2) A Bizottság a lehető leghatékonyabb védelem biztosítása érdekében eljuttatja a tagállamnak az eljárással kapcsolatos releváns dokumentumokat.
(3) Amint ítélet születik, a tagállam tájékoztatja a Bizottságot. A Bizottság tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot.
11. cikk
A választott bírósági eljárások Unió általi lefolytatása
(1) Azokra a választott bírósági eljárásokra, amelyek során az Unió jár el alperesi minőségben, a 6. cikknek megfelelően a következő rendelkezések alkalmazandók minden olyan vita esetében, amelyben az esetleges pénzügyi felelősség egészében vagy részben a tagállamot terhelné:
a)
a Bizottság minden szükséges intézkedést megtesz annak érdekében, hogy megvédje és megóvja az érintett tagállam érdekeit;
b)
az érintett tagállam minden szükséges segítséget megad a Bizottság számára;
c)
a Bizottság a lehető leghatékonyabb védelem biztosítása érdekében eljuttatja az érintett tagállamnak az eljárással kapcsolatos releváns dokumentumokat, tájékoztatja a tagállamot valamennyi jelentős eljárási eseményről, és az érintett tagállam kérésére konzultációt kezd vele;
d)
a Bizottság és az érintett tagállam a védekezés előkészítése során szorosan együttműködik egymással; és
e)
az eljárás során az Uniót képviselő küldöttség tagjait a Bizottság, továbbá az érintett tagállam képviselői alkotják, kivéve, ha az érintett tagállam arról tájékoztatja a Bizottságot, hogy nem kíván részt venni az eljárás során az Uniót képviselő küldöttségben.
(2) A Bizottság rendszeresen tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot az (1) bekezdésben említett választott bírósági eljárások alakulásáról.
12. cikk
Az esetleges pénzügyi felelősség érintett tagállam általi vállalása az Unió alperesi minősége esetén
Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben az olyan vitában, amelyben az esetleges pénzügyi felelősség egészében vagy részben valamely tagállamot terhelné, az érintett tagállam bármikor vállalhatja a választott bírósági eljárásból eredő esetleges pénzügyi felelősséget. E célból az érintett tagállam és a Bizottság megegyezésre juthat, amelynek tárgya többek között:
a)
a választott bírósági eljárás költségeinek időszakos megtérítésére vonatkozó mechanizmus;
b)
az Unió ellen megítélt összegek kifizetésére vonatkozó mechanizmus.
IV. FEJEZET
A VITÁK EGYEZSÉGGEL TÖRTÉNŐ RENDEZÉSE AZ UNIÓ ALPERESI MINŐSÉGE ESETÉN
13. cikk
Az Unió által alkalmazott elbánással kapcsolatos egyezség
(1) Amennyiben a Bizottság úgy véli, hogy az uniós érdekeket szolgálná, ha egy kizárólag az Unió által alkalmazott elbánással kapcsolatos vitát egyezség útján rendeznének, az egyezség jóváhagyásáról szóló végrehajtási jogi aktust fogadhat el. E végrehajtási jogi aktust a 22. cikk (3) bekezdésében említett vizsgálóbizottsági eljárással összhangban kell elfogadni.
(2) Amennyiben az egyezség esetlegesen pénzösszeg megfizetésétől eltérő intézkedést írna elő, az adott intézkedésre vonatkozó eljárások alkalmazandók.
14. cikk
Egészében vagy részben tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos egyezség olyan esetben, amikor az Unió egyezségre törekszik
(1) Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amely egy egészében vagy részben valamely tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos, és a Bizottság úgy véli, hogy a vita egyezség útján történő rendezése az Unió pénzügyi érdekeit szolgálná, a Bizottság először konzultál az érintett tagállammal a 6. cikknek megfelelően. A Bizottsággal folytatott konzultációt a tagállam is kezdeményezheti.
(2) Amennyiben a Bizottság és az érintett tagállam megállapodik a vita egyezség útján történő rendezéséről, az érintett tagállamnak törekednie kell arra, hogy megegyezzen a Bizottsággal az egyezség tárgyalásához és végrehajtásához szükséges elemekről.
(3) Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amely valamely tagállam pénzügyi felelősségét érinti, és amely esetében az Unió pénzügyi felelőssége nem merül fel, kizárólag az érintett tagállam rendezheti a vitát egyezség útján a 15. cikknek megfelelően.
(4) Amennyiben a 9. cikk (1) bekezdése b) pontjának megfelelően az Unió jár el alperesi minőségben, a Bizottság - a 6. cikk (1) bekezdése szerinti konzultációt követően - dönthet a vita egyezség útján történő rendezéséről, amennyiben az egyezség az Unió pénzügyi érdekeit szolgálja. E döntés meghozatalakor a Bizottság teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzésben, valamint jogi indokolásban mutatja be az Unió pénzügyi érdekeit.
(5) Amennyiben a 9. cikk (2) bekezdésének megfelelően az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amelyben kizárólag az Unió pénzügyi felelőssége merül fel, és amely esetében tagállami pénzügyi felelősség nem merül fel, a Bizottság dönthet a vita egyezség útján történő rendezéséről.
(6) Amennyiben a 9. cikk (2) bekezdésének megfelelően az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amelyben mind az Unió, mind valamely tagállam pénzügyi felelőssége felmerül, a Bizottság nem rendezheti egyezség útján a vitát az érintett tagállam hozzájárulása nélkül. Az érintett tagállam teljes körű elemzést nyújthat be arra vonatkozóan, hogy a javasolt egyezség milyen hatással lenne a pénzügyi érdekeire. Amennyiben a tagállam nem járul hozzá a vita egyezség útján történő rendezéséhez, a Bizottság ennek ellenére - teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzés, valamint jogi indokolás alapján, amely figyelembe veszi a tagállam elemzését, és bemutatja az Unió és az érintett tagállam pénzügyi érdekeit - az egyezség mellett dönthet, feltéve, hogy az egyezség az érintett tagállamra nézve nem jár pénzügyi vagy költségvetési következményekkel. Ebben az esetben a 19. cikk nem alkalmazandó.
(7) Az egyezség (4), (5) és (6) bekezdés szerinti feltételei nem terjednek ki az érintett tagállam részéről hozott intézkedésekre, a pénzösszeg-kifizetés kivételével.
(8) Az ezen cikk szerinti egyezségeket végrehajtási jogi aktusok révén kell jóváhagyni. E végrehajtási jogi aktusokat a 22. cikk (3) bekezdésében említett vizsgálóbizottsági eljárásnak megfelelően kell elfogadni.
15. cikk
Kizárólag tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos egyezség olyan esetben, amikor a tagállam egyezségre törekszik
(1) Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amely kizárólag valamely tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos, az érintett tagállam javasolhatja a vita egyezség útján történő rendezését, amennyiben:
a)
az érintett tagállam vállalja az egyezségből eredő esetleges pénzügyi felelősséget;
b)
az egyezség kizárólag az érintett tagállammal szemben hajtható végre; és
c)
az egyezség feltételei összhangban vannak az uniós joggal.
(2) A Bizottság és az érintett tagállam konzultációt kezd, hogy felmérjék a tagállamnak a vita egyezség útján történő rendezésére irányuló szándékát.
(3) Az érintett tagállam tájékoztatja a Bizottságot az egyezség tervezetéről. Az egyezség tervezete a Bizottság által elfogadottnak tekintendő, kivéve, ha a Bizottság, a tagállam által benyújtott, az egyezség tervezetéről szóló tájékoztatástól számított 90 napon belül a 22. cikk (2) bekezdésében említett tanácsadó bizottsági eljárással összhangban elfogadott végrehajtási jogi aktus révén másképp határoz, azzal az indokkal, hogy az egyezség tervezete nem felel meg az e cikk (1) bekezdésében foglalt összes feltételnek. Az egyezség tervezetének elfogadása esetén a Bizottság megteszi az ahhoz szükséges lépéseket, hogy az egyezségben foglalt rendelkezéseket érvényre juttassa.
16. cikk
Részben tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos egyezség olyan esetben, amikor az érintett tagállam egyezségre törekszik
(1) Amennyiben az Unió jár el alperesi minőségben egy olyan vitában, amely egy részben valamely tagállam által alkalmazott elbánással kapcsolatos, és a tagállam úgy véli, hogy a vita egyezség útján történő rendezése saját pénzügyi érdekeit szolgálná, először konzultál a Bizottsággal a 6. cikknek megfelelően.
(2) Amennyiben a Bizottság és az érintett tagállam megállapodik a vita egyezség útján történő rendezéséről, az érintett tagállamnak törekednie kell arra, hogy megegyezzen a Bizottsággal az egyezség tárgyalásához és végrehajtásához szükséges elemekről.
(3) Amennyiben a Bizottság nem járul hozzá a vita egyezség útján történő rendezéséhez, a Bizottság a tagállamok rendelkezésére bocsátott teljes körű és kiegyensúlyozott, tényeken alapuló elemzés, valamint jogi indokolás alapján, végrehajtási jogi aktus révén, az egyezség elutasításáról dönthet. E végrehajtási jogi aktust a 22. cikk (3) bekezdésében említett vizsgálóbizottsági eljárással összhangban kell elfogadni.
V. FEJEZET
A JOGERŐS ÍTÉLETEK, ILLETVE EGYEZSÉGEK ALAPJÁN TÖRTÉNŐ KIFIZETÉSEK
17. cikk
Hatály
E fejezet abban az esetben alkalmazandó, ha egy vitában az Unió jár el alperesi minőségben.
18. cikk
Az ítéletek, illetve egyezségek alapján történő kifizetésekre vonatkozó eljárás
(1) A felperes, amennyiben javára egy megállapodás alapján jogerős ítéletet hoztak, az ítélet alapján történő kifizetésre irányuló kérelmet nyújthat be a Bizottsághoz. A Bizottság az ítélet alapján teljesíti a kifizetést, kivéve, ha a 12. cikk értelmében az érintett tagállam vállalt pénzügyi felelősséget, amely esetben az ítéleten alapuló kifizetést a tagállam teljesíti.
(2) Amennyiben egy - a 13. vagy a 14. cikk szerinti - egyezséget nem foglaltak ítéletbe, a felperes kérelmet nyújthat be a Bizottsághoz az egyezség alapján történő kifizetésre. A Bizottság az egyezség alapján történő minden kifizetést az egyezségben foglalt határidőkön belül teljesít.
19. cikk
A pénzügyi felelősségről való megegyezés hiánya esetén alkalmazandó eljárás
(1) Amennyiben a 9. cikk értelmében az Unió jár el alperesi minőségben, és a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az adott ítéletben vagy egyezségben megállapított összeg, illetve az adott választott bírósági eljárás költségeinek egy részét vagy egészét - a 3. cikk (1) bekezdésében foglalt kritériumok alapján - az érintett tagállamnak kell megtérítenie, az e cikk (2)-(5) bekezdésében előírt eljárást kell alkalmazni.
(2) A Bizottság és az érintett tagállam haladéktalanul konzultációt kezd annak érdekében, hogy megegyezés szülessen az érintett tagállam, és adott esetben az Unió pénzügyi felelősségéről.
(3) Az ítéletben vagy az egyezségben megállapított összeg, illetve a választott bírósági eljárás költségeinek megtérítésére irányuló kérelem Bizottság általi kézhezvételétől számított három hónapon belül a Bizottság határozatot fogad el, amelynek címzettje az érintett tagállam, és amely megállapítja az e tagállam által fizetendő összeget. A Bizottság erről a határozatáról tájékoztatja az Európai Parlamentet és a Tanácsot, és ahhoz pénzügyi indokolást is ad.
(4) Az érintett tagállam - kivéve, ha e tagállam a (3) bekezdésben említett határozat hatálybalépésétől számított két hónapon belül kifogást emel a Bizottság által megállapított összeg ellen - legkésőbb a Bizottság határozatától számított hat hónapon belül befizeti az uniós költségvetésbe az ítéletben vagy az egyezségben megállapított összeget, illetve a választott bírósági eljárás költségeit. Az érintett tagállam köteles megfizetni az uniós költségvetésbe befizetendő egyéb összegekre alkalmazandó kamattal megegyező kamatot.
(5) Ha az érintett tagállam kifogást emel, és a Bizottság nem fogadja el a tagállam kifogását, a Bizottság a tagállam kifogásának benyújtásától számított hat hónapon belül határozatot hoz, amelyben felkéri az érintett tagállamot a Bizottság által kifizetett pénzösszegek visszatérítésére, az uniós költségvetésbe befizetendő egyéb összegekre alkalmazandó kamattal megegyező kamattal együtt.
(6) A Bizottság (3) és (5) bekezdés szerinti határozatait az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzé kell tenni.
20. cikk
A választott bírósági eljárás költségeinek előzetes kifizetése
(1) A Bizottság határozatot fogadhat el, amelyben a választott bírósági eljárás előrelátható vagy felmerült költségeinek fedezésére az érintett tagállamot az uniós költségvetéshez történő előzetes pénzügyi hozzájárulásra kötelezheti. A pénzügyi hozzájárulásra vonatkozó határozatnak arányosnak kell lennie, figyelembe véve a 3. cikkben megállapított feltételeket.
(2) Amennyiben a választott bíróság az Unió javára ítéli meg a választott bírósági eljárás költségeit, és az érintett tagállam időszakos megtérítéseket teljesített a választott bírósági eljárás költségei tekintetében, a Bizottság biztosítja a költségeknek az uniós költségvetésbe befizetendő egyéb összegekre alkalmazandó kamatokkal megegyező kamatokkal együtt való megtérítését azon tagállam részére, amely azokat előzetesen befizette.
21. cikk
A tagállamok által teljesített kifizetések
Egy tagállam által az uniós költségvetésbe - az ítéletben vagy az egyezségben megállapított összeg, illetve a választott bírósági eljárás költségeinek, többek között az e rendelet 20. cikkének (1) bekezdésében említett költségek kifizetése céljából - eszközölt visszatérítés, illetve befizetés a 966/2012/EU, Euratom rendelet 21. cikkének (4) bekezdése értelmében belső címzett bevételnek minősül. Ez a visszatérítés, illetve befizetés az EUMSZ 218. cikke alapján megkötött, beruházók és államok közötti vitarendezést biztosító megállapodásokból eredő kiadások fedezésére, illetve azon, eredetileg biztosított előirányzatok kiegyenlítésére használható fel, amelyek az ítéletben vagy az egyezségben megállapított összegek vagy a választott bírósági eljárás költségeinek fedezését szolgálják.
VI. FEJEZET
ZÁRÓ RENDELKEZÉSEK
22. cikk
Bizottsági eljárás
(1) A Bizottságot az 1219/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (4) létrehozott beruházási megállapodások bizottsága segíti. Ez a bizottság a 182/2011/EU rendelet értelmében vett bizottságnak minősül.
(2) Az e bekezdésre történő hivatkozáskor a 182/2011/EU rendelet 4. cikkét kell alkalmazni.
(3) Az e bekezdésre történő hivatkozáskor a 182/2011/EU rendelet 5. cikkét kell alkalmazni.
23. cikk
Jelentés és felülvizsgálat
(1) A Bizottság rendszeres időközönként részletes jelentést nyújt be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak e rendelet végrehajtásáról. E jelentésnek tartalmaznia kell az összes lényeges információt, ideértve az Unióval vagy a tagállamokkal szemben benyújtott keresetek felsorolását, a kapcsolódó eljárásokat és ítéleteket, valamint az uniós költségvetésre gyakorolt pénzügyi hatásokat. Az első jelentést 2019. szeptember 18-ig kell benyújtani. A további jelentéseket háromévente kell benyújtani.
(2) A Bizottság évente benyújtja az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a felperesek konzultációra irányuló kérelmeiről, a keresetekről és a választott bírósági ítéletekről készült jegyzéket.
(3) A Bizottság az (1) bekezdésben említett jelentéssel együtt, megállapításai alapján javaslatot nyújthat be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak e rendelet módosítására vonatkozóan.
24. cikk
Az e rendelet hatálybalépését megelőzően megkötött megállapodásokon alapuló viták
Az 1. cikk szerinti és 2014. szeptember 17-ét megelőzően megkötött megállapodásokon alapuló viták vonatkozásában e rendelet csak azon viták tekintetében alkalmazandó, amelyek esetében a választott bírósági keresetet 2014. szeptember 17-ét követően nyújtották be, és amelyek a 2014. szeptember 17-ét követően alkalmazott elbánással kapcsolatosak.
25. cikk
Hatálybalépés
Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
Kelt Brüsszelben, 2014. július 23-án.