ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 8. března 2011
o státní podpoře ve věci C 24/09 (ex N 446/08) - Státní podpora pro energeticky náročné podniky, zákon o zelené elektřině, Rakousko
(oznámeno pod číslem K(2011) 1363)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/528/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie a zejména na první pododstavec čl. 108 odst. 2 této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co byly zúčastněné strany vyzvány k předložení připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Dne 27. června 2008 oznámilo Rakousko předběžným oznámením svůj úmysl změnit platný rakouský zákon o zelené elektřině (dále jen „ZZE“), který Komise v roce 2006 schválila v jeho stávajícím znění jako podporu slučitelnou s vnitřním trhem (2). Dne 4. září 2008 Rakousko oznámilo nové znění ZZE, které je předmětem tohoto rozhodnutí Komise.
(2)
Komise si dopisem ze dne 28. října 2008 vyžádala doplňující informace. Poté, co byla zaslána upomínka, poskytlo Rakousko v dopise ze dne 22. prosince 2008 dodatečné informace. V návaznosti na setkání se zástupci Rakouska dne 11. února 2009 Komise dopisem ze dne 19. února 2009 požádala o další informace, které rakouské orgány poskytly v dopise ze dne 17. března 2009. Komise požádala dopisem ze dne 8. května 2009 o doplňující informace, které rakouské orgány poskytly v dopisech s daty 9. a 19. června 2009.
(3)
Dne 9. července 2008 Komise obdržela stížnost rakouské Spolkové komory pracovníků a zaměstnanců k ZZE, která se vztahuje k opatření ZZE ve prospěch energeticky náročných podniků.
(4)
Komise dne 22. července 2009 přijala hybridní rozhodnutí, kterým byla schválena opatření ve prospěch výrobců zelené elektřiny; Komise prohlásila tato opatření za slučitelná s Pokyny Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (dále jen „pokyny ke státní podpoře na ochranu životního prostředí“) (3), rozhodla však zahájit formální vyšetřovací řízení ohledně mechanismu udělování výjimek v rámci ZZE pro energeticky náročné podniky (4).
(5)
Komise dopisem ze dne 23. července 2009 informovala rakouské orgány o tomto rozhodnutí a vyzvala je, aby poskytly všechny informace potřebné k posouzení tohoto opatření.
(6)
Komise zveřejnila své rozhodnutí v Úředním věstníku Evropské unie (5) a vyzvala zúčastněné strany, aby k opatření zaujaly stanovisko.
(7)
Dopisem ze dne 19. srpna 2009 požádaly rakouské orgány o prodloužení lhůty, které Komise dopisem ze dne 9. září 2009 schválila. Rakousko konečně dne 8. října 2009 sdělilo své stanovisko.
(8)
Mezitím rakouská Spolková komora pracovníků a zaměstnanců zaslala dopisem ze dne 7. října 2009 stanovisko k opatření ve prospěch energeticky náročných podniků. Toto stanovisko bylo sděleno rakouským orgánům spolu s výzvou, aby předložily své připomínky. Rakousko předložilo své stanovisko dne 23. prosince 2009 a dne 23. dubna 2010 poskytlo další informace.
(9)
V dopisech ze dne 21. června 2010 a 19. července 2010 si Komise od Rakouska vyžádala dodatečné informace, které Rakousko poskytlo dne 13. září 2010. Na žádost rakouských orgánů se dne 9. července 2010 uskutečnila schůzka Komise se zástupci Rakouska.
(10)
V dopise ze dne 24. listopadu 2010 rakouské orgány zdůraznily význam ZZE pro Rakousko a požádaly o to, aby bylo rozhodnutí v této věci přijato do počátku prosince 2010. Komise odpověděla na tento dopis dne 7. prosince 2010. Dne 9. prosince 2010 se uskutečnilo další setkání se zástupci Rakouska.
(11)
Dopisem ze dne 30. prosince 2010 rakouské orgány vzaly zpět své argumenty ve prospěch opatření předložené v průběhu řízení a požádaly Komisi o schválení mechanismu udělovaní výjimek pro energeticky náročné podniky. Komise na tento dopis odpověděla dne 25. ledna 2011.
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
(12)
Komise svým rozhodnutím ze dne 22. července 2009 schválila pozměněné znění ZZE; jedinou výjimkou byl § 22c ZZE, který obsahuje ustanovení o mechanismu udělování výjimek pro energeticky náročné podniky. Z tohoto důvodu se popis omezuje na tento mechanismus.
2.1 Popis mechanismu udělování výjimek pro energeticky náročné podniky
(13)
Podle 3. části ZZE uděluje Rakousko jednomu nebo více podnikům koncesi k plnění úkolů střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny (Ökostromabwicklungsstelle). Koncesionář je odpovědný zejména za nákup zelené elektřiny od výrobců za pevnou cenu a za prodej této zelené elektřiny za pevnou cenu společnostem dodávajícím elektřinu. Společnosti dodávající elektřinu jsou povinny odebírat určité procento své celkové nabídky od střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny; toto procento odpovídá průměrnému podílu zelené elektřiny na celkové skladbě zdrojů energie v Rakousku.
(14)
Rakousko v současné době udělilo koncesi platnou v celé zemi pouze jedinému středisku pro nákup a prodej zelené elektřiny, a to středisku Abwicklungsstelle für Ökostrom AG (dále jen „OeMAG“). OeMAG je soukromoprávní akciová společnost, která je kontrolována autorizovaným účetním. Dodatečný dohled nad OeMAG vykonávají rakouské spolkové ministerstvo hospodářství a práce a rakouský energetický regulační orgán E-Control GmbH. Zásadní prvky pro provádění opatření ve prospěch energeticky náročných podniků (např. způsoby distribuce elektřiny obchodníkům s elektřinou, cena, kterou mají obchodníci zaplatit, a příspěvek konečných spotřebitelů) jsou rakouskými orgány stanoveny předem formou zákona nebo nařízení. Spory mezi zúčastněnými podniky jsou vedeny u řádného soudu a nikoli ve správním řízení.
(15)
OeMAG je akciová společnost ve vlastnictví společností, které působí jako provozovatelé přenosové soustavy, bank a průmyslových podniků. Zatímco společnost Verbund-APG vlastní 24,4 % akcií, společnosti VKW Netz AG, TIWAG Netz AG, CISMO GmbH, Oesterreichische Kontrollbank AG (OeKB), Investkreditbank AG a Smart Technologies vlastní každá 12,6 % podílů OeMAG. Verbund-APG je 100 % dceřiná společnost podniku Verbund-APG (rakouská elektrárenská akciová společnost, sdružený podnik), v níž 51 % podílů vlastní Rakouská republika. VKW Netz AG patří společnosti Illwerke AG, která je z 95,5 % ve vlastnictví spolkové země Vorarlbersko. TIWAG-Netz AG je ve vlastnictví společnosti TIWAG AG, která je 100 % vlastněna spolkovou zemí Tyrolsko; CISMO GmbH je ve vlastnictví společnosti Oesterreichische Kontrollbank AG a provozovatelů přenosové soustavy a elektrárenských a plynárenských společností, Oesterreichische Kontrollbank AG (OeKB) je ve vlastnictví rakouských bank, Investkredit Bank AG je vlastněna především lidovými bankami (Volksbanken) a Smart Technologies je ve vlastnictví společnosti Siemens. Veřejně kontrolovaní podílníci tak drží 49,6 % a soukromě kontrolovaní podílníci 50,4 % akcií OeMAG. Komise nemá žádné důkazy o tom, že veřejně kontrolovaní podílníci mohou vykonávat kontrolu nad OeMAG nebo ji alespoň společně kontrolovat.
(16)
Na základě mechanismu uvedeného v § 22c odst. 1 ZZE mohou energeticky náročné podniky požádat své dodavatele elektřiny, aby jim nedodávaly zelenou elektřinu. Předpokladem je, že energeticky náročné podniky prokáží, že:
a)
mají nárok na proplacení energetické daně ve smyslu zákona o úhradě energetické daně (Energieabgabenvergütungsgesetz) a
b)
náklady na zelenou energii činí minimálně 0,5 % čisté hodnoty výroby.
Osvobození je udělováno na žádost rakouským energetickým regulačním orgánem Energie-Control GmbH.
(17)
Je-li osvobození uděleno, je společnostem dodávajícím elektřinu právně zakázáno vybírat od těchto velkých spotřebitelů elektřiny dodatečné náklady na zelenou elektřinu.
(18)
V § 22c odst. 5 ZZE je v tomto ohledu stanoveno, že „smlouvy mezi obchodníky s elektřinou a [velkými] konečnými spotřebiteli [elektřiny] [musejí] […] obsahovat povinné ustanovení, že těmto konečným spotřebitelům nebude […] dodávána zelená elektřina, která je obchodníkům s elektřinou přidělována střediskem pro nákup a prodej zelené elektřiny […], a že nedojde k přenesení dodatečných nákladů na zelenou elektřinu. Smluvní ustanovení, která jsou s tímto v rozporu, jsou neplatná“ (6).
(19)
Pokud bylo energeticky náročnému podniku schváleno osvobození od povinnosti odběru, musí podle § 22c odst. 2 ZZE odvést středisku OeMAG vyrovnávací částku ve výši 0,5 % čisté hodnoty výroby předchozího kalendářního roku.
2.2 Shrnutí obsahu rozhodnutí o zahájení řízení
(20)
Ve svém oznámení Rakousko uvedlo, že mechanismus udělování výjimek musí být posouzen nezávisle na obecném režimu podpor ve prospěch výrobců zelené elektřiny, neboť se týká pouze „soukromoprávního smluvního vztahu“ mezi energeticky náročnými podniky a obchodníky s elektřinou. Rakouské orgány argumentovaly, že osvobození nepředstavuje státní podporu a že i kdyby tomu tak bylo, byla by podpora analogicky slučitelná s kapitolou 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(21)
Komise již ve svém rozhodnutí o zahájení řízení dospěla k tomu, že - pokud jde o otázku existence podpory - „osvobození“ od mechanismu financování nemůže být posuzováno nezávisle na samotném mechanismu financování. Komise se domnívala, že „výjimka“ (osvobození) je podle definice neoddělitelně spojena s „pravidlem“ a že mechanismus udělování výjimek je nedílnou součástí obecného režimu, a tudíž musí být posuzován podle pravidel o státních podporách. Kromě toho mohou podle právních předpisů obchodníci s elektřinou, u nichž velký podíl zákazníků tvoří podniky s rozhodnutím o osvobození, požádat o osvobození od placení výkupní ceny, z čehož vyplývá, že by režim mohl způsobovat středisku OeMAG také přímé ztráty, čímž je posílen závěr, že se jedná o státní podporu (7).
(22)
Komise vyjádřila pochybnosti ohledně slučitelnosti mechanismu udělování výjimek s pravidly pro poskytování státní podpory. Z těchto důvodů Komise rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení ohledně mechanismu udělování výjimek.
(23)
Jelikož Komise ještě nevydala závěrečné rozhodnutí, poskytlo Rakousko výhody mechanismu udělování výjimek (8) na základě možnosti poskytování podpor ve výši až do 500 000 EUR v období od 1. ledna 2008 do 31. prosince 2010 předpokládané v dočasném rámci Společenství (9). Komise režim „Omezené částky slučitelných podpor podle dočasného rámce Společenství („rakouský režim malých podpor“)“ (N 47 a/2009) schválila (10). Režim lze použít u podniků, které se ke dni 1. července 2008 nenacházely v obtížích, a platí pro všechna hospodářská odvětví s výjimkou rybolovu a prvovýroby zemědělských produktů. Tohoto opatření využilo více než 2 000 podniků.
3. PŘIPOMÍNKY RAKOUSKA
(24)
Stejně jako před oznámením a během oznamovacího postupu Rakousko i nadále zastává stanovisko, že opaření ve prospěch energeticky náročných podniků nepředstavuje státní podporu, neboť se netýká státních prostředků a není selektivní.
(25)
I kdyby mechanismus udělování výjimek představoval státní podporu, mohl by být analogicky s kapitolou 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, článkem 25 nařízení Komise (ES) č. 800/2008 ze dne 6. srpna 2008, kterým se v souladu s články 87 a 88 Smlouvy o ES prohlašují určité kategorie podpory za slučitelné se společným trhem (obecné nařízení o blokových výjimkách) (11) (dále jen „obecné nařízení o blokových výjimkách“), a článkem 17 směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (12) (dále jen „směrnice o zdanění energie“) prohlášen za slučitelný s vnitřním trhem.
3.1 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(26)
Pokud jde o státní prostředky, Rakousko zastává názor, že ZZE je analogický s německým zákonem o obnovitelných energiích (EEG), který podle rakouských orgánů nezatěžuje státní prostředky. Rakousko v tomto ohledu odkazuje na rozsudek Soudního dvora ve věci PreussenElektra (13).
(27)
Podle názoru Rakouska vykazují mechanismy udělování výjimek v rámci ZZE a EEG tyto společné znaky:
a)
v obou systémech nesou dodatečné náklady vyplývající z garantované výkupní ceny dodavatelé elektřiny, kteří musejí nakupovat určitý podíl energie z obnovitelných zdrojů za pevnou cenu;
b)
v obou systémech nejsou dodavatelé elektřiny povinni nakupovat zelenou elektřinu pro zákazníky, kteří jsou osvobozeni od povinnosti odběru zelené elektřiny;
c)
v obou systémech existuje pro účastníky trhu, kteří nejsou pověřeni veřejnou službou, povinnost nakupovat od výrobců zelenou elektřinu; tito účastníci trhu jsou ze zákona oprávněni přenést dodatečné náklady na dodavatele elektřiny, přičemž povinnost odběru a ceny jsou stanoveny zákonem;
d)
v obou systémech regulační orgán ověřuje, zda v případě podniků, které mají povinnost odebírat od výrobců zelenou elektřinu, nedošlo k nadměrné kompenzaci.
(28)
Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení v bodech 42 až 48 vysvětlila, proč a v jakém ohledu je posuzované opatření srovnatelné s opatřením, o kterém rozhodl Soudní dvůr ve věci Essent (14). Rakousko tento výsledek napadá z následujících důvodů:
a)
OeMAG nepředstavuje subjekt, který by byl státem pověřen výběrem poplatků. V této souvislosti rakouské orgány opětovně poukazují na Německo, kde podle jejich názoru hrají provozovatelé sítě naprosto stejnou úlohu jako OeMAG;
b)
OeMAG je soukromým podnikem a nikoli veřejnoprávním subjektem jako subjekty, kterých se týkaly rozsudky ve věcech Air France (15) a Salvat Père (16). V této souvislosti Rakousko zdůrazňuje, že stát nemá ani pravomoc jmenovat členy managementu nebo dozorčí rady, ani právo veta ohledně rozhodnutí OeMAG, ani pravomoc dozoru. Stát rovněž nemá pravomoc přebírat úlohu OeMAG;
c)
spory týkající se OeMAG jsou vedeny u řádných soudů;
d)
jediná veřejná kontrola, které OeMAG podléhá, je následná kontrola ze strany rakouského účetního dvora;
e)
žádné případné ztráty OeMAG nejsou hrazeny ze státního rozpočtu; úloha veřejných orgánů se omezuje na stanovování cen pro nákup a prodej zelené elektřiny. Státní rozpočet tudíž není zatížen, jako tomu bylo ve věcech Sloman Neptun (17) a Pearle (18);
f)
společnost Energie-Control GmbH nemá žádný prostor pro volné uvážení ohledně udělování osvobození podle § 22c ZZE;
g)
celková částka, kterou dodavatelé elektřiny zaplatí středisku OeMAG, není mechanismem udělování výjimek dotčena. Mění se pouze rozdělení celkové částky mezi různé kategorie konečných spotřebitelů.
3.2 Selektivita
(29)
Rakousko uvádí, že osvobození energeticky náročných podniků nepředstavuje státní podporu, neboť není selektivní.
(30)
Rakousko připomíná, že energeticky náročné podniky jsou osvobozeny od financování podpory pro výrobce zelené elektřiny jen částečně. Musejí zaplatit vyrovnávací částku ve výši 0,5 % své čisté hodnoty výroby přímo středisku OeMAG a tudíž nadále přispívají k financování podpory pro výrobce zelené elektřiny.
(31)
Rakousko na základě věci Adria-Wien Pipeline (19) tvrdí, že opatření není ani de iure omezené na určitá hospodářská odvětví, ani de facto selektivní. I kdyby se zjevně jednalo o selektivitu, je to v každém případě oprávněné logikou systému.
(32)
Selektivita de iure: Podle ZZE nejsou pro podporu způsobilá jen určitá hospodářská odvětví nebo podniky určité velikosti, ani se nepočítá s jinými kritérii selektivity. Rakousko své tvrzení podporuje argumentem, že z judikatury nevyplývá žádný odkaz, že pouhým stanovením určité čisté hodnoty výroby je splněno kritérium „selektivity“ potřebné pro existenci státní podpory. Kromě toho Rakousko poukazuje na to, že opatření nepředpokládá omezení na určitá hospodářská odvětví, ohledně velikosti podniku nebo jiná selektivní kritéria, a zdůrazňuje, že opatření se na základě časově omezeného režimu týká 19 různých hospodářských odvětví a asi 2 300 podniků. Z tohoto důvodu opatření není selektivní de iure.
(33)
Selektivita de facto: Podle názoru rakouských orgánů dokazuje vysoký počet hospodářských odvětví a podniků, které mechanismus udělovaní výjimek využívají, a skutečnost, že opatření nepočítá s žádným omezením na určitá hospodářská odvětví, ohledně velikosti podniku nebo jinými selektivními kritérii, že opatření je de facto obecným opatřením. Toto stanovisko může být podpořeno věcí Adria-Wien Pipeline. Rakousko udává, že Soudní dvůr v této věci posoudil částečné proplacení energetické daně, které bylo přiznáno podnikům, jejichž energetické daně překročily 0,35 % jejich čisté hodnoty výroby. Soudní dvůr uvedl: „(…) vnitrostátní opatření, která předpokládají částečnou náhradu energetických daní ze zemního plynu a elektrické energie, nepředstavují státní podpory ve smyslu článku 92 Smlouvy o ES (…) [nyní článek 107 SFEU], pokud jsou poskytována všem podnikům v daném státě nezávisle na předmětu jejich činnosti (20).“
(34)
Odůvodnění logikou systému: Pokud jde o strukturu mechanismu refinancování a udělování výjimek, Rakousko se domnívá, že diferenciace financování byla stanovena analogicky s dalšími systémy financovanými daněmi a odvody. Jelikož taková diferenciace zohledňuje kapacitu podniků, odpovídá logice systému, a tudíž nepředstavuje podporu. Rakousko se domnívá, že Komise zastávala toto stanovisko také ve dvou dřívějších rozhodnutích o státních podporách (21).
(35)
Rakousko dále poukazuje na to, že mechanismus udělování výjimek nemá negativní vliv na přínosy pro životní prostředí, které má ZZE, jelikož se objem podpor na výrobu zelené elektřiny nesnížil. Pouze snížením environmentálních nákladů pro určité podniky je možné vytvořit udržitelný mechanismus financování zelené elektřiny, který je nezbytný pro zajištění podpory obnovitelných zdrojů energie.
3.3 Slučitelnost
(36)
Ohledně slučitelnosti Rakousko uvádí, že by ustanovení kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a mechanismus udělování výjimek mohly být použity analogicky.
(37)
Kapitola 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (bod odůvodnění 151 až 159) obsahuje předpisy týkající se státních podpor poskytovaných v podobě snížení ekologické daně nebo osvobození od ekologické daně. Předpokládají se dva typy posouzení: podpory v podobě snížení ekologické daně nebo osvobození od ekologické daně v případě ekologických daní upravovaných Společenstvím jsou tak považovány za slučitelné s vnitřním trhem, pokud příjemci podpory platí alespoň minimální úroveň daně stanovené směrnicí o zdanění energie (22). Pokud opatření předpokládá snížení ekologické daně nebo osvobození od ekologické daně v případě ekologických daní upravovaných Společenstvím, které překračují tuto minimální úroveň daně, nebo snížení a osvobození v případě ekologických daní neupravovaných Společenstvím, musejí členské státy předložit podrobné údaje o nezbytnosti a přiměřenosti daného opatření.
(38)
V této souvislosti Rakousko navrhuje analogické použití kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, která se vztahuje na opatření v podobě snížení ekologické daně nebo osvobození od ekologické daně. Podle tvrzení Rakouska může být opatření posuzováno analogicky zejména s ustanoveními o ekologických daních upravovaných Společenstvím. Na tomto právním základě lze mechanismus udělování výjimek prohlásit za slučitelný s vnitřním trhem, pokud příslušné podniky i nadále platí minimální úroveň daně stanovenou ve směrnici o zdanění energie, tedy 0,5 EUR/MWh, což v tomto případě již platí. Z toho vyplývá, že dodatečné osvobození od systému výkupní ceny v podobě částečného osvobození od poskytování příspěvku na jeho financování je možné považovat za slučitelné s vnitřním trhem, neboť zbývající částka k financování podpory na výrobu zelené elektřiny i nadále představuje doplněk k minimální dani z elektřiny.
(39)
Rakousko se domnívá, že mechanismus udělování výjimek přinejmenším nepřímo přispívá k vyšší úrovni ochrany životního prostředí. V této souvislosti je mechanismus udělování výjimek nutný, aby se umožnilo celkové zvýšení částky, kterou spotřebitelé elektřiny platí za zelenou elektřinu.
(40)
Rakouské orgány toto tvrzení dokládají porovnáním znění bodu odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách (23). Porovnáním formulace z obecného nařízení o blokových výjimkách v několika jazykových verzích dospěly rakouské orgány k závěru, že článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách je pojat šířeji než bod odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí: zatímco snížení ekologických daní podle bodu odůvodnění 152 pokynů předpokládají zcela harmonizované daně z energie, lze z článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách odvodit, že úlevy na ekologických daních - jako jsou úlevy na dani z elektřiny podle směrnice o zdanění energie - jsou vyňaty již tehdy, pokud jsou v souladu se směrnicí o zdanění energie (směrnice 2003/96/ES). Z toho by vyplývalo, že předpisy týkající se daňových úlev, které jsou stanoveny ve směrnici o zdanění energie, jsou obsaženy také v mechanismu udělovaní výjimek pro energeticky náročné podniky. Logiku, hodnocení a regulační prvky směrnice o zdanění energie a na ni odkazující předpisy, jako je článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách, lze proto použít na navrhovaný mechanismus udělování výjimek. Jak mechanismus udělování výjimek, tak rakouský systém poplatků za spotřebu elektřiny tak splnily podmínky směrnice o zdanění energie a jsou proto podle článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách oprávněné, příp. analogicky s článkem 25 obecného nařízení o blokových výjimkách slučitelné s vnitřním trhem (24).
(41)
V této souvislosti rakouské orgány připomínají, že se během přípravy kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí objevily ze strany členských států kritické reakce. Rakousko dále odkazuje na „Společný dokument o revizi Pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a směrnice o zdanění energie“ ze dne 7. prosince 2006 (25). V tomto společném dokumentu bylo zdůrazněno, že členské státy potřebují flexibilitu, aby mohly provádět smysluplné diferenciace. K povaze a logice ekologických daní a odvodů patří také osvobození nebo diferenciované sazby. Členské státy se tímto vyslovily pro široký výklad pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a obecného nařízení o blokových výjimkách.
(42)
Rakousko nakonec podrobně uvádí, že podobné systémy existují také v dalších členských státech, a zdůrazňuje, že ZZE je ve velké míře srovnatelný s ustanoveními německého zákona o obnovitelných energiích (EEG). Jelikož rakouské energeticky náročné podniky konkurují podnikům v jiných členských státech (např. v Německu) a ve třetích zemích, má mechanismus udělování výjimek zásadní význam pro to, aby se zabránilo znevýhodnění v mezinárodní hospodářské soutěži.
4. STANOVISKA TŘETÍCH STRAN
(43)
Po zahájení formálního vyšetřovacího řízení předložila stanovisko rakouská Spolková komora pracovníků a zaměstnanců. Tato komora, která má 3,2 milionu členů, se domnívá, že systém financování ZZE představuje státní podporu. Kromě toho nesdílí názor Rakouska o slučitelnosti mechanismu udělování výjimek ve prospěch velkých spotřebitelů elektřiny s pravidly pro poskytování státní podpory. Spolková komora pracovníků a zaměstnanců zdůrazňuje, že mechanismus vede k dodatečnému zatížení malých a středních podniků a domácností, které jsou povinny nést dodatečné náklady spojené se zelenou elektřinou, aniž by byly hlavními spotřebiteli. Tato situace vede k narušení hospodářské soutěže na úkor malých a středních podniků.
(44)
Spolková komora pracovníků a zaměstnanců ve svém stanovisku odkazuje na rozhodnutí Komise ze dne 4. července 2006 (26), v němž Komise výkupní ceny již posoudila jako státní podporu. Jelikož se od té doby právní rámec pro výkupní ceny nezměnil, představuje systém podpor navrhovaný ve znění ZZE z roku 2008 i nadále státní podporu. Spolková komora pracovníků a zaměstnanců se proto ptá, jak může Rakousko nyní zastávat odlišný postoj, než vyjádřilo v oznámení dřívějšího znění ZZE.
(45)
Komora nesdílí postoj Rakouska, že lze osvobození velkých spotřebitelů od povinnosti odběru, kterou upravuje ZZE, postavit na stejnou úroveň se stropem daně z energie. S odkazem na dřívější rozhodnutí Komise o schválení stropu daně z energie by Rakousko nyní neoprávněně požádalo také o schválení mechanismu udělování výjimek pro velké odběratele elektřiny. Spolková komora pracovníků a zaměstnanců se však domnívá, že tato analogie je nepřípustná.
(46)
Strop daně z energie tak představuje daňovou podporu, s jejíž pomocí má být alespoň nepřímo dosaženo zlepšení ochrany životního prostředí, zatímco osvobození od povinnosti odběru pro energeticky náročné podniky nemůže z důvodu chybějících ekologických cílů spadat pod pokyny ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(47)
Jelikož ZZE upravuje zejména osvobození velkých spotřebitelů od této povinnosti odběru, nemůže být toto ustanovení považováno za snížení nebo osvobození od ekologické daně ve smyslu kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(48)
I kdyby bylo možné kapitolu 4 použít analogicky, nebyl by mechanismus udělování výjimek slučitelný s příslušnými ustanoveními z těchto důvodů: Opatření neobsahuje žádné omezení na 10 let. Kromě toho by mohlo být případné zvýšení výrobních nákladů v příslušných hospodářských odvětvích (např. v odvětví papíru, oceli) přeneseno na odběratele, neboť cenová elasticita je za stávajících tržních podmínek dostatečně velká. Tímto mechanismus udělování výjimek nesplňuje podmínku uvedenou v bodě odůvodnění 158 písm. c) pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(49)
Osvobození by dále ani nebylo přiměřené, neboť energeticky nároční spotřebitelé nemusejí odebírat zelenou elektřinu, tudíž by došlo ke zpoždění ve vývoji cen alternativní energie směrem k tržním cenám. Malé a střední podniky a domácnosti by kromě toho hradily dodatečné náklady na výrobu zelené elektřiny samy, přestože spotřebovávají jen malé množství energie. Proto není splněna ani podmínka uvedená v bodě odůvodnění 159 písm. a) pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(50)
Neexistují ani žádné dohody ve smyslu bodu odůvodnění 159 písm. c) pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, které by příslušné velké spotřebitele elektřiny zavazovaly k dosažení cílů stanovených v ZZE. Mechanismus udělování výjimek ve prospěch velkých spotřebitelů tedy neslouží k tomu, aby se zvýšila jejich energetická účinnost nebo ekologické využívání energie, nýbrž je naopak vylučuje z veškeré účasti na dosahování ekologických cílů na úrovni EU.
(51)
Z hlediska Spolkové komory pracovníků a zaměstnanců je proto příslušný § 22 ZZE zvláštní provozní podporou, která nespadá pod pokyny ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, neboť nemá žádný přínos pro životní prostředí. Jelikož podpora není časově omezená, ani se postupem času nesnižuje, a časem by mohla vést k narušení hospodářské soutěže především na úkor malých a středních podniků, neměla by být podle Komory schválena.
5. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
(52)
Komise posoudila oznámené opatření na základě článku 107 a násl. SFEU a článku 61 a násl. Dohody o EHP (27).
(53)
Komise nejprve poukazuje na to, že oznámený zákon obsahuje dvě samostatná opatření, která byla obě v rámci rozhodnutí Komise ze dne 22. července 2009 posouzena z hlediska státní podpory (28). Na jedné straně ZZE počítá s podporami ve formě výkupních cen ve prospěch výrobců zelené elektřiny. Na druhé straně obsahuje ZZE doložku, podle které mohou být energeticky náročné podniky - za určitých podmínek - (částečně) osvobozeny od povinnosti platit výkupní cenu. Komise ve svém rozhodnutí ze dne 22. července 2009 schválila výkupní ceny ve prospěch výrobců zelené elektřiny jako podporu slučitelnou s vnitřním trhem, zároveň však vyjádřila pochybnosti o slučitelnosti mechanismu udělování výjimek s pravidly pro poskytování státní podpory. Z tohoto důvodu zahájila pro tuto část ZZE formální vyšetřovací řízení. Komise ve svém rozhodnutí ze dne 22. července 2009 sice schválila podporu výrobcům zelené elektřiny jako státní podporu slučitelnou s vnitřním trhem, nezaujala však konečné stanovisko k otázce, zda osvobození energeticky náročných podniků od povinnosti odběru představuje státní podporu, a pokud ano, zda je mechanismus udělování výjimek slučitelný s pravidly pro poskytování státní podpory. Tyto otázky byly předmětem formálního vyšetřovacího řízení, které předcházelo tomuto rozhodnutí. Jak je vysvětleno níže, je však klasifikace finančních prostředků rozdělovaných prostřednictvím OeMAG mezi výrobce zelené elektřiny jako státních zdrojů v rozhodnutí ze dne 22. července 2009 důležitá pro zjišťování státních zdrojů v mechanismu, který osvobozuje energeticky náročné podniky od přispívání k těmto prostředkům.
5.1 Existence státní podpory
(54)
Opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, pokud 1) zvýhodňuje příjemce podpory, 2) je financované státem nebo ze státních prostředků, 3) zvýhodňuje jednotlivé podniky nebo odvětví výroby a 4) pokud může ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu.
5.1.1 Zvýhodnění
(55)
Vyplývá-li údajné zvýhodnění z osvobození nebo částečného osvobození od regulačního poplatku, je třeba výslovně objasnit, zda státní opatření v rámci zákonného systému zvýhodňuje určité podniky nebo odvětví výroby ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU oproti jiným podnikům, které se z hlediska účelu daného opatření nacházejí de jure a de facto ve srovnatelné situaci (29).
(56)
V tomto případě mělo být cílem daného opatření získat od spotřebitelů elektřiny příjmy, kterými by se financovala výroba zelené elektřiny. Energeticky náročné podniky se nacházejí de jure a de facto ve stejné situaci jako všichni ostatní spotřebitelé elektřiny, neboť všichni spotřebovávají elektřinu a odebírají svou elektřinu od dodavatelů, kteří jsou zase povinni nakupovat určité množství zelené elektřiny za zákonem nebo nařízením stanovenou pevnou cenu (zúčtovací cenu). Pokud neexistuje mechanismus udělování výjimek, platí energeticky náročné podniky dodavatelům elektřiny dodatečné náklady na zelenou elektřinu, které jsou zahrnuty do jejich vyúčtování za elektřinu. Tak dodavatelé elektřiny předávají své dodatečné náklady vyplývající z jejich povinnosti nakupovat zelenou elektřinu od střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny. Zároveň ostatní spotřebitelé elektřiny, kteří se nacházejí ve stejné skutkové a právní situaci, neboť všichni nakupují elektřinu, tuto možnost nemají. Z tohoto důvodu mechanismus udělování výjimek zvýhodňuje energeticky náročné podniky oproti všem ostatním spotřebitelům elektřiny.
(57)
Na základě osvobození poskytnutého společností E-Control GmbH však mají energeticky náročné podniky nárok na to, aby jim nebyla dodávána zelená elektřina, a dodavatelům elektřiny je zákonem zakázáno přenášet na osvobozené podniky náklady, které jim vznikají v důsledku jejich závazku nakupovat zelenou elektřinu od střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny. Namísto toho energeticky náročné podniky odvádějí tomuto středisku 0,5 % své čisté hodnoty výroby.
(58)
Z tohoto důvodu mechanismus udělování výjimek vede k tomu, že je příspěvek energeticky náročných podniků k příjmům střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny od určité výše omezen. Jsou tedy ve smyslu právních předpisů osvobozeny od poplatku, který by v obvyklých tržních podmínkách musely uhradit. Z toho plyne, že podniky, které mohou využít mechanismu udělování výjimek, jsou zvýhodněny.
(59)
Podle údajů rakouských orgánů by úleva mohla ročně činit celkem až 44 mil. EUR (30). Opatření tudíž pro tyto energeticky náročné podniky představuje zvýhodnění.
5.1.2 Státní prostředky a přičitatelnost státu
Podle ustálené judikatury může být výhoda definována jako státní podpora ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU pouze tehdy, pokud je přidělena přímo nebo nepřímo ze státních prostředků a použití těchto prostředků lze přičíst státu (31).
(60)
V tomto ohledu předložilo Rakousko dvojí tvrzení. Za prvé, prostředky spadající pod kontrolu střediska OeMAG nelze přičítat státu. Za druhé, i kdyby byly prostředky kontrolované OeMAG přičitatelné státu, snížení příjmů OeMAG v důsledku mechanismu udělování výjimek neznamená snížení státních prostředků, neboť na úrovni nižší než je středisko OeMAG (tedy na úrovni energeticky náročných spotřebitelů a obchodníků s elektřinou) nedochází k účasti státu.
(61)
Komise zjišťuje, že mechanismus udělování výjimek pro energeticky náročné podniky snižuje příjmy střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny (OeMAG), neboť dodavatelé elektřiny nemusejí kupovat zelenou elektřinu pro energeticky náročné podniky, kterým bylo poskytnuto osvobození, a přímé platby energeticky náročných podniků středisku OeMAG jsou nižší než částky, jež by OeMAG získalo, kdyby energeticky náročné podniky nebyly osvobozeny.
(62)
Komise proto musí zjistit, zda prostředky kontrolované střediskem pro nákup a prodej zelené elektřiny OeMAG představují na základě ZZE státní prostředky. Pokud by tomu tak bylo, vedlo by posuzované opatření ke snížení státních příjmů, a tudíž by bylo financované ze státních prostředků.
(63)
Ve věci Essent (32) byla společnost SEP, jež je ve vlastnictví různých nizozemských výrobců elektřiny, pověřena státem provozováním služby obecného hospodářského zájmu, tedy výběrem poplatků uložených uživatelům energetické sítě. Podle právních předpisů mohla společnost SEP použít příjmy z odvodů pouze k zákonem stanovenému účelu, tj. k vyrovnání uvízlých nákladů, které vznikly elektrárenským společnostem v souvislosti s liberalizací trhu s elektřinou.
(64)
Podle rozsudku Soudního dvora představují odvody vybírané společností SEP státní prostředky, jelikož jsou splněny následující podmínky:
a)
příplatek k ceně je odvodem, který byl uložen soukromým podnikům aktem orgánu veřejné správy (bod odůvodnění 47 a 66 rozsudku);
b)
společnost SEP byla státem pověřena provozováním služby obecného hospodářského zájmu, tj. výběrem poplatku (bod odůvodnění 68);
c)
společnost SEP nemá žádnou možnost používat výnos z poplatku k jiným než zákonem stanoveným účelům a je v tomto úkolu přísně kontrolována (bod odůvodnění 69).
(65)
Z rozsudku jasně vyplývá, že případ PreussenElektra není srovnatelný, jelikož v německém rámci, který byl Soudním dvorem posuzován, podle rozsudku “…podniky nebyly státem oprávněny, aby spravovaly státní prostředky, ale měly povinnost výkupu prostřednictvím svých vlastních finančních prostředků.“ (33) Komise poté ve svém rozhodnutí ze dne 22. července 2009 poznamenala, že v daném případě bylo středisko OeMAG zřízeno rakouským státem, který mu udělil licenci, a na základě statutu bylo pověřeno úkolem spravovat prostředky určené na podporu zelené elektřiny. Z toho Komise vyvodila, že soukromá povaha střediska OeMAG nepostačuje ke zjištění, že opatření neobsahuje státní podporu. Komise zejména zjistila, že oznámené opatření není srovnatelné se systémem PreussenElektra. Zatímco rámec případu PreussenElektra upravoval pouze obchodní vztah mezi soukromými podniky bez zásahu zprostředkujícího subjektu, rakouský zákon o zelené elektřině pověřil středisko OeMAG vybíráním a rozdělováním prostředků určených na podporu výroby zelené elektřiny.
(66)
Soudní dvůr mimo to případ odlišuje od právních věcí Pearle a PreussenElektra. Ve věci Pearle nebylo použití prostředků vybíraných profesním subjektem úředně předepsáno, nýbrž bylo soukromou reklamní kampaní. Ve věci PreussenElektra použily soukromé společnosti dodávající elektřinu, na které se vztahovala povinnost odběru zelené elektřiny za pevnou cenu, své vlastní prostředky, a nikoli příjmy z poplatku vybíraného pro stát (body 72 až 74).
(67)
Komise proto musí posoudit, zda středisko OeMAG v daném případě bylo podobně jako společnost SEP státem pověřeno výběrem a správou poplatku nebo zda OeMAG používalo své vlastní prostředky stejně, jako tomu bylo ve věci PreussenElektra (34).
(68)
Existence podpory: Komise musí nejprve zjistit, zda prostředky vybírané střediskem OeMAG představují poplatek. Komise k tomu poznamenává, že § 10 a § 19 ZZE zavazují dodavatele elektřiny k tomu, aby odebírali určité množství zelené elektřiny za cenu vyšší, než je tržní cena; tato cena je tzv. zúčtovací cena. Podle § 22b ZZE je výše zúčtovací ceny stanovována každoročně spolkovým ministrem hospodářství a práce; § 22b ZZE stanoví standardní hodnoty. Z tohoto důvodu rozdíl mezi tržní cenou elektřiny a zúčtovací cenou stanovenou aktem veřejného orgánu představuje poplatek za elektřinu. V daném případě a na rozdíl od případu PreussenElektra není tato částka placena jiným účastníkům na trhu, kteří provádějí obvyklé obchodní činnosti, takže Soudní dvůr vycházel z toho, že se tam nejedná o státní prostředky. V tomto případě se naopak platí subjektu, který je zvláště pověřen výběrem a rozdělením těchto prostředků výlučně pro účely veřejného zájmu.
(69)
Jmenování soukromého subjektu pro výběr a správu poplatku: ZZE počítá s tím, že tento poplatek nebude vybírán státem, nýbrž právním subjektem, který vlastní koncesi jako středisko pro nákup a prodej zelené elektřiny. OeMAG je nyní střediskem s koncesí pro nákup a prodej zelené elektřiny pro celé území Rakouska. Prostřednictvím této koncese je OeMAG pověřeno provozováním služby obecného hospodářského zájmu, tedy výběrem poplatků ve formě zúčtovací ceny od všech dodavatelů elektřiny.
(70)
Dodavatelé elektřiny se mohou obecně sami rozhodnout, zda poplatek přenesou na spotřebitele, a z hospodářského hlediska lze předpokládat, že tak zpravidla také činí. ZZE jim však zakazuje přenášet poplatek na energeticky náročné podniky, které jsou podle § 22c ZZE osvobozeny od povinnosti odběru zelené elektřiny.
(71)
Komise z toho vyvozuje, že středisko OeMAG bylo státem pověřeno provozováním služby obecného hospodářského zájmu vybírat a spravovat tento poplatek.
(72)
Použití prostředků k zákonem stanovenému účelu a kontrola prostředků: Komise zjistila, že OeMAG musí podle § 23 ZZE spravovat příjmy ze zúčtovací ceny na zvláštním bankovním účtu. Prostředky převedené na tento účet smí být použity výlučně k odběru zelené elektřiny. OeMAG musí kdykoli umožnit spolkovému ministrovi hospodářství a práce a rakouskému účetnímu dvoru nahlédnout do veškerých podkladů souvisejících s tímto účtem. Nezávisle na struktuře vlastníků OeMAG je rakouský účetní dvůr podle § 15 ZZE povinen provádět u střediska OeMAG následné kontroly.
(73)
Komise z toho vyvozuje, že OeMAG musí prostředky používat k zákonem stanovenému účelu a že stát provádí přísnou kontrolu použití prostředků.
(74)
Z tohoto důvodu Komise dospěla k závěru, že v souladu s věcmi Essent a Steinike představují prostředky vybírané a spravované střediskem OeMAG státní prostředky.
(75)
Rakousko uvedlo celou řadu argumentů, proč je situace OeMAG srovnatelná s věcí PreussenElektra a nikoli s věcí Essent. Jak bude patrné z následujících bodů odůvodnění, tyto argumenty při bližším posouzení neobstojí.
(76)
Úvodem Komise poznamenává, že Rakousko porovnávalo zákon o zelené elektřině s dřívějším a stávajícím německým zákonem o obnovitelných energiích a že uvedlo rozsudek Soudního dvora ve věci PreussenElektra ze dne 13. března 2001 (35). Toto srovnání ovšem není pro danou otázku relevantní. V tomto rozhodnutí Komise posuzuje pouze navrhované opatření a nebude posuzovat německou nebo srovnatelnou legislativu, jelikož každý případ musí být posuzován na základě svých vlastních okolností. S ohledem na předložená tvrzení bylo v každém případě zjištěno, že rakouská legislativa se značně odchyluje od německého zákona, který byl posuzován v případě PreussenElektra. V rozsudku PreussenElektra Soudní dvůr zjistil, že pouze výhody, které byly poskytnuty přímo státem nebo soukromým subjektem jmenovaným nebo zřízeným státem, mohou obsahovat státní prostředky. Poté Soudní dvůr zjistil, že povinnost soukromých podniků dodávajících elektřinu odebírat elektřinu nevede k přímému nebo nepřímému přenosu státních prostředků. Oznamovaný rámec tudíž není totožný s rámcem posuzovaným v rozsudku PreussenElektra. Jak je vysvětleno v rozhodnutí ze dne 22. července 2009, Komise zjistila, že rakouský systém obsahuje prostředky, které lze přičíst státu. Především Komise zjistila, že rakouský systém se od německého systému odlišuje natolik, že počítá se zprostředkujícím subjektem jmenovaným státem (např. OeMAG) a že stát sleduje a kontroluje vybírání a rozdělování prostředků, které jsou tímto subjektem spravovány. Kromě toho Komise zjistila, že by rakouský systém mohl rovněž umožňovat přímé platby státu středisku OeMAG.
(77)
Ohledně německého zákona o obnovitelných energiích je třeba poznamenat, že není předmětem tohoto oznámení, že Komise dosud toto opatření neposuzovala a tudíž nepřistoupí na jednotlivé prvky údajné analogie mezi zákonem o zelené elektřině a stávajícím zákonem o obnovitelných energiích.
(78)
Rakousko kromě toho uvádí, že OeMAG je soukromým podnikem a nikoli veřejnoprávním subjektem jako subjekty, kterých se týkaly rozsudky ve věcech Air France a Salvat Père. Rakouské orgány mohou OeMAG kontrolovat pouze následnou kontrolou účtů a odebráním koncese.
(79)
Komise v tomto ohledu s odkazem na případ Essent poukazuje na to, že není podstatné, zda stát pověří výběrem a správou příjmů z poplatku soukromý nebo veřejný subjekt. Z výkladu Soudního dvora není jasné, zda byla společnost SEP ve veřejném nebo soukromém vlastnictví, proto tato skutečnost není pro posouzení relevantní. To je v souladu s bodem odůvodnění 106 závěrů generálního advokáta Mengozziho ve věci Essent a s rozsudkem Soudního dvora ve věci Steinike (36).
(80)
Okolnost, že OeMAG je soukromě kontrolovaným podnikem, tedy nevylučuje existenci státních prostředků. Rozhodující otázkou spíše je, zda bylo středisko OeMAG státem pověřeno výběrem a správou poplatku.
(81)
Rakousko dále uvádí, že státní rozpočet nekryje žádné případné ztráty střediska OeMAG a úloha veřejných orgánů je omezena na stanovení cen za nákup a prodej zelené elektřiny. Státní rozpočet tudíž není zatížen, jako tomu bylo ve věcech Sloman Neptun a Pearle.
(82)
V tomto ohledu Komise s odkazem na věc Essent zdůrazňuje, že prostředky, které mají k dispozici soukromé subjekty pověřené státem výběrem a správou poplatku, představují státní prostředky. Tudíž je sleva týkající se výše poplatku, který musí zaplatit určité podniky, na něž se tento poplatek vztahuje, dostačující na to, aby představovala zátěž pro stát.
(83)
S ohledem na tvrzení Rakouska, podle kterého společnost Energie-Control GmbH nemá při udělování osvobození od povinnosti odběru pro energeticky náročné podniky žádný prostor pro vlastní uvážení, Komise odkazuje na výklad generálního advokáta Mengozziho, jenž v bodu odůvodnění 109 svých závěrů ve věci Essent vyložil, že pro posouzení otázky, zda určité prostředky představují státní prostředky, není podstatné, zda zprostředkující subjekt pověřený státem výběrem a správou poplatků disponuje prostorem pro vlastní uvážení.
(84)
Ohledně posledního tvrzení Rakouska, totiž že celková částka zaplacená dodavateli elektřiny středisku OeMAG není mechanismem udělování výjimek dotčena a že se mění pouze rozdělení celkové částky na různé kategorie konečných spotřebitelů, Komise upozorňuje na to, že okolnost, že ztráty na státních prostředcích jsou vyrovnávány navýšením státních příjmů z jiných zdrojů, rovněž není z hlediska využití státních prostředků relevantní. Rozhodující spíše je, že je jeden podnik zvýhodňován a tato výhoda vede ke snížení příjmů státu od tohoto podniku. Rozumí se samo sebou, že stát si nakonec musí najít jiné zdroje příjmů, aby ztráty vyrovnal.
(85)
Komise dospěla k závěru, že skutkový stav v daném případě odpovídá skutkovému stavu posuzovanému v případech Essent a Steinike; veškerá kritéria pro existenci státních prostředků stanovená v posledně jmenovaných případech jsou splněna. Posuzované opatření je tudíž financováno ze státních prostředků.
(86)
Využívání prostředků kontrolovaných střediskem OeMAG je upravováno zákonem o zelené elektřině. Proto lze využívání prostředků přičíst státu.
(87)
Z výše uvedeného vyplývá, že v důsledku mechanismu udělování výjimek dochází ke ztrátám státních prostředků, tudíž je přičitatelný státu.
5.1.3 Selektivita opatření
(88)
Komise připomíná možnost, že opatření se sice - teoreticky - jeví jak ve vztahu k podnikům, tak ve vztahu k hospodářským odvětvím neutrální, přesto by však - prakticky - mohlo být selektivní.
(89)
Rakousko uvádí, že mechanismus udělování výjimek není státní podporou, neboť není selektivní, ale představuje spíše všeobecné opatření, které je otevřené všem podnikům a hospodářským odvětvím. Rakousko za prvé uplatňuje, že prahová hodnota 0,5 % v oznamovaném režimu nezahrnuje žádná omezení ve vztahu k určitým hospodářským odvětvím, k velikost podniku nebo jiná selektivní kritéria (37). Za druhé Rakousko zjišťuje, že opatření se de facto týká 2 300 podniků z 19 různých hospodářských odvětví, což ukazuje, že opatření je - ve skutečnosti - otevřené všem podnikům a hospodářským odvětvím.
(90)
Opatření je selektivní, pokud zvýhodňuje jen určité podniky nebo určitá hospodářská odvětví. Naopak není selektivní, platí-li pro všechny podniky v dané zemi nezávisle na předmětu jejich činnosti.
(91)
Pokud jde o první argumentaci, Komise zjistila, že prahová hodnota 0,5 % nepostačuje k tomu, aby byl oznamovaný režim označen jako všeobecné opatření. Komise naopak zjistila, že v důsledku této prahové hodnoty nemohou oznamované opatření využít všechny podniky v zemi.
(92)
Rakousko uvádí, že oznamované opatření je vyhrazeno podnikům, jejichž náklady v důsledku jejich příspěvku na podporu zelené elektřiny vzrostly o více než 0,5 % čisté hodnoty výroby. Komise zjistila, že se tyto předpoklady velmi podobají definici energeticky náročných výrobních odvětví podle čl. 17 odst. 1 písm. a) směrnice o zdanění energie (38). Rakouské orgány však tvrdí, že tato prahová hodnoty 0,5 % nepostačuje k tomu, aby bylo oznamované opatření označeno jako selektivní. Domnívají se, že tento názor lze podpořit rozsudkem Soudního dvora ve věci Adria Wien. V tomto rozsudku posoudil Soudní dvůr (částečnou) náhradu energetické daně, která byla poskytnuta podnikům, jejichž energetická daň překračuje 0,35 % jejich čisté hodnoty výroby. Soudní dvůr zjistil, že: „(…) vnitrostátní opatření, která předpokládají částečnou náhradu energetických daní ze zemního plynu a elektrické energie, nepředstavují státní podpory ve smyslu článku 92 Smlouvy o ES (…) [nyní článek 107 SFEU], pokud jsou poskytována všem podnikům v daném státě nezávisle na předmětu jejich činnosti.“ (39)
(93)
Komise však zastává názor, že tento rozsudek v daném případě nevylučuje zjištění selektivity ve vztahu k prahové hodnotě 0,5 %. Komise zjistila, že u rozsudku se jednalo o předběžné rozhodnutí na žádost rakouského Soudního dvora, v němž byl posuzován stávající režim ohledně vracení energetických daní. Rakouský Soudní dvůr předložil dvě otázky. Za prvé se ptal, zda je třeba vracení daní v rámci stávajícího režimu považovat za selektivní, jelikož je poskytováno výlučně podnikům, které vyrábějí hmotné statky. Za druhé položil (hypotetickou) otázku, jak by Soudní dvůr posoudil vracení daní, které by nebylo omezené na podniky, jejichž těžištěm je výroba hmotného majetku, nýbrž by bylo poskytováno všem podnikům nezávisle na předmětu jejich činnosti.
(94)
Pokud jde o první otázku, Soudní dvůr zjistil, že opatření se omezením vracení daní na podniky, které vyrábějí hmotné statky, stalo selektivním. Vzhledem k hypotetické povaze druhé otázky, jak by Soudní dvůr posoudil vracení daní otevřené všem hospodářských odvětvím, odpověděl Soudní dvůr spíše obecně. Zjistil, že opatření je selektivní, pokud zvýhodňuje určité podniky nebo výrobní odvětví, zatímco není selektivní, když je poskytováno všem podnikům v zemi bez rozdílu (40). Následně Soudní dvůr vyvodil závěr, že vnitrostátní opatření nepředstavují státní podporu “… pokud jsou poskytovány všem podnikům v zemi nezávisle na předmětu jejich činnosti.“ (41) Soudní dvůr ovšem neuvádí, zda opatření, které podléhá prahové hodnotě 0,35 %, podle jeho názoru skutečně platí pro všechny podniky. Totéž zjistil také generální advokát Jacobs ve svých závěrech k následujícímu rozsudku Soudního dvora: “… účinek prahové hodnoty 0,35 % [nebyl] v rozsudku Soudního dvora ve věci Adria-Wien zkoumán“ (42). Soudní dvůr nemusel posuzovat, zda byl mechanismus udělování výjimek jako takový (tzn. bez omezení na podniky, které vyrábějí převážně hmotné statky) de facto selektivní. Soudní dvůr tudíž nevyloučil, že by prahová hodnota 0,35 % byla selektivní tehdy, kdyby vedla k tomu, že by opatření de facto neplatilo pro všechny podniky v zemi.
(95)
Komise naopak zastává názor, že Soudní dvůr poskytl určité náznaky, že by taková prahová hodnota mohla být selektivní navzdory tomu, že opatření možná platí pro řadu různých hospodářských odvětví. Soudní dvůr tak ve své odpovědi na druhou otázku především zjišťuje, že státní opatření nelze ani na základě počtu zvýhodněných podniků, ani na základě různorodosti a významu hospodářských odvětví, ke kterým tyto podniky patří, považovat za všeobecné hospodářskopolitické opatření (43). Dále Komise zjišťuje, že velký počet opatření, která se nevztahují k určitému odvětví, lze podle judikatury Soudního dvora považovat za selektivní, pokud - de facto - nejsou poskytována všem podnikům v zemi (44). Z výše uvedeného vyplývá, že také opatření, která jsou určena všem hospodářským odvětvím, mohou být považována za selektivní z toho důvodu, že de facto nejsou poskytována všem podnikům v dané zemi.
(96)
Tento názor je vyjádřen rovněž v rozhodnutí Komise o vracení energetických daní v Rakousku (45). V návaznosti na výše uvedený rozsudek Soudního dvora Rakousko rozšířilo opatření takovým způsobem, že nyní mohly o vracení energetických daní žádat podniky ze všech hospodářských odvětví. Ve svém hodnocení pozměněného režimu však Komise považuje opatření i nadále za selektivní, neboť ačkoli daňová sleva nyní formálně platí pro všechny podniky, ve skutečnosti prospívá jen podnikům, které v poměru k čisté hodnotě výroby vykazují vysokou spotřebu energií (46). Komise dospěla k závěru, že se v případě slevy z energetických daní jednalo o protiprávní (tzn. neoznámenou) státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem (47).
(97)
Účinky rozhodnutí Komise později vedly k tomu, že rakouský správní soud požádal Soudní dvůr o rozhodnutí o předběžné otázce (48). Otázky, které rakouský správní soud předložil, se vztahovaly k působnosti účinků protiprávnosti vracení daní, a Soudní dvůr neposuzoval znovu aspekt selektivity. Tento aspekt byl naopak předmětem připomínek generálního advokáta. Ve svých závěrech generální advokát uvedl:“… jak Komise zdůrazňuje, tím, že by byly daně vráceny jen těm podnikům poskytujícím služby (dodatečně k podnikům výrobního odvětví), které nejsou na základě prahové hodnoty 0,35 % vyloučeny, by byl okruh příjemců podpory pouze rozšířen. Tím by se podpoře ovšem neodebraly její účinky jako takové, neboť kritérium selektivity by přetrvávalo.“ (49) Generální advokát dále zjistil: „Odůvodnění Komise v jejím rozhodnutí z roku 2004 je přesvědčivé, pokud jde o selektivní povahu prahové hodnoty ve výši 0,35 % v pozměněném režimu, (…)“ (50).
(98)
Komise z výše uvedeného vyvozuje, že prahová hodnota 0,5 % je v daném případě kritériem selektivity, kterým se využití oznámeného opatření omezuje na energeticky náročné podniky, zatímco podniky méně náročné na energie jsou vyloučeny. Nezávisle na počtu hospodářských odvětví, která opatření využívají, tak prahová hodnota sama o sobě vede k tomu, že oznámené opatření neprospívá všem podnikům v zemi. Prahová hodnota tudíž činí oznámené opatření selektivním.
(99)
Komise kromě toho zjišťuje, že posuzovaný mechanismus udělování výjimek mohou využívat pouze ty podniky, kterým je podle rakouského zákona o vracení energetických daní, které bylo předmětem rozhodnutí Komise o státní podpoře C-33/2003, přiznáno navrácení daní. Tvrzení Komise v daném rozhodnutí se použije obdobně i v daném případě.
(100)
Pokud jde o druhou argumentaci předloženou Rakouskem, Komise zjistila, že oznámené opatření je selektivní rovněž z toho důvodu, že se de facto přednostně zaměřuje na omezený počet podniků, které vyrábějí určité energeticky náročné zboží. Komise zjistila, že podle judikatury Soudního dvora musí být opatření posuzováno na základě svých účinků a nikoli na základě svých cílů nebo příčin (51). Přestože opatření formálně prospívá všem hospodářským odvětvím a podnikům, může být považováno za selektivní, pokud de facto neprospívá všem podnikům v zemi. Soudní dvůr zjistil, že: „[Režim nelze] považovat za opatření obecné hospodářské politiky ani na základě velkého počtu zvýhodněných podniků, ani na základě různorodosti a významu hospodářských odvětví, ke kterým tyto podniky náleží“ (52).
(101)
Ve svém šetření Komise zjistila, že oznámený režim se soustředí přednostně na velmi malý počet podniků vyrábějících převážně zboží. V této souvislosti Rakousko dne 9. září 2010 předložilo údaje, které vycházely se stávajícího používání režimu s intenzitou podpory nižší než prahové hodnoty oznamovací povinnosti. Podle těchto údajů požádalo o využití režimu pouze asi 2 000 rakouských podniků z celkového počtu 300 000 (tj. méně než 1 % všech rakouských podniků). Kromě toho v rámci stávajícího uplatňování režimu jde asi 66 % prostředků ve prospěch podniků, které „vyrábějí zboží“ (53). Vzhledem k tomu, že Rakousko mělo zvýšit intenzitu podpor nad prahové hodnoty de minimis, pod kterými je režim dosud předběžně uplatňován, Komise dále zjistila, že opatření by se pak zřejmě ještě silněji soustředilo na podniky působící v oblasti výroby zboží. To vyplývá ze skutečnosti, že na základě údajů předložených Rakouskem by využilo jen dvanáct podniků vyšších intenzit podpory, než v rámci nyní uplatnitelného znění režimu, a že jen dva z těchto podniků působí v odvětví dopravy, zatímco deset z nich připadá na výrobu zboží (54).
(102)
Na základě výše uvedeného Komise dospěla k závěru, že oznámený režim nebude většině hospodářských odvětví rakouského hospodářství prospívat vůbec nebo jí bude prospívat jen ve velmi malé míře, zatímco zvýhodněny budou především podniky v jednom z těchto hospodářských odvětví, totiž v odvětví výroby zboží. Nezávisle na počtu hospodářských odvětví, v nichž by podniky mohly opatření využít, se opatření soustředí především na podniky vyrábějící zboží, a je proto třeba je de facto považovat za selektivní.
(103)
Na základě výše uvedeného Komise vyvodila závěr, že oznámený mechanismus udělování výjimek je selektivní, neboť za prvé předpokládá prahovou hodnotu 0,5 %, čímž je opatření vyhrazeno energeticky náročným podnikům, a za druhé tyto podniky působí v prvé řadě v odvětví výroby zboží.
(104)
Komise zjistila, že opatření navzdory své selektivní povaze nesplňuje kritérium selektivity, pokud je povahou nebo vnitřním uspořádáním systému, jehož je součástí, oprávněné (55). Komise poznamenává, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí tuto skutečnost doložit příslušný členský stát (56).
(105)
Podle vyjádření Soudního dvora je přitom nutno rozlišovat na jedné straně mezi cíli určité daňové soustavy, které s ní nesouvisejí, a mechanismy vlastními samotné daňové soustavě, které jsou nezbytné k uskutečnění takových cílů. Pouze posledně jmenované mechanismy připadají v úvahu jako odůvodnění na základě povahy, případně vnitřní uspořádání daňového systému, jehož součástí opatření je (57). Vnější cíle musejí být zohledněny během posouzení slučitelnosti (58).
(106)
Rakouské orgány zastávají názor, že diferenciace částek podle § 22c ZZE má za cíl zohlednit kapacity podniků v souvislosti s výběrem dodatečných odvodů. Domnívají se rovněž, že mechanismus udělování výjimek nebude mít negativní vliv na ekologické výhody předpokládané v ZZE, neboť částky podpory určené k podpoře výroby zelené elektřiny se nesníží. Pouze snížením environmentálních nákladů pro určité podniky je možné vytvořit udržitelný mechanismus financování zelené elektřiny, který je nezbytný pro zajištění podpory obnovitelných zdrojů energie.
(107)
Komise v této souvislosti zjišťuje, že vnitřním cílem systému zavedeného zúčtovací cenou je získání příjmů, které mají být použity především na podporu obnovitelných energií. Mechanismus udělování výjimek má naopak za cíl zvýšit konkurenceschopnost energeticky náročných podniků tím, že tyto podniky musejí platit nižší cenu za elektřinu, a tímto způsobem posílit přijatelnost systému založeného na zúčtovací ceně. Tímto je sledován cíl, který nesouvisí s logikou a vnitřním uspořádáním systému.
(108)
Podle judikatury Soudního dvora nemůže být sledování takového vnějšího cíle použito k odůvodnění opatření na základě povahy či vnitřního uspořádání daňového systému (59). Tuto analýzu lze provést pouze během posouzení slučitelnosti (60).
(109)
Komise zjistila, že v obou rozhodnutích o státní podpoře, které rakouské orgány uvedly a jimiž mělo být podpořeno tvrzení, že mechanismus udělování výjimek je oprávněn logikou a vnitřním uspořádáním systému, byla situace odlišná. Cílem rozhodnutí N 271/06 o dánských daňových předpisech souvisejících s přebytky tepla bylo zajistit u veškerých energetických výrobků neutralitu z hlediska zdanění, nikoli zvýšit konkurenceschopnost. Rozhodnutí N 860/06 o osvobození energetických produktů s dvojím použitím od energetických daní v Německu vycházelo ze zásady zdanit pouze energetické produkty použité jako palivo nebo pohonné hmoty.
(110)
Z výše uvedeného vyplývá, že oznámené osvobození energeticky náročných výrobních odvětví není oprávněné povahou nebo vnitřním uspořádáním systému, jehož je součástí.
(111)
Komise proto dospěla k závěru, že oznámené opatření splňuje podmínku selektivity, neboť je de facto selektivní a není oprávněné povahou nebo vnitřním uspořádáním systému.
5.1.4 Narušení hospodářské soutěže a negativní vliv na obchod
(112)
Podniky zvýhodněné opatřením, které podle názoru Komise představuje provozní podporu, působí převážně v oblasti výroby energeticky náročného zboží, jako jsou výrobky z kovu nebo papíru (61). V těchto hospodářských odvětvích dochází k obchodu mezi členskými státy a podniky konkurují podnikům z jiných členských států. Proto může dané opatření vést k narušení hospodářské soutěže a ovlivnit obchod na vnitřním trhu.
5.1.5 Závěr
(113)
Komise dospěla k závěru, že mechanismus udělování výjimek představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, neboť vede ke ztrátám státních prostředků, které poskytují energeticky náročným podnikům selektivní výhodu. Opatření by tudíž mohlo ovlivnit obchod mezi členskými státy a zkreslit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu.
5.2 Oprávněnost podpory
(114)
Rakousko se zavázalo, že opatření neprovede, dokud je Evropská komise neschválí. Rakouské orgány oznámily opatření před jeho provedením, splnily proto svou povinnost podle čl. 108 odst. 3 SFEU (62).
5.3 Posouzení slučitelnosti podpory s vnitřním trhem
(115)
Komise může prohlásit státní podpory na základě čl. 107 odst. 3 SFEU za slučitelné s vnitřním trhem. Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí členský stát doložit, že je opatření slučitelné s vnitřním trhem (63).
(116)
Komise má ve věcech podpor, které spadají pod čl. 107 odst. 3 SFEU, velký prostor pro vlastní uvážení (64). Při uplatňování tohoto uvážení zveřejnila pokyny a sdělení, v nichž jsou stanovena kritéria, podle nichž mohou být určité druhy podpor prohlášeny na základě čl. 107 odst. 3 SFEU za slučitelné s vnitřním trhem. Podle ustálené judikatury je Komise vázána svými pokyny a sděleními, které zveřejnila v oblasti kontroly státních podpor, pokud se neodchylují od předpisů SFEU a pokud je členské státy uznaly (65).
(117)
Proto je třeba nejprve prověřit, zda oznámená podpora spadá do působnosti jedněch nebo vícera pokynů nebo sdělení a zda ji lze prohlásit za slučitelnou s vnitřním trhem, protože splňuje v nich stanovená kritéria slučitelnosti.
(118)
Rakousko prohlásilo, že oznámené opatření spadá do působnosti pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (66), případně se tyto pokyny použijí odpovídajícím způsobem. Kromě toho Rakousko zastává názor, že podpora spadá do působnosti obecného nařízení o blokových výjimkách (67).
(119)
Jsou však jasně stanoveny situace, v nichž lze poskytovat provozní podpory. Především je možné poskytnout provozní podporu ve formě snížení daní za určitých předpokladů na základě kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (68) nebo na základě článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách (69). Za určitých předpokladů mohou být opatření posuzována také přímo na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
5.3.1 Pokyny ke státní podpoře na ochranu životního prostředí
(120)
Působnost pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí je definována takto (70):
„(58)
Tyto pokyny se vztahují na státní podporu na ochranu životního prostředí. Budou se uplatňovat podle dalších politik Společenství o státní podpoře, dalších ustanovení Smlouvy o založení Evropského společenství a Smlouvy o Evropské unii a právních předpisů, které byly podle těchto smluv přijaty.
(59)
Tyto pokyny se vztahují na podporu [24] prosazující ochranu životního prostředí ve všech odvětvích upravených Smlouvou o ES. Rovněž se vztahují na ta odvětví, na něž se vztahují zvláštní pravidla Společenství o státní podpoře (zpracování oceli, stavba lodí, motorová vozidla, syntetická vlákna, doprava, uhlí, zemědělství a rybolov), pokud z těchto zvláštních pravidel nevyplývá opak.“
(121)
Podle bodu odůvodnění 70 odst. 1 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí se ochranou životního prostředí rozumí jakákoli činnost, kterou příjemce podpory sám provádí, určená k ozdravění okolí nebo přírodních zdrojů, zamezení nebo snížení rizika jejich poškození nebo k podpoře účinnějšího využívání těchto zdrojů, včetně opatření na úsporu energie a využívání obnovitelných zdrojů energie. Z bodu odůvodnění 151 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí vyplývá, že opatření, která přispívají alespoň nepřímo ke zlepšení ochrany životního prostředí, spadají do působnosti těchto pokynů.
(122)
Rakouské orgány se domnívají, že mechanismus udělování výjimek nepřímo přispívá k ochraně životního prostředí ze dvou důvodů: za prvé je mechanismus důležitým předpokladem pro zajištění politické podpory pro zvýšení zúčtovací ceny na vyšší úrovni, což je zároveň nutné pro financování dalšího rozvoje výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů, a za druhé zvyšuje ceny za spotřebu elektřiny, čímž vytváří pobídku k energeticky účinnějšímu jednání.
(123)
Ohledně prvního tvrzení Komise zjistila, že zúčtovací cena a zvyšování výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů spolu nemusí nutně souviset. Rakousko má podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES ze dne 23. dubna 2009 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů a o změně a následném zrušení směrnic 2001/77/ES a 2003/30/ES (dále jen „směrnice o obnovitelných zdrojích energie“) (71) povinnost zvyšovat výrobu elektřiny z obnovitelných zdrojů. Může se však samo rozhodnout, jak bude toto zvýšení financovat. Rakousko by mohlo např. také použít příjmy z daní. Mechanismus udělování výjimek tudíž není nutný pro zvyšování výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů.
(124)
Ohledně druhého tvrzení Komise zjistila, že mechanismus udělování výjimek funguje jako strop. Průměrná cena za elektřinu, jež platí energeticky náročné podniky, klesá s každou spotřebovanou kWh, kterou překračují prahovou hodnotu. Mechanismus udělování výjimek tak přispívá spíše ke snížení energetické účinnosti, namísto aby byl pobídkou k jejímu zvyšování.
(125)
Komise proto dospěla k závěru, že mechanismus udělování výjimek nespadá do působnosti pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(126)
I kdyby opatření spadalo do působnosti těchto pokynů, což není tento případ, Komise zjistila, že by nebylo možné prohlásit je za slučitelné s vnitřním trhem, neboť nejsou splněny předpoklady uvedené v kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(127)
V kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí se v souvislosti s posouzením slučitelnosti rozlišuje mezi harmonizovanými a neharmonizovanými ekologickými daněmi. Parafiskální odvod ve formě zúčtovací ceny nepředstavuje ekologickou daň harmonizovanou na úrovni Unie. Na základě těchto skutečností Komise zjistila, že směrnice o obnovitelných zdrojích energie stanoví v souvislosti s obnovitelnými energiemi závazné cíle, ponechává však členským státům možnost rozhodnout, jak těchto cílů dosáhnou.
(128)
Mechanismus udělování výjimek by tudíž musel být posuzován podle pravidel pro neharmonizované ekologické daně, která jsou uvedena v kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (72).
(129)
Podle těchto ustanovení musí členský stát sdělit informace o hospodářských odvětvích nebo kategoriích příjemců podpory, na které se vztahuje osvobození od daně/snížení daní, a situaci hlavních příjemců podpory v každém dotčeném odvětví a vysvětlit, jak může zdanění přispět k ochraně životního prostředí. Zvýhodněná hospodářská odvětví by měla být řádně popsána a měla by poskytnout seznam největších příjemců v každém odvětví (měřeno zejména podle obratu, podílů na trhu a velikosti daňového základu) (73). Na základě těchto informací musí Komise posoudit, zda je osvobození od ekologické daně nebo její snížení nezbytné a přiměřené. Pokud jde o kritérium nezbytnosti, výběr příjemce podpory musí být založen na objektivních a transparentních kritériích; ekologická daň bez snížení musí vést ke značnému nárůstu výrobních nákladů, které nelze přenést na spotřebitele, aniž by to vedlo k významnému snížení prodeje (74). Pokud jde o přiměřenost podpory, musí daný členský stát prokázat, že každý příjemce platí poměrnou částku úrovně vnitrostátní daně, která ve velké míře odpovídá vlivu jeho činnosti na životní prostředí, že platí alespoň 20 % vnitrostátní daně, pokud není oprávněná nižší úroveň, a že snížení daní nebo osvobození od daní jsou podmíněna uzavřením dohod k dosažení cílů ochrany životního prostředí (75).
(130)
Komise však zjistila, že Rakousko výše uvedené informace navzdory opakovaným výzvám Komise neposkytlo (76). Komise tudíž nemohla posoudit, zda je podpora nezbytná a přiměřená nebo jakým způsobem přispívá k ochraně životního prostředí.
5.3.2 Analogické použití kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí
(131)
Vzhledem ke skutečnosti, že oznámený mechanismus udělování výjimek nepřispívá k ochraně životního prostředí ani nepřímo, Komise dále posuzovala, zda by mohla tento mechanismus schválit analogicky s kapitolou 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(132)
Podle rakouských orgánů by mohl být mechanismus udělování výjimek posuzován analogicky s předpisy o snížení harmonizovaných daní z energie v bodech odůvodnění 152 a 153 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. V této souvislosti Komise připomíná, že v kapitole 4 těchto pokynů se počítá se dvěma způsoby posouzení snížení ekologických daní, které by mohly vést k odlišným závěrům. Za prvé kapitola 4 obsahuje předpisy týkající se snížení daní z energie harmonizovaných směrnicí o zdanění energie, které mohou být bez dalšího posuzování prohlášeny za slučitelné s vnitřním trhem, pokud je dodržena minimální úroveň zdanění stanovená směrnicí o zdanění energie. Za druhé kapitola 4 obsahuje určitá pravidla pro posuzování snížení neharmonizovaných ekologických daní a snížení harmonizovaných daní z energie, které nedosahují minimální úrovně daně stanovené ve směrnici o zdanění energie. Podle těchto pravidel musí členský stát mimo jiné uvést podrobné údaje o nezbytnosti a přiměřenosti daného opatření. Rakouské orgány tvrdí, že by Komise mohla schválit mechanismus udělování výjimek pro parafiskální odvody na základě toho, že zvýhodněné podniky zaplatí alespoň minimální úroveň rakouské daně z energie.
(133)
Komise zjistila, že v její rozhodovací praxi či v judikatuře Evropských soudů neexistují precedentní případy, v nichž by byla pravidla pro posuzování harmonizovaných daní z energie podle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí použita analogicky s parafiskálními odvody.
(134)
Podle ustálené judikatury Soudního dvora lze normu práva EU použít analogicky, pokud jsou splněny tyto dva předpoklady: za prvé musejí pravidla použitelná v daném případě ve velkém rozsahu odpovídat pravidlům, která mají být použita analogicky. Za druhé musejí pravidla použitelná v daném případě obsahovat mezeru, která není slučitelná s některou obecnou zásadou práva EU a která může být analogickým použitím uzavřena (77). Vzhledem k těmto předpokladům Komise zjistila, že analogie jsou v právu EU používány jen ve výjimečných případech.
(135)
Za prvé musejí pravidla použitelná v daném případě ve velkém rozsahu odpovídat pravidlům, která mají být použita analogicky. Jelikož kapitola 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí počítá se snížením daně nebo s osvobozením od daně, musejí pravidla týkající se oznámených odvodů v rámci ZZE do velké míry odpovídat pravidlům použitelným na ekologické daně.
Komise však zjistila, že právní situace s ohledem na ekologické daně podle práva EU není srovnatelná s právní situací s ohledem na parafiskální odvody podle práva EU. Zatímco v právu EU neexistují specifická pravidla pro parafiskální odvody, existují však specifická pravidla pro výběr ekologických daní. Jedná se především o minimální úroveň zdanění stanovenou směrnicí o zdanění energie a o osvobození od této minimální úrovně, které je poskytováno za předpokladů uvedených v kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a v článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách. Ohledně parafiskálních odvodů Komise zjistila, že neexistují ani pravidla osvobození od daní či snížení daní, ani pravidla k minimální úrovni zdanění.
(136)
Komise proto dospěla k závěru, že parafiskální odvody existující v rámci rakouského režimu nepodléhají žádným pravidlům, která by odpovídala pravidlům platným pro ekologické daně podle práva EU.
(137)
Za druhé musejí pravidla použitelná v daném případě obsahovat mezeru, která není slučitelná s některou obecnou zásadou práva EU a která může být analogickým použitím uzavřena.
(138)
Opatření, která nespadají do oblasti působnosti pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, však mohou být posuzována podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Komise tudíž nenašla v pokynech ke státní podpoře na ochranu životního prostředí žádnou takovou mezeru, která by opravňovala posouzení oznámeného opatření použitím analogického posouzení. Tento závěr platí pro oba případy - pro analogie s harmonizovanými i neharmonizovanými daněmi.
(139)
Kromě toho by neexistence pravidel pro osvobození od parafiskálních odvodů nemohla být odstraněna analogickým použitím pravidel týkajících se snížení energetických daní podle práva EU. Komise k tomu zjistila, že analogické použití pravidel pro snížení harmonizovaných daní z energie na neharmonizované parafiskální odvody by rovněž znamenalo, že by podniky mohly splnit minimální úroveň zdanění podle směrnice o zdanění energie zaplacením těchto parafiskálních odvodů. Tento přístup proto není v souladu se smyslem směrnice o zdanění energie. Komise se proto domnívá, že minimální sazby podle směrnice o zdanění energie byly stanoveny pouze pro použití v rámci harmonizovaného systému daní z energie. Jejich použití jako reference mimo harmonizovanou oblast by znamenalo použití, které se nepředpokládalo. Minimální sazby jednoznačně nebyly stanoveny s cílem určit celkovou zátěž, kterou by měly energeticky náročné podniky nést na základě environmentálních regulačních opatření vyplývajících především z mechanismů financování pro výkupní ceny. S takovým přístupem by se rovněž opominulo, že politika v oblasti státních podpor akceptuje shovívavý postup v případě osvobození od daně nad minimální harmonizovanou sazbou z toho důvodu, že je alespoň do určité míry zajištěn rovný přístup dodržením minimálních sazeb platných ve všech členských státech. Toto tvrzení ovšem neplatí pro zátěž vyplývající z neharmonizovaných systémů výkupních cen, u nichž může odchýlením od standardních příspěvků dojít k narušení hospodářské soutěže.
(140)
Z toho plyne, že neexistence pravidel týkajících se snížení parafiskálních odvodů nepředstavuje žádnou mezeru, která by nebyla slučitelná s některou obecnou zásadou práva EU a která by mohla být odstraněna analogickým použitím existujících pravidel týkajících se snížení harmonizovaných energetických daní.
(141)
I kdyby analogické použití bylo možné, mechanismus udělování výjimek by nemohl být považován v žádném případě za slučitelný z důvodů uvedených v 129. až 133. bodě odůvodnění.
(142)
Komise z výše uvedeného usuzuje, že nemůže vytvořit analogii mezi oznámeným mechanismem udělování výjimek a pravidly pro posuzování snížení harmonizovaných daní z energie podle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, a tudíž nemůže schválit mechanismus udělování výjimek na základě takové analogie.
5.3.3 Analogie s článkem 25 obecného nařízení o blokových výjimkách
(143)
Komise dále prověřila, zda by mohla mechanismus udělování výjimek schválit analogicky s článkem 25 obecného nařízení o blokových výjimkách.
(144)
Podle názoru rakouských orgánů ponechává rozdílné znění kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách určitý prostor pro schválení opatření v analogii s článkem 25 obecného nařízení o blokových výjimkách. Rakousko uvádí, že v bodě odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí se říká:
„Aby snížení harmonizovaných daní či osvobození od harmonizovaných daní, zejména v případech harmonizovaných směrnicí 2003/96/ES, bylo slučitelné s článkem 87 Smlouvy o ES, musí být přípustná podle příslušných platných předpisů Společenství a být v souladu s limity a podmínkami zde stanovenými.“
(145)
Článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách však zní:
„Režimy podpor na ochranu životního prostředí v podobě úlev na ekologických daních splňující podmínky směrnice 2003/96/ES jsou slučitelné se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 Smlouvy a jsou vyňaty z oznamovací povinnosti podle čl. 88 odst. 3 Smlouvy, pokud jsou splněny podmínky stanovené v odstavcích 2 a 3 tohoto článku.“ (78)
(146)
Z tohoto znění Rakousko vyvodilo, že článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách je možná pojat šířeji než bod odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. Rakousko tvrdilo, že bod odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí možná platí pouze pro daně harmonizované směrnicí o zdanění energie, přičemž článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách pouze požaduje, aby mechanismus udělování výjimek dodržel minimální daň stanovenou ve směrnici o zdanění energie, i když se nejedná o harmonizovanou daň z energie. Podle názoru Rakouska by proto bylo možné použít článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách na úlevy na neharmonizovaných ekologických daních, které by mohly být prohlášeny za slučitelné s vnitřním trhem, pokud obecný daňový systém dodrží minimální daň z energie. Rakousko sice uznalo, že příspěvky placené v rámci ZZE nejsou daněmi (79), tvrdilo však, že by oznámený mechanismus udělování výjimek mohl být posouzen a schválen analogicky s ustanovením o ekologických daních v článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách.
(147)
Podle názoru Komise však neexistuje žádný prostor pro analogické použití článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách. Za prvé pravidla použitelná v daném případě ve velkém rozsahu neodpovídají pravidlům, která mají být použita analogicky. Ze znění článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách jednoznačně vyplývá, že tento předpis platí pouze pro ekologické daně harmonizované směrnicí o zdanění energie. V tomto smyslu je označení jako daň z energie „předpokladem“ pro použití článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách. Tento výklad je podpořen také tím, že z logiky systému obecného nařízení o blokových výjimkách vyplývá, že jeho oblast působnosti nemůže být širší než působnost pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, na které se vztahuje. Článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách tudíž jednoznačně platí jen pro daně z energie harmonizované směrnicí o zdanění energie. Jak již bylo řečeno, nejsou však příspěvky placené v rámci zákona o zelené elektřině ekologickými daněmi a předpisy směrnice o zdanění energie se na ně nevztahují. Z toho vyplývá, že pravidla pro daně z energie a pravidla pro rakouské výkupní ceny nejsou v širší míře srovnatelná. Za druhé pravidla použitelná v daném případě neobsahují mezeru, která není slučitelná s některou obecnou zásadou práva EU a která může být analogickým použitím uzavřena. Snížení daní nebo srovnatelná opatření, na která se nevztahuje obecné nařízení o blokových výjimkách, nejsou sama o sobě neslučitelná s právem EU, musí však splnit obecnou oznamovací povinnost podle článku 108 SFEU. Mohou pak být posouzena a prohlášena za slučitelná s vnitřním trhem podle pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí nebo - pokud tyto nejsou použitelné - přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Z toho vyplývá, že pravidla použitelná pro posouzení rakouského režimu podpory neobsahují žádnou mezeru neslučitelnou s právem EU.
(148)
Na základě výše uvedených skutečností Komise dospěla k závěru, že nemůže vytvořit analogii mezi příspěvky v rámci zákona o zelené elektřině a harmonizovanými daněmi z energie podle článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách, a tudíž nemůže schválit mechanismus udělování výjimek na základě takové analogie.
5.3.4 Slučitelnost podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(149)
Komise zjistila, že Rakousko neuplatnilo, že by mechanismus udělování výjimek mohl být prohlášen slučitelným přímo na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Jelikož členský stát musí uvést důvody, na jejichž základě může být zjištěna slučitelnost podpory (80), a doložit, že jsou splněny příslušné předpoklady, Rakousko již z tohoto důvodu nesmí použít tento důvod slučitelnosti.
(150)
Komise nicméně prověřila, zda by mechanismus udělování výjimek mohl být považován na tomto právním základě za slučitelný.
(151)
Ustanovení čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU stanoví, že „podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, mohou být považovány za slučitelné s vnitřním trhem, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem“. Podle judikatury Soudního dvora může Komise prohlásit podporu za slučitelnou s vnitřním trhem, pokud podpora přispívá k uskutečnění cílů společného zájmu (81), je nezbytná k dosažení tohoto cíle (82) a nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(152)
V souladu s tím je běžnou praxí Komise (83), že opatření mohou být prohlášena za slučitelná přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, pokud jsou nezbytná a přiměřená a pokud pozitivní dopad na cíl společného zájmu vyváží negativní účinky na hospodářskou soutěž a obchod. V tomto ohledu Komise považuje za přiměřené posoudit tyto otázky:
1.
Je stanovený cíl opatření podpory jasně definován a představuje společný zájem?
2.
Je podpora dobře navržena tak, aby zajistila splnění cíle společného zájmu? Zejména:
a)
je opatření podpory vhodným a nezbytným nástrojem, nebo existují jiné, vhodnější nástroje?
b)
má podpora motivační efekt, tj. ovlivňuje podpora chování podniků?
c)
je podpora přiměřená, tj. mohlo by být stejné změny chování dosaženo také nižší podporou?
3.
Je narušení hospodářské soutěže a účinek na obchod omezený, takže celkově převažují pozitivní účinky?
(153)
Podle údajů Rakouska je cílem opatření především ochrana životního prostředí. Jak je však vysvětleno v bodech 126 až 129, mechanismus udělování výjimek k ochraně životního prostředí nijak nepřispívá.
(154)
Kromě toho je kladného účinku opatření na životní prostředí dosaženo všeobecným zvýšením výkupních cen, což by podle Rakouska nebylo možné, aniž by byla zajištěna konkurenceschopnost energeticky náročných podniků prostřednictvím oznámeného mechanismu udělování výjimek. Rakouské orgány kromě toho ve svých tvrzeních uznávají, že cílem mechanismu udělování výjimek je zvýšit konkurenceschopnost energeticky náročných podniků v Rakousku vůči konkurentům v jiných členských zemích. Komise ve své rozhodovací praxi nikdy neakceptovala, že by takové podpory přispívaly k cíli společného zájmu.
(155)
Jedinou výjimku představuje kapitola 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. Avšak i když Komise akceptuje snížení ekologické daně, požaduje, aby se zaplatila minimální daň. Celková částka, kterou podniky využívající snížení daně přispívají k celkovým daňovým příjmům, tudíž narůstá s každou způsobenou jednotkou znečištění. V daném případě se však situace liší. Příspěvek je od výše 0,5 % čisté hodnoty výroby omezen. Další způsobené jednotky znečištění už nepodléhají parafiskálním odvodům. To znamená, že se příspěvek na způsobenou jednotku znečištění s každou další jednotkou snižuje. Systém tudíž pobízí k tomu, aby se spotřebovávaly další zdroje, namísto aby se šetřily.
(156)
Komise se proto domnívá, že podpora nepřispívá k cíli společného zájmu.
(157)
Komise zjistila, že podle judikatury Soudního dvora „(…) provozní podpory, tedy podpory, jimiž má být podnik osvobozen od nákladů, které by normálně musel v rámci svého běžného provozu nebo své obvyklé činnosti nést, v zásadě nespadají do rozsahu působnosti čl. 92 odst. 3 [nyní čl. 107 odst. 3 SFEU] (…)“ (84). Soudní dvůr dále zjistil, že: „V souladu s judikaturou totiž tyto podpory v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže v odvětvích, ve kterých jsou poskytovány, aniž by vzhledem ke své povaze umožnily dosáhnout cílů stanovaných výše uvedenými ustanoveními o odchylkách“ (85). Ve vztahu k danému případu Komise zastává názor, že mechanismus udělování výjimek představuje provozní podporu, neboť osvobozuje zvýhodněné podniky od části nákladů na elektřinu, které by normálně musely v rámci svých obvyklých činností nést.
(158)
Komise se proto domnívá, že provozní podpory v žádném případě nejsou přiměřeným politickým nástrojem k dosažení tohoto cíle, i kdyby cílem společného zájmu byla konkurenceschopnost.
(159)
Pokud jde o ekologické daně, Komise akceptovala omezenou výjimku z této zásady, přičemž však sledovala určitý cíl. Snížení ekologické daně či osvobození od ní týkající se některých odvětví nebo kategorií podniků je podle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí přípustné, pokud mohou zajistit možnost přijetí vyšších daní pro jiné podniky, což povede k celkovému zlepšení internalizace nákladů a vytvoření dalších pobídek na zlepšení ochrany životního prostředí. Komise proto zastávala názor, že tento druh podpory může být nezbytný pro nepřímou reakci na záporné externí faktory tím, že se usnadní zavedení nebo zachování relativně vysokého vnitrostátního ekologického zdanění.
(160)
Komise však zjistila, že příspěvky na podporu zelené elektřiny, od nichž mají být zvýhodněné podniky v rámci oznámeného opatření osvobozeny, nepředstavují ekologické daně ve smyslu bodu 70 odst. 14 a bodu 151 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. Daně jsou odvody, které plynou do souhrnného rozpočtu státu. Příspěvky, od nichž mají být zvýhodněné podniky v rámci oznámeného opatření osvobozeny, však do souhrnného rozpočtu státu neplynou. Naopak, využívají se výlučně k financování příspěvků středisku OeMAG, které podporuje výrobce zelené elektřiny výkupními cenami. Proto tyto příspěvky nejsou ekologickými daněmi.
(161)
Komise proto zastává názor, že by možnost výjimky z obecného pravidla neslučitelnosti provozní podpory obsaženého v pokynech ke státní podpoře na ochranu životního prostředí měla být vykládána restriktivně. Jako výjimka by proto kapitola 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí měla být omezena na ekologické daně.
(162)
Jak bylo již uvedeno, Komise dále zjistila, že použití kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí na parafiskální odvody by s ohledem na harmonizované energetické daně odporovalo cílům těchto pravidel a směrnici o zdanění energie. Kromě toho by mohl takový přístup vést rovněž k obecnějšímu použití těchto ustanovení na parafiskální odvody v oblasti ochrany životního prostředí (např. parafiskální odvody v oblasti odpadu atd.). Tak široké použití překračuje oblast působnosti a cíle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(163)
Komise se proto domnívá, že provozní podpory poskytované ve formě snížení parafiskálních odvodů nejsou vhodným nástrojem ke zlepšení ochrany životního prostředí. Komise zjistila, že podmínky v kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí dosud neuplatnila na jiné druhy poplatků nebo parafiskálních odvodů.
(164)
Kromě toho Komise zjistila, že objem ekologické daně, i když je použita pouze snížená sazba daně, je přímo poměrný k objemu znečištění životního prostředí způsobenému daným podnikem. I při použití snížené sazby představuje ekologická daň pro podniky i nadále pobídku k šetření zdrojů. V daném případě je však částka od určité výše omezena. Jednotky znečištění, které překračují tuto úroveň, se již nedaní. S mechanismem udělování výjimek tak parafiskální odvody ztrácejí jakoukoli pobídku k efektivnímu využívání zdrojů.
(165)
Pro případ, že by provozní podpory ve formě snížení parafiskálních odvodů byly uznány vhodným politickým nástrojem, Komise dále zjistila, že by pro posouzení nezbytnosti a přiměřenosti takových provozních podpor bylo potřebné šetření, které je srovnatelné s posouzením snížení neharmonizovaných ekologických daní podle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (86), neboť posouzení neharmonizovaných daní podle kapitoly 4 odráží obecné zásady podrobné hospodářské analýzy podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
(166)
Podle těchto ustanovení musí členský stát sdělit informace o hospodářských odvětvích nebo kategoriích příjemců podpory, na které se vztahuje osvobození od daně/snížení daní, a situaci hlavních příjemců podpory v každém dotčeném odvětví a vysvětlit, jak může zdanění přispět k ochraně životního prostředí. Zvýhodněná hospodářská odvětví by měla být řádně popsána a měla by poskytnout seznam největších příjemců v každém odvětví (měřeno zejména podle obratu, podílů na trhu a velikosti daňového základu) (87). Na základě těchto informací musí Komise posoudit, zda je osvobození od ekologické daně nebo její snížení nezbytné a přiměřené. Pokud jde o kritérium nezbytnosti, výběr příjemce podpory musí být založen na objektivních a transparentních kritériích; ekologická daň bez snížení musí vést ke značnému nárůstu výrobních nákladů, které nelze přenést na spotřebitele, aniž by to vedlo k významnému snížení prodeje (88). Pokud jde o přiměřenost podpory, musí daný členský stát prokázat, že každý příjemce platí poměrnou částku úrovně vnitrostátní daně, která ve velké míře odpovídá vlivu jeho činnosti na životní prostředí, že platí alespoň 20 % vnitrostátní daně, pokud není oprávněná nižší úroveň, a že snížení daní nebo osvobození od daní jsou podmíněna uzavřením dohod k dosažení cílů ochrany životního prostředí (89).
(167)
Komise však zjistila, že Rakousko výše uvedené informace navzdory opakovaným výzvám Komise neposkytlo (90). Komise tudíž nemohla posoudit, zda byla podpora nezbytná a přiměřená nebo jakým způsobem by přispěla k ochraně životního prostředí.
(168)
Nakonec rakouské orgány ani nemohly doložit, že má mechanismus udělování výjimek pobídkový účinek.
(169)
Komise upozorňuje na to, že podle judikatury Soudního dvora mohou provozní podpory tohoto druhu narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit podmínky obchodu (91). V daném případě je účinek narušení hospodářské soutěže zesilován, neboť podniky, které mohou využít mechanismu udělování výjimek, již získávají provozní podpory ve formě snížení daní při zdanění energie. Poskytnutí druhé provozní podpory, která navíc není časově omezená, by narušilo hospodářskou soutěž a ovlivnilo obchod takovým způsobem, jenž odporuje společnému zájmu.
(170)
Komise proto dospěla k závěru, že mechanismus udělování výjimek nelze na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU považovat za slučitelný s vnitřním trhem.
5.4 Závěr
(171)
Vzhledem k výše uvedeným informacím Komise posoudila jak podporu výrobců zelené elektřiny, tak mechanismus udělování výjimek pro energeticky náročné podniky. Pokud jde o podporu výrobců zelené elektřiny, Komise zjistila, že toto opatření ve svém rozhodnutí ze dne 22. července 2009 prohlásila za státní podporu slučitelnou s vnitřním trhem. Pokud jde o mechanismus udělování výjimek, který byl předmětem formálního vyšetřovacího řízení, Komise zjistila, že také toto opatření je státní podporou ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Komise však zastává názor, že pro mechanismus udělování výjimek, jenž je čistě provozní podporou, nepřipadá v úvahu žádná výjimka z obecné zásady zákazu státních podpor uvedená v SFEU.
Komise při zohlednění všech skutečností, jež jí byly předloženy, dospěla k závěru, že státní podporu, kterou Rakousko hodlá poskytnout energeticky náročným podnikům, nelze považovat za slučitelnou s vnitřním trhem.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve formě částečného osvobození od povinnosti odběru zelené elektřiny, kterou Rakousko hodlá poskytnout energeticky náročným podnikům, není slučitelná s vnitřním trhem.
Podpora tudíž nesmí být udělena.
Článek 2
Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí Rakousko informuje Komisi o opatřeních přijatých k dosažení souladu s tímto rozhodnutím.
Článek 3
Toto rozhodnutí je určeno Rakousku.
V Bruselu dne 8. března 2011.
SKLEP KOMISIJE
z dne 8. marca 2011
o ukrepu državne pomoči C 24/09 (ex N 446/08) - Državna pomoč za energetsko intenzivne dejavnosti v skladu z zakonom o električni energiji iz obnovljivih virov v Avstriji
(notificirano pod dokumentarno številko C(2011) 1363)
(Besedilo v nemškem jeziku je edino verodostojno)
(Besedilo velja za EGP)
(2011/528/EU)
EVROPSKA KOMISIJA JE -
ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti prvega pododstavka člena 108(2) Pogodbe,
ob upoštevanju Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru in zlasti člena 62(1)(a) Sporazuma,
po pozivu vsem zainteresiranim stranem, naj predložijo svoje pripombe v skladu z navedenima določbama (1), in ob upoštevanju teh pripomb,
ob upoštevanju naslednjega:
1. POSTOPEK
(1)
Avstrija je 27. junija 2008 predhodno priglasila načrtovane spremembe zakona o električni energiji iz obnovljivih virov (v nadaljnjem besedilu: zakon), ki je bil po mnenju Komisije leta 2006 v takratni obliki združljiv z notranjim trgom (2). Avstrija je 4. septembra 2008 priglasila novo različico zakona. Navedena različica je predmet tega sklepa.
(2)
Komisija je z dopisom z dne 28. oktobra 2008 zahtevala dodatne informacije. Potem ko je bilo poslano opozorilo, je Avstrija z dopisom z dne 22. decembra 2008 predložila dodatne informacije. Po srečanju z avstrijskimi predstavniki 11. februarja 2009 je Komisija z dopisom z dne 19. februarja 2009 zahtevala nadaljnje informacije. Avstrija je te informacije predložila v dopisu z dne 17. marca 2009. Z dopisom z dne 8. maja 2009 je Komisija zahtevala še dodatne informacije, ki jih je Avstrija predložila z dopisoma z dne 9. in 19. junija 2009.
(3)
Komisija je 9. julija 2008 od avstrijske delavske zbornice (Bundesarbeitskammer) prejela pritožbo v zvezi z ukrepom iz zakona v korist energetsko intenzivnih dejavnosti.
(4)
Komisija je 22. julija 2009 sprejela dvojno odločitev: odobrila je ukrepe v korist proizvajalcev električne energije iz obnovljivih virov, za katere je menila, da so v skladu s Smernicami Skupnosti o državni pomoči za varstvo okolja (v nadaljnjem besedilu: smernice o pomoči za varstvo okolja/Smernice) (3), vendar se je odločila, da začne formalno preiskavo v zvezi z mehanizmom oprostitve za energetsko intenzivne dejavnosti (4).
(5)
Komisija je z dopisom z dne 23. julija 2009 Avstrijo obvestila o tej odločitvi in jo pozvala, naj predloži vse informacije, potrebne za oceno ukrepa.
(6)
Komisija je svojo odločitev objavila v Uradnem listu Evropske unije (5) in zainteresirane strani pozvala, naj predložijo svoje pripombe.
(7)
Avstrija je z dopisom z dne 19. avgusta 2009 prosila za podaljšanje roka za odgovor, ki ga je Komisija odobrila z dopisom z dne 9. septembra 2009. Avstrija je svoje pripombe predložila 8. oktobra 2009.
(8)
Medtem je avstrijska delavska zbornica z dopisom z dne 7. oktobra 2009 predložila ugotovitve o ukrepu v korist energetsko intenzivnih dejavnosti. Komisija je Avstrijo pozvala, naj predloži pripombe glede teh ugotovitev. Avstrija je pripombe predložila 23. decembra 2009, 23. aprila 2010 pa je zagotovila dodatne informacije.
(9)
Komisija je z dopisoma z dne 21. junija 2010 in 19. julija 2010 od Avstrije zahtevala dodatne informacije, ki so bile predložene 13. septembra 2010. Na zahtevo Avstrije so se 9. julija 2010 sestali predstavniki Komisije in Avstrije.
(10)
Avstrija je v dopisu z dne 24. novembra 2010 poudarila pomen zakona o električni energiji iz obnovljivih virov za državo in pozvala, naj se odločitev v zadevi sprejme do začetka decembra 2010. Komisija je na navedeni dopis odgovorila 7. decembra 2010. Dodatno srečanje z avstrijskimi predstavniki je potekalo 9. decembra 2010.
(11)
Avstrija je z dopisom z dne 30. decembra 2010 opozorila na utemeljitve, ki jih je v podporo ukrepu predložila med postopkom, in Komisijo pozvala, naj odobri mehanizem oprostitve za energetsko intenzivne dejavnosti. Komisija je na navedeni dopis odgovorila 25. januarja 2011.
2. PODROBEN OPIS UKREPA
(12)
Komisija je v odločitvi o začetku postopka z dne 22. julija 2009 odobrila spremenjeni zakon, razen oddelka 22c, ki vzpostavlja mehanizem oprostitve za energetsko intenzivne dejavnosti. Zato bo opis omejen na ta mehanizem.
2.1 Mehanizem oprostitve za energetsko intenzivne dejavnosti
(13)
Oddelek 3 zakona določa, da mora Avstrija enemu ali več podjetjem podeliti koncesijo za izvajanje nalog centra za obračun in poravnavo električne energije iz obnovljivih virov (Ökostromabwicklungstelle, v nadaljnjem besedilu: center za obračun in poravnavo). Zlasti morajo koncesionarji električno energijo iz obnovljivih virov od proizvajalcev kupovati po fiksni ceni in to energijo po fiksni ceni prodajati dobaviteljem električne energije. Dobavitelji električne energije morajo določen odstotek svoje celotne dobave kupiti od centra za obračun in poravnavo: zahtevani odstotek ustreza povprečnemu deležu električne energije iz obnovljivih virov v celotnem naboru virov električne energije v Avstriji.
(14)
Avstrija je do zdaj podelila le eno koncesijo na ravni države, in sicer le enemu centru za obračun in poravnavo, tj. Abwicklungsstelle für Ökostrom AG (v nadaljnjem besedilu: družba OeMAG). Družba OeMAG je običajna delniška družba, ki je ne ureja javno, ampak zasebno pravo, pri čemer jo revidira zapriseženi revizor. Njeno delovanje spremljata avstrijsko zvezno ministrstvo za gospodarske zadeve in delo ter avstrijski energetski regulator, tj. družba E-Control GmbH. Bistvene sestavne dele izvajanja ukrepa v korist energetsko intenzivnih dejavnosti (kot so ureditev za dodelitev električne energije trgovcem z električno energijo, cena, ki jo morajo plačati trgovci, ali prispevek končnih odjemalcev) organi vnaprej določijo z zakonom ali odredbo. Kakršen koli spor med vpletenimi podjetji je treba reševati na rednih sodiščih in ne z upravnimi postopki.
(15)
Družba OeMAG je delniška družba, katere lastniki so upravljavci prenosnega omrežja, banke in industrijska podjetja: 24,4-odstotni delež ima družba Verbund-APG, ostalo pa družbe VKW Netz AG, TIWAG Netz AG, CISMO GmbH, Oesterreichische Kontrollbank AG, Investkredit Bank AG in Smart Technologies, pri čemer ima vsaka 12,6-odstotni delež. Družba Verbund-APG je podružnica družbe Verbund AG (Österreichische Elektrizitätswirtschafts-Aktiengesellschaft, Verbundgesellschaft) in je v celoti v njeni lasti; 51-odstotni delež v družbi Verbund AG ima Republika Avstrija. Družba VKW Netz AG je v lasti družbe Illwerke AG, pri čemer ima 95,5 % delnic slednje v lasti zvezna dežela Vorarlberg. Družba TIWAG-Netz AG je v lasti družbe TIWAG AG, katere lastnica je v celoti zvezna dežela Tirolska. Družba CISMO GmbH je v lasti družbe Oesterreichische Kontrollbank AG, upravljavcev prenosnega omrežja ter podjetij za električno energijo in plin. Družba Oesterreichische Kontrollbank AG je v lasti avstrijskih bank. Družba Investkredit Bank AG je v večinski lasti bank Volksbanken. Družba Smart Technologies je v lasti družbe Siemens. Tako imajo v družbi OeMAG delničarji pod javnim nadzorom v lasti 49,6 % delnic in delničarji pod zasebnim nadzorom 50,4 % delnic. Komisija nima dokazov, da lahko delničarji pod javnim nadzorom izvajajo nadzor ali vsaj skupni nadzor nad družbo OeMAG.
(16)
Oddelek 22c(1) zakona vzpostavlja mehanizem, na podlagi katerega lahko energetsko intenzivne dejavnosti svojega dobavitelja električne energije prosijo, naj jim ne dobavlja električne energije iz obnovljivih virov. Da so do tega upravičene, morajo energetsko intenzivne dejavnosti dokazati, da izpolnjujejo naslednja pogoja:
(a)
upravičene morajo biti do povračila, ki je na voljo v skladu z zakonom o vračilu davka na energijo (Energieabgabevergütungsgesetz) in
(b)
njihova poraba električne energije iz obnovljivih virov mora biti enakovredna vsaj 0,5 % njihove neto vrednosti proizvodnje.
Oprostitev se odobri na podlagi vloge energetskemu regulatorju, tj. družbi E-Control.
(17)
Če je oprostitev odobrena, je dobaviteljem električne energije zakonsko prepovedano, da tem velikim odjemalcem električne energije zaračunavajo dodatne stroške električne energije iz obnovljivih virov.
(18)
Oddelek 22c(5) zakona določa, da morajo pogodbe med distributerji električne energije in velikimi odjemalci električne energije določati, da distributer odjemalcu ne dobavlja električne energije iz obnovljivih virov in nanj ne prenese dodatnih stroškov električne energije iz obnovljivih virov. Vsako pogodbeno določilo, ki je v nasprotju s tem, je nično in neveljavno (6).
(19)
Če je energetsko intenzivna dejavnost oproščena obveznosti nakupa, mora družbi OeMAG plačati nadomestilo, enakovredno 0,5 % njene neto vrednosti proizvodnje v predhodnem koledarskem letu (oddelek 22c(2) zakona).
2.2 Povzetek odločitve o začetku postopka
(20)
V priglasitvi je Avstrija trdila, da je treba mehanizem oprostitve oceniti neodvisno od splošne sheme pomoči za proizvajalce električne energije iz obnovljivih virov, ker zadeva le „zasebne poslovne odnose“ med energetsko intenzivnimi dejavnostmi in distributerji. Avstrija je trdila, da oprostitev ne pomeni državne pomoči in da je v vsakem primeru, tudi če pomeni državno pomoč, združljiva z notranjim trgom po analogiji s poglavjem 4 smernic o pomoči za varstvo okolja.
(21)
V zvezi z vprašanjem obstoja državne pomoči je Komisija v odločitvi o začetku postopka ugotovila, da oprostitve od mehanizma financiranja ni mogoče oceniti ločeno od samega mehanizma financiranja. Komisija je menila, da je izjema ali oprostitev vedno neločljivo povezana z ustreznim predpisom, tako da je oprostitev sestavni del splošne sheme in jo je zato treba oceniti v skladu z zakonodajo o državni pomoči. Poleg tega je zakonodaja distributerjem z velikim deležem oproščenih odjemalcev dovoljevala, da vložijo vlogo za oprostitev od zagotovljene odkupne cene; tako bi lahko imela družba OeMAG zaradi sheme tudi neposredno izgubo, kar je še podprlo sklep, da je bila vključena državna pomoč (7).
(22)
Komisija je izrazila dvome o združljivosti mehanizma oprostitve s pravili glede državnih pomoči. Zato se je odločila, da začne formalno preiskavo v zvezi z mehanizmom.
(23)
Med čakanjem na končno odločitev Komisije je Avstrija odobrila ugodnosti, ki jih zagotavlja mehanizem oprostitve (8), na podlagi določbe Začasnega okvira, ki omogoča zagotovitev pomoči v višini do 500 000 EUR v obdobju od 1. januarja 2008 do 31. decembra 2010 (9). Komisija je to ureditev odobrila kot del ukrepa o državni pomoči št. N 47a/2009 Omejene ravni združljive pomoči v skladu z Začasnim okvirom („Österreichregelung Kleinbeihilfen“) (10). Ta shema se lahko uporablja za podjetja, ki 1. julija 2008 niso bila v težavah, v vseh sektorjih gospodarstva, razen v ribištvu in primarni proizvodnji kmetijskih proizvodov. V okviru tega ukrepa je imelo ugodnosti več kot 2 000 podjetij.
3. PRIPOMBE AVSTRIJE
(24)
Tako kot v fazah pred in med priglasitvijo Avstrija še vedno meni, da ukrep v korist energetsko intenzivnih dejavnosti ne pomeni državne pomoči, ker ne vključuje uporabe državnih sredstev in ni selektiven.
(25)
Tudi če bi mehanizem oprostitve pomenil državno pomoč, Avstrija meni, da se lahko v vsakem primeru razglasi za združljivega z notranjim trgom po analogiji s poglavjem 4 smernic o pomoči za varstvo okolja, členom 25 Uredbe Komisije (ES) št. 800/2008 z dne 6. avgusta 2008 o razglasitvi nekaterih vrst pomoči za združljive s skupnim trgom z uporabo členov 87 in 88 Pogodbe (Uredba o splošnih skupinskih izjemah) (11) in členom 17 Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije (direktiva o davku na energijo) (12).
3.1 Državna sredstva in pripisljivost
(26)
V zvezi z državnimi sredstvi Avstrija meni, da je zakon analogen z nemškim zakonom o obnovljivi energiji (Erneuerbare-Energien-Gesetz), ki po mnenju Avstrije ne vključuje uporabe državnih sredstev. Avstrija se v zvezi s tem sklicuje na odločitev Sodišča v zadevi PreussenElektra (13).
(27)
Po mnenju Avstrije imata mehanizma oprostitve iz avstrijskega zakona o električni energiji iz obnovljivih virov in nemškega zakona o obnovljivi energiji naslednje skupne značilnosti:
(a)
v obeh sistemih dodatne stroške, ki nastanejo zaradi zagotovljene odkupne cene, krijejo dobavitelji električne energije, ki morajo določen delež obnovljive energije kupiti po fiksni ceni;
(b)
v obeh sistemih dobaviteljem električne energije ni treba kupiti električne energije iz obnovljivih virov za tiste odjemalce, ki so oproščeni obveznosti nakupa takšne električne energije iz obnovljivih virov;
(c)
v obeh sistemih velja obveznost kupovanja električne energije iz obnovljivih virov od proizvajalcev za udeležence na trgu, ki ne delujejo v vlogi javnih služb; ti udeleženci na trgu so zakonsko upravičeni, da lahko dodatne stroške prenesejo na dobavitelje električne energije, pri čemer so obveznosti nakupa in cene določene z zakonom;
(d)
v obeh sistemih regulator preverja, da ni čezmernih nadomestil podjetja, za katerega velja obveznost nakupa električne energije iz obnovljivih virov od proizvajalcev.
(28)
Komisija je v odstavkih 42-48 odločitve o začetku postopka podrobno pojasnila, zakaj in v čem je ukrep, ki se ocenjuje, primerljiv z ukrepom, ki ga je obravnavalo Sodišče v zadevi Essent (14). Avstrija te ugotovitve izpodbija z naslednjimi utemeljitvami:
(a)
družba OeMAG ni organ, ki bi ga država imenovala za pobiranje dajatev. Po mnenju Avstrije imajo upravljavci omrežja v Nemčiji popolnoma enako vlogo, kot jo je imela družba OeMAG v Avstriji;
(b)
družba OeMAG je zasebno podjetje in ne organ, ki ga ureja javno pravo, kot so to gospodarske družbe, ki so bile obravnavane v sodbah v zadevah Air France (15) in Salvat Père (16). Država ni pristojna za imenovanje članov upravnega ali nadzornega odbora ter nima nobenih nadzornih pooblastil ali pravic veta v zvezi z odločitvami družbe OeMAG. Država ni pristojna za prevzem funkcij družbe OeMAG;
(c)
vsak pravni spor, v katerega je vključena družba OeMAG, se rešuje na rednih sodiščih;
(d)
edina vrsta javnega nadzora nad družbo OeMAG je naknadna revizija avstrijskega računskega sodišča;
(e)
državni proračun ne pokriva nobenih izgub, ki jih ima družba OeMAG. Vloga javnih organov je omejena na določanje cen za nakup in prodajo električne energije iz obnovljivih virov. V tem primeru torej ni obremenitve državnega proračuna, kot je prikazana v zadevah Sloman Neptun (17) in Pearle (18);
(f)
družba E-Control nima diskrecijske pravice glede odobritve oprostitve v skladu z oddelkom 22c zakona;
(g)
mehanizem oprostitve ne vpliva na skupni znesek denarja, ki ga dobavitelji električne energije plačajo družbi OeMAG. Spremeni se le porazdelitev celotnega zneska med različne kategorije končnih odjemalcev električne energije.
3.2 Selektivnost
(29)
Avstrija trdi, da oprostitev za energetsko intenzivne dejavnosti ne pomeni državne pomoči, ker ni selektivna.
(30)
Energetsko intenzivne dejavnosti so le delno oproščene financiranja podpore, ki se zagotavlja proizvajalcem električne energije iz obnovljivih virov. Družbi OeMAG morajo neposredno plačati nadomestilo v višini 0,5 % svoje neto vrednosti proizvodnje, s čimer še naprej prispevajo k financiranju podpore za proizvodnjo električne energije iz obnovljivih virov.
(31)
Z navajanjem sodbe v zadevi Adria-Wien Pipeline (19) Avstrija trdi, da ukrep pravno ni omejen na nekatere sektorje gospodarstva in dejansko ni selektiven. Vendar je v vsakem primeru upravičen na podlagi utemeljitve sistema, tudi če gre za selektivnost prima facie.
(32)
Pravna selektivnost: zakon o električni energiji iz obnovljivih virov ukrepa ne omejuje na nekatere sektorje gospodarstva ali podjetja določene velikosti ter tudi ne vključuje nobenih drugih selektivnih meril. V podporo temu argumentu Avstrija zatrjuje, da sodna praksa ne kaže, da je preskus selektivnosti za državno pomoč izpolnjen zgolj z določitvijo praga za neto vrednost proizvodnje. Poleg tega Avstrija poudarja, da ukrep ni omejen na posamezne sektorje gospodarstva ali podjetja določene velikosti in da zanj ne veljajo nobena druga selektivna merila: v okviru veljavne začasne ureditve ukrep vpliva na 19 različnih sektorjev in približno 2 300 podjetij. Ukrep torej ni pravno selektiven.
(33)
Dejanska selektivnost: po mnenju Avstrije veliko število sektorjev in podjetij, na katere vpliva mehanizem oprostitve, ter dejstvo, da ukrep ni omejen na nekatere sektorje ali podjetja določene velikosti in da zanj ne veljajo nobena druga selektivna merila, kažeta, da je ukrep dejansko splošni ukrep. Avstrija zatrjuje, da je tudi to stališče utemeljeno z zadevo Adria-Wien Pipeline. V zadevi Adria-Wien Pipeline je moralo Sodišče preučiti delno vračilo davka na energijo, ki je bilo odobreno podjetjem, če je davek presegal 0,35 % njihove neto vrednosti proizvodnje. Sodišče je razsodilo, da „nacionalni ukrepi, ki zagotavljajo vračilo davka na energijo za zemeljski plin in električno energijo ne pomenijo državne pomoči v smislu člena 92 Pogodbe ES [zdaj člen 107 PDEU] […], če se uporabljajo za vsa podjetja na nacionalnem ozemlju, ne glede na njihovo dejavnost“ (20).
(34)
Upravičenost na podlagi utemeljitve sistema: v zvezi s strukturo refinanciranja in mehanizma oprostitve Avstrija meni, da je oblika diferenciacije dajatev podobna temu, kar se uporablja v drugih sistemih financiranja iz davkov in pristojbin. Diferenciacija upošteva zmožnost podjetij za plačevanje dodatnih dajatev; je v skladu z utemeljitvijo sistema in zato ne pomeni državne pomoči. Avstrija meni, da je bilo takšno tudi stališče Komisije v dveh predhodnih sklepih o državni pomoči (21).
(35)
Poleg tega Avstrija poudarja, da mehanizem oprostitve ne zmanjšuje okoljskih koristi, ki jih zagotavlja zakon, ker obseg pomoči, ki je na voljo za podporo proizvodnji električne energije iz obnovljivih virov, ni zmanjšan. Zmanjšanje okoljskih dajatev za nekatere dejavnosti je edini način za vzpostavitev trajnostnega mehanizma financiranja za električno energijo iz obnovljivih virov, ki je potreben za zagotovitev podpore za obnovljive vire energije.
3.3 Združljivost
(36)
V zvezi z vprašanjem združljivosti Avstrija zatrjuje, da se lahko poglavje 4 smernic o pomoči za varstvo okolja po analogiji uporablja za mehanizem oprostitve.
(37)
Poglavje 4 Smernic (točke 151-159) določa zahteve za državno pomoč, odobreno v obliki znižanj ali oprostitev okoljskih davkov. Določa dve vrsti ocene. Prvič, če je pomoč v obliki znižanj ali oprostitev okoljskega davka, ki je bil usklajen v okviru zakonodaje Skupnosti, je ukrep združljiv, če upravičenci plačujejo vsaj najnižjo davčno stopnjo Skupnosti, ki jo določa direktiva o davku na energijo (22). Če ukrep določa znižanja ali oprostitve usklajenih okoljskih davkov, ki presegajo te najnižje davčne stopnje, ali znižanja ali oprostitve okoljskih davkov, ki niso bile usklajene, mora država članica predložiti podrobne informacije o nujnosti in sorazmernosti ukrepa.
(38)
Avstrija predlaga, da se poglavje 4 Smernic v zvezi s pomočjo v obliki znižanj ali oprostitev okoljskih davkov po analogiji uporabi v tem primeru. Po mnenju Avstrije se lahko ukrep oceni zlasti po analogiji z določbami o usklajenih okoljskih davkih. Na tej pravni podlagi se lahko mehanizem oprostitve šteje kot združljiv, če zadevna podjetja plačajo najnižjo davčno stopnjo, ki jo določa direktiva o davku na energijo, tj. 0,50 EUR na MWh, kar dejansko drži. To pomeni, da se lahko dodatna pomoč iz sistema zagotovljene odkupne cene v obliki delne oprostitve prispevanja k njenemu financiranju šteje kot združljiva, ker prispevek, ki ga je še vedno treba plačati za financiranje podpore za proizvodnjo električne energije iz obnovljivih virov, še naprej deluje kot dodatek k najnižjemu davku na električno energijo.
(39)
Avstrija meni, da mehanizem oprostitve vsaj posredno zagotavlja višjo raven varstva okolja. Po njenem mnenju je mehanizem oprostitve potreben, da se omogoči splošno povečanje zneska, ki ga odjemalci električne energije plačajo za električno energijo iz obnovljivih virov.
(40)
Avstrija ta argument podpira s primerjavo besedila točke 152 smernic o pomoči za varstvo okolja in člena 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah (23). Po primerjavi besedila Uredbe o splošnih skupinskih izjemah v več jezikovnih različicah Avstrija ugotavlja, da je področje uporabe člena 25 Uredbe širše od področja uporabe točke 152 Smernic: znižanje okoljskih davkov iz točke 152 Smernic se nanaša na davke na energijo, ki so bili v celoti usklajeni, medtem ko je na podlagi člena 25 Uredbe jasno, da so znižanja okoljskih davkov, kot so znižanja dajatev na električno energijo v skladu z direktivo o davku na energijo, izvzeta, če so izpolnjeni pogoji iz direktive o davku na energijo. Mehanizem oprostitve za energetsko intenzivne dejavnosti dejansko vsebuje zahteve za znižanje davkov iz direktive o davku na energijo. Utemeljitev, ocene in pristop direktive o davku na energijo ter določbe, ki se nanjo sklicujejo, kot je člen 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah, se posledično uporabljajo za predlagani mehanizem oprostitve. Mehanizem oprostitve in sistem določanja stroškov za porabo električne energije izpolnjujeta pogoje iz direktive o davku na energijo ter sta zato upravičena v skladu s členom 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah ali združljiva z notranjim trgom po analogiji z navedenim členom (24).
(41)
Avstrija se pri tem sklicuje na Skupni dokument o reviziji smernic Skupnosti o državni pomoči za varstvo okolja in direktive o davku na energijo z dne 7. julija 2006 (25). V skupnem dokumentu je pojasnjeno, da države članice za smiselno diferenciacijo potrebujejo prilagodljivost. Narava in logika okoljskih davkov in dajatev sta takšni, da omogočata izjeme ali različne stopnje. Zato so države članice menile, da je treba smernice o pomoči za varstvo okolja in Uredbo o splošnih skupinskih izjemah razlagati širše.
(42)
Nazadnje, Avstrija navaja podroben argument za prikaz, da so podobni sistemi na voljo v drugih državah članicah, in poudarja, da je zakon o električni energiji iz obnovljivih virov zelo primerljiv z nemškim zakonom o obnovljivi energiji. Ker energetsko intenzivne dejavnosti v Avstriji konkurirajo podjetjem v drugih državah članicah (npr. Nemčiji) in zunaj EU, je mehanizem oprostitve bistven za zagotovitev, da niso v slabšem položaju glede na mednarodno konkurenco.
4. PRIPOMBE TRETJIH STRANI
(43)
Avstrijska delavska zbornica je predložila pripombe v zvezi z začetkom formalne preiskave. Organizacija, ki je imela 3,2 milijona članov, je menila, da sistem financiranja iz zakona o električni energiji iz obnovljivih virov vključuje državno pomoč. Ni se strinjala s stališčem Avstrije, da je mehanizem oprostitve za energetsko intenzivne odjemalce združljiv z zakonodajo o državni pomoči. Mehanizem je dodatno obremenil mala in srednja podjetja (MSP) ter gospodinjstva, ki so morala kriti dodatne stroške obnovljive energije, čeprav niso glavni odjemalci. To bi povzročilo izkrivljanje konkurence na račun MSP.
(44)
Delavska zbornica se je sklicevala na odločitev Komisije z dne 4. julija 2006, v kateri je Komisija ugotovila, da zagotovljene odkupne cene pomenijo državno pomoč (26). Ker se pravni okvir, ki ureja zagotovljene odkupne cene, od takrat ni spremenil, je zbornica trdila, da sistem podpore iz zakona o električni energiji iz obnovljivih virov iz leta 2008 še naprej vključuje državno pomoč. Zbornica se je spraševala, kako lahko Avstrija zdaj podpira drugačno stališče kot takrat, ko je priglasila prejšnjo različico zakona.
(45)
Zbornica se ni strinjala z Avstrijo, da je treba oprostitev velikih odjemalcev od obveznosti nakupa, kot to določa zakon, obravnavati enako kot omejitev davkov na energijo. Avstrija si zdaj z navajanjem prejšnje odločitve Komisije, s katero je bila odobrena omejitev davkov na energijo, prizadeva tudi za odobritev mehanizma oprostitve za velike odjemalce električne energije; to ni sprejemljivo. Zbornica je menila, da analogija ni zakonita.
(46)
Omejitev davkov na energijo je državna pomoč, ki je odobrena prek davčnega sistema in katere namen je vsaj posredno izboljšanje varstva okolja, medtem ko oprostitev od obveznosti nakupa za energetsko intenzivne dejavnosti nima nobenega okoljskega cilja in ne more biti vključena v skladu s smernicami o pomoči za varstvo okolja.
(47)
Ker je zakon posebej določil oprostitev velikih odjemalcev od takšne obveznosti nakupa, določbe ni mogoče obravnavati kot znižanje ali oprostitev okoljskih davkov v smislu poglavja 4 Smernic.
(48)
Tudi če bi se poglavje 4 lahko uporabljalo po analogiji, mehanizem oprostitve z njim ne bi bil združljiv zaradi naslednjih razlogov. Ukrep ni omejen na obdobje 10 let. V sedanjih tržnih pogojih je cenovna elastičnost zadostna za zagotovitev, da bi se lahko vsako povečanje stroškov proizvodnje za zadevne industrije (kot sta papir in jeklo) preneslo na odjemalce; to pomeni, da mehanizem oprostitve ne izpolnjuje pogoja iz točke 158(c) Smernic.
(49)
Oprostitev ni bila sorazmerna, ker se od energetsko intenzivnih odjemalcev ne zahteva, da uporabljajo električno energijo iz obnovljivih virov, zaradi česar bi bil premik cen obnovljive energije proti ravni tržnih cen zapoznel. MSP in gospodinjstva morajo sama kriti dodatne stroške proizvodnje električne energije iz obnovljivih virov, čeprav uporabljajo le majhne količine energije. Mehanizem oprostitve zato tudi ne izpolnjuje pogoja iz točke 159(a) Smernic.
(50)
Prav tako ni sklenjenih nobenih sporazumov v skladu s točko 159(c) Smernic, s katerimi bi se veliki odjemalci energije zavezali k doseganju ciljev zakona. Nazadnje, mehanizem oprostitve za velike odjemalce ne prispeva k energetski učinkovitosti ali okolju prijazni uporabi energije, ampak ravno nasprotno te odjemalce izvzema iz vsake udeležbe pri doseganju okoljskih ciljev po vsej EU.
(51)
Oddelek 22 zakona je zato operativni ukrep pomoči sui generis, ki ne ustvarja nobene okoljske koristi in ne spada v okvir smernic o pomoči za varstvo okolja. Ker ta pomoč ni časovno omejena in zanjo ni predvideno, da bi se sčasoma zmanjšala, ter ker izkrivlja konkurenco predvsem na račun MSP, ne sme biti odobrena.
5. OCENA
(52)
Komisija je priglašeni ukrep preučila glede na člen 107 in naslednje člene PDEU ter člen 61 in naslednje člene Sporazuma EGP (27).
(53)
Komisija najprej poudarja, da priglašena zakonodaja vsebuje dva ločena ukrepa, ki sta bila obravnavana v okviru zakonodaje o državni pomoči v odločitvi o začetku postopka Komisije z dne 22. julija 2009 (28). Zakon določa pomoč v obliki zagotovljenih odkupnih cen v korist proizvajalcev električne energije iz obnovljivih virov. Vsebuje tudi določbo, v skladu s katero so lahko energetsko intenzivne dejavnosti - pod nekaterimi pogoji - delno oproščene obveznosti plačila zagotovljene odkupne cene. V svoji odločitvi z dne 22. julija 2009 je Komisija potrdila, da so zagotovljene odkupne cene v korist proizvajalcev električne energije iz obnovljivih virov pomenile državno pomoč, ki je združljiva z notranjim trgom, vendar je izrazila dvome o tem, ali je mehanizem oprostitve združljiv s pravili glede državnih pomoči, in je zato začela formalno preiskavo v zvezi s tem vidikom zakona. Komisija je v odločitvi z dne 22. julija 2009 odobrila podporo za proizvajalce električne energije iz obnovljivih virov kot združljivo državno pomoč, vendar ni predstavila končnega stališča o vprašanju, ali oprostitev energetsko intenzivnih dejavnosti podjetij od obveznosti nakupa pomeni državno pomoč in, če je temu tako, ali je ta mehanizem oprostitve združljiv s predpisi o državni pomoči. Ta vprašanja so bila obravnavana v formalni preiskavi, na kateri temelji ta sklep. Kot je pojasnjeno spodaj, pa je ugotovitev iz odločitve z dne 22. julija 2009, da so sredstva, ki jih proizvajalci električne energije iz obnovljivih virov prejemajo prek družbe OeMAG, državna sredstva, pomembna za ugotovitev obstoja državnih sredstev v mehanizmu, ki energetsko intenzivne dejavnosti oprošča prispevanja k tem sredstvom.
5.1 Obstoj državne pomoči
(54)
Ukrep pomeni državno pomoč iz člena 107(1) PDEU, če: pomeni prednost za prejemnike; ga financira država ali se financira iz državnih sredstev; daje prednost izbranim podjetjem ali gospodarskim dejavnostim; lahko prizadene trgovino med državami članicami in izkrivlja ali bi lahko izkrivljal konkurenco na notranjem trgu.
5.1.1 Prednost
(55)
Če morebitna prednost izhaja iz oprostitve ali delne oprostitve od regulativne dajatve, je potreben odgovor le na eno vprašanje, in sicer, ali je državni ukrep v okviru posamezne zakonsko predpisane sheme takšen, da v smislu člena 107(1) PDEU daje prednost posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga v primerjavi z drugimi podjetji, ki so v pravnem in dejanskem položaju, primerljivem glede na cilj zadevnega ukrepa (29).
(56)
V tem primeru je cilj zadevnega ukrepa povečati prihodek od uporabnikov električne energije, da se financira proizvodnja električne energije iz obnovljivih virov. Energetsko intenzivne dejavnosti so v enakem dejanskem in pravnem položaju kot vsi drugi uporabniki električne energije, ker vsi uporabljajo električno energijo in jo kupujejo od dobaviteljev električne energije, ki pa imajo obveznost nakupa določene količine električne energije iz obnovljivih virov po ceni, ki jo določa zakonodaja („transferna cena“ (Verrechnungspreis)). Brez mehanizma oprostitve bi morale energetsko intenzivne dejavnosti svojim dobaviteljem električne energije plačevati dodatne stroške električne energije iz obnovljivih virov, kot je prikazano na njihovem računu za električno energijo. Tako dobavitelji električne energije prenesejo dodatne stroške, ki nastanejo zaradi njihove obveznosti nakupa električne energije iz obnovljivih virov od centra za obračun in poravnavo. Drugi uporabniki električne energije, ki so v enakem dejanskem in pravnem položaju, ker vsi kupujejo električno energijo, nimajo te možnosti. Zato mehanizem oprostitve daje prednost energetsko intenzivnim dejavnostim v primerjavi z vsemi drugimi odjemalci električne energije.
(57)
Na podlagi oprostitve, ki jo je odobrila družba E-Control, energetsko intenzivne dejavnosti lahko zaprosijo, da se jim ne dobavlja električna energija iz obnovljivih virov, medtem ko za dobavitelje električne energije velja zakonska prepoved, da na oproščena podjetja prenesejo kakršne koli stroške, ki nastanejo zaradi njihove obveznosti, da kupujejo električno energijo iz obnovljivih virov od centra za obračun in poravnavo. Namesto tega energetsko intenzivne dejavnosti centru plačajo nadomestilo v višini 0,5 % svoje neto vrednosti proizvodnje.
(58)
Zato mehanizem oprostitve učinkuje tako, da omejuje prispevek energetsko intenzivnih panog prihodkom centra na določeni ravni. Tako so te delno zakonsko oproščene dajatev, ki bi jih morale plačevati pri običajnih tržnih pogojih. Zato mehanizem oprostitve pomeni prednost za podjetja, ki so do njega upravičena.
(59)
Po mnenju Avstrije lahko pomoč znaša do skupno 44 milijonov EUR na leto (30). Tako ukrep pomeni prednost za takšne energetsko intenzivne dejavnosti.
5.1.2 Državna sredstva in pripisljivost
Na podlagi ustaljene sodne prakse se lahko prednost opredeli kot državna pomoč v skladu s členom 107(1) PDEU le, če je odobrena neposredno ali posredno iz državnih sredstev in je uporabo sredstev mogoče pripisati državi (31).
(60)
V zvezi s tem Avstrija navaja dvojno utemeljitev. Prvič, sredstva pod nadzorom družbe OeMAG ne pomenijo državnih sredstev. Drugič, tudi če sredstva pod nadzorom družbe OeMAG pomenijo državna sredstva, se z zmanjšanjem prihodkov OeMAG zaradi mehanizma oprostitve državna sredstva ne zmanjšajo, ker država na ravni pod družbo OeMAG (tj. na ravni energetsko intenzivnih odjemalcev in distributerjev električne energije) ni vključena.
(61)
Komisija ugotavlja, da mehanizem oprostitve za energetsko intenzivne dejavnosti zmanjšuje prihodke centra za obračun in poravnavo, tj. družbe OeMAG, ker dobavitelji električne energije niso zavezani k nakupu električne energije iz obnovljivih virov za tiste energetsko intenzivne dejavnosti, ki jim je bila odobrena oprostitev, in da je neposredno plačilo energetsko intenzivnih dejavnosti družbi OeMAG nižje od plačila, ki bi ga družba OeMAG prejela, če energetsko intenzivnim dejavnostim ne bi bila odobrena oprostitev.
(62)
V skladu s tem mora Komisija določiti, ali sredstva, ki so na podlagi zakona o električni energiji iz obnovljivih virov pod nadzorom centra za obračun in poravnavo, tj. družbe OeMAG, pomenijo državno pomoč. V tem primeru se zaradi ukrepa, ki se ocenjuje, zmanjšajo državni prihodki, kar pomeni, da se financira iz državnih sredstev.
(63)
V zadevi Essent (32) je država podjetje SEP, ki je v lasti več nizozemskih družb za proizvodnjo električne energije, pooblastila za obveznost javnih služb, in sicer pobiranje prihodkov od doplačila, uvedenega za uporabnike električnega omrežja. Zakonodaja podjetju SEP dovoljuje uporabo prihodkov od doplačila le za namen, ki ga določa zakonodaja, to je za kritje nasedlih stroškov elektroenergetskih podjetij, ki so nastali v okviru liberalizacije trga električne energije.
(64)
Sodišče je ugotovilo, da doplačilo, ki ga pobira podjetje SEP, pomeni državno pomoč, ker so izpolnjeni naslednji pogoji:
(a)
doplačilo je bila dajatev, ki je bila z aktom javnega organa uvedena za zasebne subjekte (točke 47-66 sodbe);
(b)
država je podjetje SEP pooblastila za upravljanje gospodarske službe v splošnem interesu, in sicer pobiranje dajatve (točka 68);
(c)
podjetje SEP ni moglo uporabljati prihodka od dajatve za druge namene, razen za tiste, ki so določeni v zakonu, pri čemer je bilo pri izvajanju svoje naloge strogo nadzorovano (točka 69).
(65)
V sodbi je jasno navedeno, da se obravnavani ukrep razlikuje od ukrepa, obravnavanega v zadevi PreussenElektra, ker v navedenem primeru „država podjetij ni pooblastila za upravljanje državnih sredstev, ampak so imela podjetja obveznost nakupa z lastnimi finančnimi sredstvi“ (33). Komisija je v svoji odločitvi o začetku postopka z dne 22. julija 2009 ugotovila, da je družbo OeMAG ustanovila Republika Avstrija, ki ji je tudi izdala dovoljenje, pri čemer je bila družbi v dokumentih o ustanovitvi dodeljena naloga upravljanja sredstev, potrebnih za podporo električne energije iz obnovljivih virov. Komisija je ugotovila, da dejstvo, da je družba OeMAG zasebna, ni zadosten dokaz, da ukrep ni vključeval državne pomoči. Priglašeni ukrep zlasti ni bil primerljiv s shemo iz zadeve PreussenElektra. Zadeva PreussenElektra se je nanašala na odnose med zasebnimi podjetji brez sodelovanja kakršnega koli posredniškega telesa, medtem ko je bila družbi OeMAG v skladu z zakonom o električni energiji iz obnovljivih virov v Avstriji dodeljena naloga zbiranja in razporejanja sredstev za proizvodnjo električne energije iz obnovljivih virov.
(66)
Sodišče je prav tako razlikovalo med zadevo Essent ter zadevama Pearle in PreussenElektra: v zadevi Pearle se sredstva, ki jih je pobirala poklicna organizacija, niso uporabila za politiko, ki so jo določili javni organi, ampak za zasebno oglaševalsko akcijo; v zadevi PreussenElektra pa so zasebna elektroenergetska podjetja, ki so morala kupovati električno energijo iz obnovljivih virov po fiksni ceni, uporabljala lastna sredstva in ne prihodka od dajatve, ki so jo pobirala v imenu države (točke 72-74).
(67)
Zato mora Komisija v tem primeru oceniti, ali je družbo OeMAG tako kot podjetje SEP za pobiranje in upravljanje dajatve imenovala država oziroma ali družba tako kot podjetja v zadevi PreussenElektra (34) uporablja lastna sredstva.
(68)
Prisotnost dajatve: Komisija mora najprej ugotoviti, ali denar, ki ga pobira družba OeMAG, pomeni dajatev. Oddelka 10 in 19 zakona o električni energiji iz obnovljivih virov določata, da morajo dobavitelji električne energije kupiti določeno količino električne energije iz obnovljivih virov po ceni, ki je višja od tržne cene, tj. po „transferni ceni“(Verrechnungspreis). Oddelek 22b zakona navaja, da je treba transferno ceno vsako leto določiti z odločbo zveznega ministra za gospodarske zadeve in delo, ter določa privzete vrednosti. Razlika med tržno ceno električne energije in transferno ceno, ki se določi z aktom javnega organa, pomeni dajatev za električno energijo. V tem primeru se dajatev ne plačuje drugim subjektom na trgu, ki izvajajo običajne poslovne dejavnosti, tako kot je bilo v zadevi PreussenElektra, zaradi česar je Sodišče sklenilo, da državna sredstva niso vključena. Tu se dajatev plača organu, ki ima posebno nalogo zbiranja in razporejanja teh sredstev izključno v namene javnega interesa.
(69)
Imenovanje zasebnega organa za pobiranje in upravljanje dajatve: zakon določa, da dajatve ne obračunava država, ampak pravni subjekt, ki ima koncesijo za opravljanje nalog centra za obračun in poravnavo. Koncesijo za opravljanje nalog centra za obračun in poravnavo za celotno Avstrijo ima zdaj družba OeMAG. Koncesija nalaga družbi OeMAG obveznost javnih služb, in sicer pobiranje dajatve v obliki transferne cene od vseh dobaviteljev električne energije.
(70)
Dobavitelji električne energije lahko na splošno prenesejo to dajatev na odjemalce električne energije, pri čemer se lahko z gospodarskega vidika domneva, da bodo običajno to tudi storili. Vendar jim zakon prepoveduje prenos dajatve na tiste energetsko intenzivne dejavnosti, ki so bile v skladu z oddelkom 22c zakona oproščene obveznosti nakupa električne energije iz obnovljivih virov.
(71)
Komisija je ugotovila, da je država družbo OeMAG pooblastila za gospodarsko službo v splošnem interesu, in sicer pobiranje in upravljanje dajatve.
(72)
Nadzor sredstev in uporaba za namen, kot ga določa zakonodaja: oddelek 23 zakona določa, da mora družba OeMAG prihodek od transferne cene hraniti na namenskem bančnem računu. Sredstva, zbrana na tem računu, se lahko uporabijo le za nakup električne energije iz obnovljivih virov. Družba OeMAG mora zveznemu ministrstvu za gospodarske zadeve in delo ali avstrijskemu računskemu sodišču odobriti, da kadar koli dostopa do vseh dokumentov v zvezi z računom. Ne glede na lastniško strukturo družbe OeMAG oddelek 15 zakona tudi določa, da mora računsko sodišče izvesti naknadne revizije družbe OeMAG.
(73)
Komisija je ugotovila, da mora družba OeMAG uporabiti sredstva za namen, kot ga določa zakonodaja, in da država strogo nadzira uporabo teh sredstev.
(74)
Komisija je na podlagi zadev Essent in Steinike ugotovila, da sredstva, ki jih zbira in upravlja družba OeMAG, pomenijo državna sredstva.
(75)
Avstrija je predložila več utemeljitev svojega stališča, da je položaj družbe OeMAG bolj podoben tistemu iz zadeve PreussenElektra kot tistemu iz zadeve Essent. V naslednjih uvodnih izjavah bo prikazano, da te utemeljitve ne vzdržijo preskusa.
(76)
Komisija najprej ugotavlja, da Avstrija primerja zakon o električni energiji iz obnovljivih virov z nemškim zakonom o obnovljivi energiji, kakršen je bil prej in kakršen je zdaj, pri čemer navaja sodbo Sodišča v zadevi PreussenElektra (35). Vendar ta primerjava ni ustrezna za vprašanje, obravnavano v tem primeru. Komisija v tem sklepu preučuje le predlagani ukrep in ne bo poskušala oceniti nemške ali katere koli druge podobne zakonodaje, ker je treba vsako zadevo obravnavati ločeno. Vendar je treba v zvezi s predloženimi utemeljitvami ugotoviti, da se avstrijska zakonodaja bistveno razlikuje od nemškega zakona, ki se je upošteval v zadevi PreussenElektra. V zadevi PreussenElektra je Sodišče ugotovilo, da bi lahko uporabo državnih sredstev vključevale le ugodnosti, ki jih je neposredno odobrila država ali zasebni organ, ki ga imenuje ali ustanovi država. Sodišče je potem ugotovilo, da obveznost nakupa, ki velja za zasebna podjetja za dobavo električne energije, ni povzročala nobenega neposrednega ali posrednega prenosa državnih sredstev. Zato tu priglašena shema ni enaka shemi, obravnavani v zadevi PreussenElektra. Kot je navedeno v odločitvi o začetku postopka z dne 22. julija 2009, Komisija meni, da avstrijska shema vključuje uporabo sredstev, ki jih je mogoče pripisati državi. Avstrijska shema se od nemške razlikuje zlasti v tem, da predvideva posredniško telo, kot je družba OeMAG, ki ga imenuje država, pri čemer država spremlja in pregleduje zbiranje in porazdelitev sredstev, s katerimi upravlja navedeno telo. Komisija tudi ugotavlja, da lahko avstrijska shema omogoča neposredna plačila države družbi OeMAG.
(77)
V zvezi z veljavnim nemškim zakonom o obnovljivi energiji je treba ugotoviti, da navedeni ukrep ni predmet tega sklepa. Komisija ga še ni ocenila, zato ne more začeti podrobne obravnave domnevne analogije med avstrijskim zakonom o električni energiji iz obnovljivih virov in veljavnim nemškim zakonom o obnovljivi energiji.
(78)
Avstrija poleg tega trdi, da je družba OeMAG zasebno podjetje in ne organ, ki ga ureja javno pravo, kot v primeru gospodarskih družb, ki so bile obravnavane v sodbah v zadevah Air France in Salvat Père. Avstrijski organi lahko družbo OeMAG nadzirajo le tako, da naknadno preverjajo njene račune in ji odvzamejo koncesijo.
(79)
Komisija v zvezi s tem izpostavlja, da je iz sodbe v zadevi Essent razvidno, da v primeru, ko država imenuje organ za zbiranje in upravljanje prihodka od dajatve, ni potrebno razlikovanje na podlagi tega, ali gre za javni ali zasebni organ. Sodišče v svojih ugotovitvah ni navedlo, ali je bilo podjetje SEP v javni ali zasebni lasti, kar pomeni, da to dejstvo za sodbo Sodišča ni bilo pomembno. To je v skladu s točko 106 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Mengozzija v zadevi Essent in sodbo Sodišča v zadevi Steinike (36).
(80)
Zato dejstvo, da je družba OeMAG podjetje pod zasebnim nadzorom, ne izključuje prisotnosti državnih sredstev. Ključno vprašanje je, ali je družbo država imenovala za pobiranje in upravljanje dajatve.
(81)
Avstrija nadalje trdi, da državni proračun ne pokriva nobenih izgub, ki bi jih morda imela družba OeMAG, in da je vloga javnih organov omejena na določanje cen za nakup in prodajo električne energije iz obnovljivih virov. V tem primeru torej ni obremenitve državnega proračuna, kot je prikazana v zadevah Sloman Neptun in Pearle.
(82)
Komisija ugotavlja, da je bilo v zadevi Essent dokazano, da denar, ki je na voljo zasebnemu subjektu, ki ga je država imenovala za pobiranje in upravljanje dajatve, pomeni državna sredstva. V skladu s tem je zmanjšanje ravni dajatve, ki jo plačujejo nekatera podjetja, za katera velja dajatev, zadostno, da pomeni obremenitev države.
(83)
V zvezi z utemeljitvijo Avstrije, da družba E-Control nima diskrecijske pravice pri oprostitvi obveznosti nakupa za energetsko intenzivne dejavnosti, Komisija izpostavlja, kot je generalni pravobranilec Mengozzi pojasnil v točki 109 svojih sklepnih predlogov v zadevi Essent, da dejstvo, da organ, imenovan za pobiranje in upravljanje dajatve, nima diskrecijske pravice, ne vpliva na vprašanje, ali ta sredstva pomenijo državna sredstva.
(84)
Zadnja utemeljitev Avstrije je, da na celoten znesek denarja, ki ga dobavitelji električne energije plačajo družbi OeMAG, mehanizem oprostitve ne vpliva, ampak ta spremeni le porazdelitev celotnega zneska med različne kategorije končnih odjemalcev električne energije. Komisija ugotavlja, da dejstvo, da je izgubo državnih prihodkov mogoče izravnati s povečanjem državnih prihodkov iz drugih virov, ne vpliva na vprašanje, ali se uporabljajo državna sredstva. Ključno je, da ima podjetje prednost in da se zaradi te prednosti zmanjšajo prihodki države od navedenega podjetja. Jasno je, da bo morala država na koncu poiskati druge vire prihodka, da bo nadomestila izpad sredstev.
(85)
Komisija ugotavlja, da se dejstva v tem primeru skladajo z dejstvi, obravnavanimi v zadevah Essent in Steinike: vsi pogoji za prisotnost državnih sredstev, določeni v zadevah Essent in Steinike, so izpolnjeni. Ukrep, ki se ocenjuje, se torej financira iz državnih sredstev.
(86)
Uporabo sredstev pod nadzorom družbe OeMAG ureja zakonodaja, in sicer zakon o električni energiji iz obnovljivih virov. Zato je uporabo sredstev mogoče pripisati državi.
(87)
Iz tega izhaja, da mehanizem oprostitve povzroča izgubo državnih sredstev, zato ga je mogoče pripisati državi.
5.1.3 Selektivnost ukrepa
(88)
Komisija izpostavlja, da čeprav se ukrep v teoriji morda zdi nevtralen z vidika podjetij in gospodarskih sektorjev, je v praksi lahko selektiven.
(89)
Avstrija trdi, da mehanizem oprostitve ne pomeni državne pomoči, ker ni selektiven, ampak splošen ukrep, dostopen vsem podjetjem in sektorjem. Avstrija navaja, da prag 0,5 % iz priglašene sheme ne uvaja nobene omejitve v smislu posameznih industrij, velikosti podjetja ali drugih selektivnih meril (37). Poleg tega je Avstrija ugotovila, da ukrep dejansko vpliva na 2 300 podjetij v 19 različnih sektorjih. Po njenem mnenju to dokazuje, da je ukrep dejansko dostopen vsem podjetjem in sektorjem gospodarstva.
(90)
Ukrep je selektiven, če daje prednost le nekaterim podjetjem ali proizvodnji nekaterega blaga. Ukrep ni selektiven, če se uporablja za vsa podjetja na nacionalnem ozemlju, ne glede na njihovo dejavnost.
(91)
Komisija ugotavlja, da dejstvo, da velja le prag 0,5 %, ni dovolj za opredelitev priglašene sheme kot splošnega ukrepa. Nasprotno, Komisija ugotavlja, da zaradi tega praga priglašenega ukrepa ne morejo uporabiti vsa podjetja na nacionalnem ozemlju.
(92)
Avstrija je navedla, da je priglašeni ukrep namenjen le podjetjem, katerih stroški se zaradi njihovega prispevka električni energiji iz obnovljivih virov povečajo za več kot 0,5 % njihove neto vrednosti proizvodnje. Komisija ugotavlja, da so ti pogoji zelo podobni zahtevam opredelitve pojma „energetsko intenzivna dejavnost“ iz člena 17(1)(a) direktive o davku na energijo (38). Avstrija trdi, da prag 0,5 % ni dovolj za opredelitev priglašenega ukrepa kot selektivnega. Avstrija meni, da sodba Sodišča v zadevi Adria-Wien Pipeline podpira to ugotovitev. V navedeni sodbi je moralo Sodišče preučiti delno vračilo davka na energijo, ki je bilo podjetjem odobreno, če je davek presegal 0,35 % njihove neto vrednosti proizvodnje. Sodišče je odločilo, da „nacionalni ukrepi, ki zagotavljajo vračilo davka na energijo za zemeljski plin in električno energijo ne pomenijo državne pomoči v smislu člena 92 Pogodbe ES [zdaj člen 107 PDEU] […], če se uporabljajo za vsa podjetja na nacionalnem ozemlju, ne glede na njihovo dejavnost“ (39).
(93)
Vendar Komisija meni, da navedena sodba ne izključuje ugotovitve o selektivnosti v zvezi s pragom 0,5 % v zadevnem primeru. Sodba je bila predhodna odločba, sprejeta na predlog avstrijskega sodišča, v kateri se je obravnavala obstoječa shema vračil davka na energijo. Avstrijsko sodišče je predložilo dve vprašanji. Prvič, želelo je vedeti, ali dejstvo, da je bilo v skladu z obstoječo shemo vračilo davka odobreno le podjetjem, ki se ukvarjajo s proizvodnjo blaga, pomeni, da je bilo vračilo selektivno. Drugič, zastavilo je hipotetično vprašanje, kako bi Sodišče ocenilo vračilo davka, ki ni omejeno na podjetja, ki se ukvarjajo predvsem s proizvodnjo blaga, ampak se uporablja za vsa podjetja, ne glede na njihovo dejavnost.
(94)
V zvezi s prvim vprašanjem je Sodišče ugotovilo, da je ukrep zaradi omejitve vračila davka na proizvajalce selektiven. V zvezi s hipotetičnim značajem drugega vprašanja, kako bi ocenilo vračilo davka, dostopno vsem sektorjem gospodarstva, je Sodišče odgovorilo na splošnejši način. Navedlo je, da je ukrep selektiven, če daje prednost nekaterim podjetjem ali proizvodnji nekaterega blaga, in ni selektiven, če brez razlikovanja zagotavlja ugodnosti vsem podjetjem na nacionalnem ozemlju (40). Sodišče je odločilo, da nacionalni ukrepi ne pomenijo državne pomoči „če se uporabljajo za vsa podjetja na nacionalnem ozemlju, ne glede na njihovo dejavnost“ (41). Sodišče ni navedlo, ali je treba ukrep, za katerega velja prag 0,35 %, obravnavati kot ukrep, ki se uporablja za vsa podjetja. Generalni pravobranilec Jacobs je to navedel v svojih sklepnih predlogih v poznejši zadevi pred Sodiščem: „Sodišče v sodbi Adria-Wien […] ni[…] presojal[o] učinka praga 0,35 %“ (42). Sodišču ni bilo treba odločati, ali je mehanizem oprostitve kot tak (tj. brez omejevanja na podjetja, ki se ukvarjajo predvsem s proizvodnjo blaga) dejansko selektiven. Zato Sodišče ni izključilo možnosti, da je prag 0,35 % lahko selektiven, če v praksi ukrep zaradi njega ni dostopen vsem podjetjem na nacionalnem ozemlju.
(95)
Komisija dejansko meni, da je Sodišče na nek način izrazilo, da je tak prag lahko selektiven, tudi če je ukrep dostopen več različnim sektorjem. V svojem odgovoru na drugo vprašanje je Sodišče zlasti navedlo, da „niti veliko število upravičenih podjetij niti raznolikost in velikost sektorjev, ki jim ta podjetja pripadajo, niso zadosten razlog za ugotovitev, da državna pobuda pomeni splošen ukrep gospodarske politike“ (43). V skladu s sodno prakso je mogoče veliko ukrepov, ki niso sektorski, obravnavati kot selektivne, če dejansko niso dostopni vsem podjetjem na nacionalnem ozemlju (44). Iz tega izhaja, da je tudi ukrepe, ki so dostopni vsem sektorjem, mogoče obravnavati kot selektivne, če dejansko niso dostopni vsem podjetjem na zadevnem ozemlju.
(96)
Ta vidik je izražen tudi v odločbi Komisije o povrnitvi energetskih dajatev v Avstriji (45). Po pravkar obravnavani sodbi Sodišča je Avstrija razširila ukrep, tako da vključuje podjetja iz vseh sektorjev. Vendar je Komisija pri svoji oceni spremenjene sheme ugotovila, da je ukrep še vedno selektiven, ker so ugodnosti kljub temu, da je vračilo uradno dostopno vsem podjetjem, v praksi na voljo le podjetjem z visoko porabo energije glede na njihovo neto vrednost proizvodnje (46). Komisija je ugotovila, da vračilo davka pomeni nezakonito (tj. nepriglašeno) državno pomoč in je nezdružljivo z notranjim trgom (47).
(97)
Zaradi navedene odločbe Komisije je avstrijsko upravno sodišče na Sodišče vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe (48). Vprašanja, ki jih je predložilo avstrijsko sodišče, so zadevala obseg učinkov nezakonitosti vračila davka, zato Sodišče ni ponovno obravnavalo vprašanja selektivnosti. Vendar pa je vprašanje obravnaval generalni pravobranilec. V svojih sklepnih predlogih je navedel, da bi, „[k]ot poudarja Komisija, […] omejitev povračila na storitvena podjetja (poleg proizvodnih podjetij), ki niso izvzeta iz praga 0,35 %, dejansko razširila krog upravičencev do pomoči. Ne bi pa odpravila učinkov pomoči kot takih, ker bi se ohranilo selektivno merilo“ (49). Prav tako je bil mnenja, da je „[o]brazložitev Komisije v odločbi iz leta 2004 […] glede selektivnosti praga 0,35 % spremenjene sheme prepričljiva“ (50).
(98)
Komisija ugotavlja, da je obravnavani prag 0,5 % v tem primeru merilo za izbor, ki omejuje ugodnosti priglašenega ukrepa za energetsko intenzivna podjetja in izvzema podjetja, ki niso energetsko intenzivna. Ne glede na število sektorjev, ki izpolnjujejo pogoje, prag onemogoča, da bi vsa podjetja na nacionalnem ozemlju koristila ugodnosti priglašenega ukrepa. Zaradi praga je priglašeni ukrep torej selektiven.
(99)
Komisija prav tako ugotavlja, da morajo biti podjetja za vključitev v mehanizem oprostitve, ki se v tem primeru ocenjuje, upravičena do vračila davka na energijo v skladu z avstrijskim zakonom o vračilu davka na energijo, ki je bil obravnavan v odločbi Komisije o povrnitvi energetskih dajatev v Avstriji. Obrazložitev Komisije iz navedene odločbe se torej smiselno uporablja v tem primeru.
(100)
V zvezi z drugim sklopom utemeljitev Avstrije Komisija ugotavlja, da je priglašeni ukrep selektiven tudi zato, ker se v praksi osredotoča zlasti na omejeno število podjetij, ki se ukvarjajo s proizvodnjo določenega energetsko intenzivnega blaga. V skladu s sodno prakso Sodišča se ukrep ne sme analizirati glede na njegove vzroke ali cilje, ampak glede na njegove učinke (51). To pomeni, da se ukrep lahko obravnava kot selektiven, če v praksi ni dostopen vsem podjetjem na nacionalnem ozemlju, čeprav je uradno dostopen vsem sektorjem in podjetjem. Sodišče je razsodilo, da „niti veliko število podjetij, ki koristijo ugodnosti, niti raznolikost in pomembnost industrijskih sektorjev, katerim ta podjetja pripadajo, ne utemeljujejo ugotovitve, da shema pomeni splošen ukrep gospodarske politike“ (52).
(101)
Komisija je pri svoji preiskavi ugotovila, da se je priglašena shema osredotočala predvsem na zelo majhno število podjetij, pri čemer se je večina teh podjetij ukvarjala s proizvodnjo blaga. Avstrija je 9. septembra 2010 predložila podatke, zbrane na podlagi sheme, kot se je trenutno uporabljala, tj. z intenzivnostmi pomoči pod pragi priglasitve. Glede na te podatke je od približno 300 000 podjetij v Avstriji za ugodnosti iz sheme zaprosilo le okrog 2 000 podjetij, kar je manj kot 1 % vseh avstrijskih podjetij. V okviru uporabe sheme je bilo približno 66 % ugodnosti namenjenih podjetjem, ki so se ukvarjala s „proizvodnjo blaga“ (53). Če bi Avstrija povečala intenzivnosti pomoči nad prage de minimis, v skladu s katerimi začasno deluje shema, bi bil ukrep po mnenju Komisije najverjetneje še bolj osredotočen na podjetja, ki se ukvarjajo s proizvodnjo blaga. To dokazuje dejstvo, da bi glede na podatke, ki jih je predložila Avstrija, intenzivnosti pomoči, večje od tistih iz različice sheme, ki se trenutno uporablja, veljale le za dvanajst podjetij in da le dve od teh podjetij delujeta v prometnem sektorju, medtem ko se jih deset ukvarja s proizvodnjo blaga (54).
(102)
Komisija ugotavlja, da priglašena shema večini sektorjev avstrijskega gospodarstva ne bo koristila ali pa bodo te koristi majhne, medtem ko bo koristila zlasti podjetjem, ki so dejavna v eni od panog proizvodnje blaga. Ne glede na število sektorjev, v katerih bodo podjetja morda koristila ugodnosti ukrepa, se ukrep osredotoča zlasti na podjetja, ki se ukvarjajo s proizvodnjo blaga, in ga je zato treba obravnavati kot dejansko selektivnega.
(103)
Komisija je sklenila, da je priglašeni mehanizem oprostitve selektiven, ker določa prag 0,5 %, ki omejuje ukrep na energetsko intenzivna podjetja, in ker se ta podjetja ukvarjajo zlasti s proizvodnjo blaga.
(104)
Komisija ugotavlja, da tudi ukrep selektivnega značaja ne izpolnjuje pogoja selektivnosti, če je upravičen z naravo ali splošno shemo sistema, kateremu pripada (55). Sodišče je vedno razsodilo, da mora to dokazati država članica (56).
(105)
Po mnenju Sodišča „je treba razlikovati med cilji, določenimi posebnemu davčnemu sistemu, ki so zunaj njega, in mehanizmi, ki so lastni samemu davčnemu sistemu in so potrebni za uresničitev teh ciljev“. Le zadnje je mogoče upravičiti z naravo ali splošno shemo davčnega sistema, ki mu ukrep pripada (57). Vse zunanje cilje je treba obravnavati na stopnji, ko se ocenjuje združljivost pomoči (58).
(106)
Avstrija meni, da je namen diferenciacije dajatev, ki jo uvaja oddelek 22c zakona, omogočiti plačevanje dodatnih dajatev glede na različne zmožnosti podjetij. Avstrija tudi meni, da mehanizem oprostitve ne zmanjšuje okoljskih koristi, ki jih zagotavlja zakon, ker obseg pomoči, ki je na voljo za podporo proizvodnji električne energije iz obnovljivih virov, ni zmanjšan. Avstrija trdi, da je zmanjšanje okoljskih dajatev za nekatere dejavnosti edini način za vzpostavitev trajnostnega mehanizma financiranja za električno energijo iz obnovljivih virov, ki je potreben za zagotovitev podpore za obnovljive vire energije.
(107)
Komisija v zvezi s tem ugotavlja, da je bistveni cilj sistema, ki temelji na transferni ceni, povečati prihodke za poseben namen spodbujanja obnovljivih virov energije. Vendar je cilj mehanizma oprostitve izboljšati konkurenčnost energetsko intenzivnih dejavnosti z zmanjšanjem njihove cene električne energije, s čimer bi se povečala sprejemljivost sistema, ki temelji na transferni ceni. Ta cilj ne izhaja iz utemeljitve in splošne sheme sistema.
(108)
Sodišče je razsodilo, da doseganje takega zunanjega cilja ne more upravičevati ukrepa s sklicevanjem na naravo ali splošno shemo davčnega sistema (59). Analizira se lahko le, ko se ocenjuje združljivost pomoči (60).
(109)
V podporo svojemu stališču, da je mehanizem oprostitve upravičen z utemeljitvijo in splošno shemo sistema, navaja Avstrija dva sklepa o državni pomoči, vendar so bile razmere v te primerih drugačne. Cilj ukrepa državne pomoči št. N 271/06 o danskem davku na presežno toploto ni bil izboljšati konkurenčnost, ampak uvesti enakopravno davčno obravnavo vseh energentov. Ukrep državne pomoči št. N 860/06 o oprostitvi davka na energijo za postopke z dvojno uporabo v Nemčiji je temeljil na načelu, da je treba energente obdavčiti samo takrat, kadar se uporabljajo za ogrevanje ali kot gorivo.
(110)
Iz tega izhaja, da priglašena oprostitev za energetsko intenzivne industrije ni upravičena z naravo ali splošno shemo sistema, kateremu pripada.
(111)
Komisija ugotavlja, da priglašeni ukrep izpolnjuje pogoj selektivnosti, ker je dejansko selektiven ter ni upravičen z naravo in splošno shemo sistema.
5.1.4 Izkrivljanje konkurence in vpliv na trgovino
(112)
Upravičenci ukrepa, ki po mnenju Komisije pomeni pomoč za tekoče poslovanje, se večinoma ukvarjajo s proizvodnjo energetsko intenzivnega blaga, kot so izdelki iz kovine ali papirja (61). To so industrije, na področju katerih poteka trgovina med državami članicami, podjetjem v eni državi članici pa konkurirajo podjetja iz drugih držav članic. Zato lahko zadevni ukrep izkrivlja konkurenco in vpliva na trgovino na notranjem trgu.
5.1.5 Sklepna ugotovitev
(113)
Komisija ugotavlja, da pomeni mehanizem oprostitve državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, ker zmanjšuje državna sredstva in tako zagotavlja selektivno prednost energetsko intenzivnim dejavnostim. Zato lahko ukrep vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja konkurenco na notranjem trgu.
5.2 Zakonitost pomoči
(114)
Avstrija se je zavezala, da pomoči ne bo začela izvajati, dokler je ne odobri Evropska komisija. Avstrija je ukrep priglasila, preden ga je začela izvajati, s čimer je izpolnila svojo obveznost iz člena 108(3) PDEU (62).
5.3 Združljivost pomoči
(115)
V skladu s členom 107(3) PDEU lahko Komisija državno pomoč razglasi za združljivo z notranjim trgom. Na podlagi ustaljene sodne prakse mora združljivost ukrepa dokazati država članica (63).
(116)
V primerih pomoči iz člena 107(3) PDEU ima Komisija široko diskrecijsko pravico (64). V okviru izvajanja svoje diskrecijske pravice je izdala smernice in obvestila o določitvi meril za razglasitev nekaterih vrst pomoči za združljive z notranjim trgom v skladu s členom 107(3) PDEU. Sodišče je vedno razsodilo, da mora Komisija upoštevati smernice in obvestila, ki jih izda na področju nadzora državne pomoči, kadar ti ne odstopajo od pravil iz Pogodbe in jih države članice sprejemajo (65).
(117)
Zato je treba najprej preučiti, ali priglašena pomoč spada na področje uporabe enega ali več sklopov smernic ali obvestil in ali jo je mogoče razglasiti za združljivo z notranjim trgom, ker izpolnjuje zahteve glede združljivosti, ki so v njih določene.
(118)
Avstrija trdi, da priglašeni ukrep spada na področje uporabe smernic o pomoči za varstvo okolja (66) ali pa se smernice o pomoči za varstvo okolja smiselno uporabljajo. Poleg tega trdi tudi, da pomoč spada na področje uporabe Uredbe o splošnih skupinskih izjemah (67).
(119)
Vendar obstajajo jasno opredeljene okoliščine, v katerih se lahko dodeli pomoč za tekoče poslovanje. Pod posebnimi pogoji se lahko v skladu s poglavjem 4 smernic o pomoči za varstvo okolja (68) ali členom 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah (69) dodeli zlasti pomoč za tekoče poslovanje v obliki znižanja davkov. Pod nekaterimi pogoji se lahko pomoč oceni tudi neposredno na podlagi člena 107(3)(c) PDEU.
5.3.1 Smernice o pomoči za varstvo okolja
(120)
Področje uporabe smernic o pomoči za varstvo okolja je opredeljeno na naslednji način (70):
„(58)
Te smernice se uporabljajo za državno pomoč za varstvo okolja. Uporabljale se bodo v skladu z drugimi politikami Skupnosti o državni pomoči, drugimi določbami Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji ter zakonodajo, sprejeto v skladu s temi pogodbami.
(59)
Te smernice se uporabljajo za pomoč […], namenjeno podpori varstva okolja v vseh sektorjih, ki jih ureja Pogodba ES. Prav tako se uporabljajo za tiste sektorje, za katere veljajo posebna pravila Skupnosti o državni pomoči (predelava jekla, ladjedelstvo, motorna vozila, sintetična vlakna, promet, premogovništvo, kmetijstvo in ribištvo), razen če tovrstna posebna pravila določajo drugače.“
(121)
V skladu z opredelitvijo iz točke 70(1) Smernic „varstvo okolja“ pomeni „vse ukrepe, namenjene odpravi ali preprečevanju škode, ki jo fizičnemu okolju ali naravnim virom povzročajo lastne dejavnosti upravičenca, zmanjšanju tveganja take škode ali spodbujanju učinkovitejše uporabe naravnih virov, vključno z ukrepi za varčevanje z energijo in uporabo energije iz obnovljivih virov […]“. V točki 151 je navedeno, da ukrep spada na področje uporabe Smernic, če vsaj posredno prispeva k povečanju stopnje varstva okolja.
(122)
Avstrija meni, da mehanizem oprostitve posredno prispeva k varstvu okolja iz dveh razlogov: je nujen za zagotovitev politične podpore zvišanju transferne cene, kar je potrebno za financiranje nadaljnjega povečanja proizvodnje električne energije iz obnovljivih virov; in zvišuje ceno za uporabo električne energije, s čimer spodbuja večjo energetsko učinkovitost.
(123)
Kar zadeva prvi razlog, Komisija ugotavlja, da ni nujne povezave med transferno ceno in povečanjem stopnje proizvodnje električne energije iz obnovljivih virov. Na podlagi Direktive 2009/28/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov, spremembi in poznejši razveljavitvi direktiv 2001/77/ES in 2003/30/ES (v nadaljnjem besedilu: direktiva o energiji iz obnovljivih virov) (71) mora Avstrija povečati proizvodnjo električne energije iz obnovljivih virov. Vendar se lahko sama odloči, kako bo to financirala. Lahko bi na primer uporabila davčne prihodke. Tako mehanizem oprostitve za povečanje proizvodnje energije iz obnovljivih virov ni nujno potreben.
(124)
Kar zadeva drugi razlog, Komisija ugotavlja, da je učinek mehanizma oprostitve omejevanje. Zato se povprečna cena električne energije, ki jo plačujejo energetsko intenzivne dejavnosti, za vsako dodatno kilovatno uro, ki jo porabijo nad pragom, zniža. Mehanizem oprostitve torej ne spodbuja energetske učinkovitosti, ampak jo dejansko zmanjšuje.
(125)
Komisija ugotavlja, da mehanizem oprostitve ne spada na področje uporabe smernic o pomoči za varstvo okolja.
(126)
Tudi če bi ukrep spadal na področje uporabe Smernic, vendar ne spada, Komisija ugotavlja, da ga na podlagi tega ne bi bilo mogoče razglasiti za združljivega, ker zahteve iz poglavja 4 Smernic iz naslednjih razlogov niso izpolnjene.
(127)
Za namene ocene združljivosti poglavje 4 Smernic razlikuje med usklajenimi in neusklajenimi okoljskimi davki. Parafiskalna dajatev, ki jo predstavlja transferna cena, ni okoljski davek, ki je bil usklajen na ravni Unije. V direktivi o energiji iz obnovljivih virov so določeni obvezni cilji za energijo iz obnovljivih virov, vendar države članice same odločajo, kako bodo te cilje dosegle.
(128)
Zato bi bilo treba mehanizem oprostitve oceniti v skladu s pravili za neusklajene okoljske davke iz poglavja 4 Smernic (72).
(129)
V skladu z navedenimi določbami mora država članica predložiti informacije o zadevnih sektorjih ali kategorijah upravičencev, za katere veljajo oprostitve ali znižanja, stanju glavnih upravičencev v vsakem zadevnem sektorju in o tem, kako lahko obdavčenje prispeva k varstvu okolja. Oproščeni sektorji morajo biti primerno opisani, predložiti pa je treba tudi seznam največjih upravičencev za vsak sektor (zlasti ob upoštevanju prometa, tržnih deležev in velikosti davčne osnove) (73). Komisija mora na podlagi teh informacij oceniti, ali so znižanja ali oprostitve okoljskih davkov nujne in sorazmerne. Kar zadeva nujnost, mora izbira upravičencev temeljiti na objektivnih in preglednih merilih, pri čemer mora okoljski davek brez znižanja povzročiti znatno zvišanje proizvodnih stroškov, ki jih ni mogoče prenesti na odjemalce, ne da bi se zaradi tega znatno zmanjšala prodaja (74). Kar zadeva sorazmernost, mora država članica dokazati, da vsak posamezen upravičenec plača delež stopnje nacionalnega davka, ki na splošno ustreza njegovi okoljski učinkovitosti, ali vsaj 20 % nacionalnega davka, razen če je mogoče nižjo stopnjo upravičiti, ter da so znižanja ali oprostitve odvisne od sklenitve sporazumov, namenjenih doseganju okoljskih ciljev (75).
(130)
Vendar Avstrija kljub večkratnim pozivom Komisije teh informacij ni predložila (76). Zato Komisija ni mogla oceniti, ali je pomoč nujna in sorazmerna oziroma kako bi lahko prispevala k varstvu okolja.
5.3.2 Analogija s poglavjem 4 Smernic
(131)
Ker priglašeni mehanizem oprostitve niti posredno ne prispeva k varstvu okolja, je Komisija preučila, ali bi ga bilo mogoče odobriti po analogiji s poglavjem 4 smernic o pomoči za varstvo okolja.
(132)
Avstrija meni, da je mehanizem oprostitve mogoče oceniti po analogiji s pravili o znižanjih za usklajene davke na energijo iz točk 152 in 153 smernic o pomoči za varstvo okolja. V poglavju 4 Smernic sta določeni dve vrsti ocene znižanj okoljskih davkov, zaradi česar bi lahko bile ugotovitve različne. Prvič, določena so pravila za znižanje davkov na energijo, usklajenih na podlagi direktive o davku na energijo, kar je mogoče razglasiti za združljivo brez nadaljnje analize, če so upoštevane najnižje davčne stopnje iz direktive o davku na energijo. Drugič, določena so posebna pravila za oceno znižanj okoljskih davkov, ki niso bili usklajeni, in znižanj usklajenih davkov na energijo, ki so pod najnižjimi davčnimi stopnjami iz direktive o davku na energijo. Država članica mora v obeh primerih med drugim predložiti podrobne informacije o nujnosti in sorazmernosti ukrepa. Avstrija trdi, da bi Komisija lahko odobrila mehanizem oprostitve za parafiskalne dajatve na podlagi tega, da upravičenci plačujejo vsaj najnižje stopnje avstrijskih davkov na energijo.
(133)
Komisija ugotavlja, da med njenimi lastnimi sklepi ali sodbami evropskih sodišč ni precedensov, pri katerih bi se pravila za oceno usklajenih davkov na energijo v skladu s poglavjem 4 smernic o pomoči za varstvo okolja po analogiji uporabljala za parafiskalne dajatve.
(134)
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča Evropske unije se lahko pravilo prava Unije uporablja po analogiji le, če sta izpolnjena naslednja pogoja. Prvič, pravila, ki se uporabljajo za primer, morajo biti zelo podobna pravilom, ki naj bi se uporabljala po analogiji. Drugič, pravila, ki se uporabljajo za primer, morajo vsebovati opustitev, ki je nezdružljiva s splošnim načelom prava EU in jo je mogoče odpraviti z analogijo (77). Ob upoštevanju teh pogojev Komisija ugotavlja, da je analogijo v pravu EU mogoče uporabiti le v izjemnih okoliščinah.
(135)
Prvič, pravila, ki se uporabljajo za primer, morajo biti zelo podobna pravilom, ki naj bi se uporabljala po analogiji. Ker so v poglavju 4 smernic o pomoči za varstvo okolja obravnavana znižanja ali oprostitve okoljskih davkov, morajo biti pravila o priglašenih dajatvah na podlagi zakona o električni energiji iz obnovljivih virov podobna pravilom, ki se uporabljajo za okoljske davke.
Vendar Komisija ugotavlja, da pravni položaj v zvezi z okoljskimi davki na podlagi prava EU ni primerljiv s pravnim položajem v zvezi s parafiskalnimi dajatvami na podlagi prava EU. Medtem ko pravo EU ne vsebuje posebnih pravil v zvezi s parafiskalnimi dajatvami, posebna pravila o davkih na energijo obstajajo. Ta vključujejo zlasti najnižje davčne stopnje, določene z direktivo o davku na energijo, in izjeme od teh minimalnih stopenj pod pogoji iz poglavja 4 smernic o pomoči za varstvo okolja in člena 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah. V zvezi s parafiskalnimi dajatvami ni pravil o oprostitvah ali znižanjih ali pravil o najnižjih stopnjah.
(136)
Komisija ugotavlja, da parafiskalnih dajatev, določenih v okviru avstrijske sheme, ne urejajo pravila, podobna pravilom, ki se uporabljajo za okoljske davke na podlagi prava EU.
(137)
Drugič, pravila, ki se uporabljajo za primer, morajo vsebovati opustitev, ki je nezdružljiva s splošnim načelom prava EU in jo je mogoče odpraviti z analogijo.
(138)
Vendar je ukrepe, ki ne spadajo na področje uporabe smernic o pomoči za varstvo okolja, kljub temu mogoče oceniti na podlagi člena 107(3)(c) PDEU. Zato po mnenju Komisije v Smernicah ni opustitve, na podlagi katere bi lahko bila utemeljena ocena priglašenih ukrepov po analogiji. Ta ugotovitev je enaka ne glede na to, ali naj bi se uporabila analogija z usklajenimi ali neusklajenimi davki.
(139)
Poleg tega neobstoja pravil o oprostitvah parafiskalnih dajatev v nobenem primeru ne bi bilo mogoče odpraviti z analogijo s pravili o znižanjih davkov na energijo na podlagi prava EU. Če bi se pravila o znižanjih usklajenih davkov na energijo uporabljala po analogiji za neusklajene parafiskalne dajatve, bi lahko podjetja s plačevanjem takšnih parafiskalnih dajatev izpolnjevala najnižje davčne stopnje iz direktive o davku na energijo. Zato takšen pristop ni v skladu z načeli direktive o davku na energijo. Komisija meni, da so bile najnižje stopnje v direktivi o davku na energijo določene izključno za uporabo v okviru sistema usklajenih davkov na energijo. Niso bile določene, da bi se uporabljale kot merilo zunaj usklajenih davkov. Jasno je, da cilj najnižjih stopenj ni določiti splošno obremenitev energetsko intenzivnih dejavnosti zaradi okoljskih ureditvenih ukrepov, kot so zlasti ukrepi, ki izhajajo iz mehanizmov financiranja za zagotovljene odkupne cene. Poleg tega takšen pristop ne bi upošteval dejstva, da je politika državne pomoči prizanesljiva do oprostitev davkov nad usklajeno najnižjo stopnjo, ker so enaki konkurenčni pogoji vsaj v določenem obsegu zagotovljeni s skladnostjo z najnižjimi stopnjami, ki veljajo v vseh državah članicah. Ta trditev ne velja za obremenitve, ki izhajajo iz neusklajenih sistemov zagotovljenih odkupnih cen, pri katerih lahko kakršno koli odstopanje od običajnih prispevkov izkrivlja konkurenco.
(140)
Iz tega izhaja, da neobstoj pravil o znižanju parafiskalnih dajatev ne pomeni opustitve, ki je nezdružljiva s splošnim načelom prava EU in bi jo bilo mogoče odpraviti z analogijo z obstoječimi pravili o znižanjih usklajenih davkov na energijo.
(141)
Tudi če bi se navedena pravila lahko uporabljala po analogiji, se mehanizem oprostitve iz razlogov, navedenih v uvodnih izjavah 129-133, v nobenem primeru ne bi mogel šteti za združljivega.
(142)
Komisija ugotavlja, da analogija med priglašenim mehanizmom oprostitve in pravili za oceno znižanj usklajenih davkov na energijo na podlagi poglavja 4 smernic o pomoči za varstvo okolja ni mogoča, zato na podlagi takšne analogije mehanizma oprostitve ne more odobriti.
5.3.3 Analogija s členom 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah
(143)
Komisija je preučila tudi, ali bi mehanizem oprostitve lahko odobrila na podlagi analogije s členom 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah.
(144)
Avstrija meni, da bi bilo kljub razlikam med besedilom poglavja 4 smernic o pomoči za varstvo okolja in besedilom člena 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah ukrep mogoče odobriti po analogiji s členom 25 Uredbe. Avstrija poudarja, da je v točki 152 smernic o pomoči za varstvo okolja določeno naslednje:
„Da bi bili znižanja in oprostitve usklajenih dajatev, zlasti tistih, ki so usklajene prek Direktive 2003/96/ES, odobreni v skladu s členom 87 Pogodbe ES, morajo biti združljivi z ustrezno veljavno zakonodajo Skupnosti ter izpolnjevati omejitve in pogoje, določene v Pogodbi“,
(145)
medtem ko je v členu 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah določeno naslednje:
„Sheme okoljske pomoči v obliki znižanj ali izvzetij iz okoljskih davkov, ki izpolnjujejo pogoje iz Direktive 2003/96/ES, so združljive s skupnim trgom v smislu člena 87(3) Pogodbe ter so izvzete iz obveznosti priglasitve po členu 88(3) Pogodbe, če so izpolnjeni pogoji iz odstavkov 2 in 3 tega člena“ (78).
(146)
Avstrija ugotavlja, da je področje uporabe člena 25 Uredbe lahko širše od področja uporabe točke 152 Smernic. Medtem ko se lahko točka 152 Smernic uporablja le za davke, usklajene na podlagi direktive o davku na energijo, Avstrija trdi, da člen 25 Uredbe določa le, da mora mehanizem oprostitve upoštevati najnižje davčne stopnje iz direktive o davku na energijo, tudi če ne gre za usklajeni davek na energijo. Zato bi se člen 25 Uredbe lahko uporabljal za znižanja neusklajenih okoljskih davkov, ki se lahko štejejo za združljiva, če splošni davčni sistem upošteva najnižje stopnje davkov na energijo. Avstrija priznava, da prispevki, ki se plačujejo na podlagi zakona o električni energiji iz obnovljivih virov, niso davki (79), vendar navaja, da bi bilo priglašeni mehanizem oprostitve mogoče oceniti in odobriti po analogiji z določbo o okoljskih davkih iz člena 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah.
(147)
Vendar po mnenju Komisije analogija s členom 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah ni mogoča. Prvič, pravila, ki se uporabljajo za primer, niso podobna pravilom, ki naj bi se uporabljala po analogiji. Iz besedila člena 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah je jasno razvidno, da se člen uporablja le za okoljske davke, ki so usklajeni na podlagi direktive o davku na energijo. Razvrstitev med davke na energijo je torej „pogoj“ za uporabo člena 25 Uredbe. To razlago podpira tudi dejstvo, da iz utemeljitve sistema Uredbe o splošnih skupinskih izjemah izhaja, da njeno področje uporabe ne more biti širše od področja uporabe smernic o pomoči za varstvo okolja, na katere se nanaša. Zato je jasno, da člen 25 Uredbe velja le za davke na energijo, ki so usklajeni na podlagi direktive o davku na energijo. Kot je pojasnjeno zgoraj, prispevki, ki se plačujejo na podlagi zakona o električni energiji iz obnovljivih virov, niso okoljski davki, zato se pravila iz direktive o davku na energijo za njih ne uporabljajo. Iz tega izhaja, da pravila o davkih na energijo niso podobna pravilom o avstrijskih zagotovljenih odkupnih cenah. Drugič, pravila, ki se uporabljajo za primer, ne vsebujejo opustitve, ki je nezdružljiva s splošnim načelom prava EU in bi jo bilo mogoče odpraviti z analogijo. Znižanja davkov ali podobni ukrepi, ki niso zajeti z Uredbo o splošnih skupinskih izjemah, niso samodejno nezdružljivi s pravom EU: za njih velja le splošna obveznost priglasitve v skladu s členom 108 PDEU. Nato jih je mogoče oceniti in razglasiti za združljive na podlagi smernic o pomoči za varstvo okolja ali, če se Smernice ne uporabljajo, neposredno na podlagi člena 107(3)(c) PDEU. Iz tega izhaja, da pravila, ki se uporabljajo za oceno avstrijske sheme pomoči, ne vsebujejo opustitve, ki je nezdružljiva s pravom EU.
(148)
Komisija ugotavlja, da analogija med prispevki, ki se plačujejo na podlagi zakona o električni energiji iz obnovljivih virov, in usklajenimi davki na energijo iz člena 25 Uredbe o splošnih skupinskih izjemah ni mogoča, zato na podlagi takšne analogije mehanizma oprostitve ne more odobriti.
5.3.4 Združljivost na podlagi člena 107(3)(c) PDEU
(149)
Komisija ugotavlja, da Avstrija ni trdila, da je mehanizem oprostitve mogoče razglasiti za združljivega neposredno na podlagi člena 107(3)(c) PDEU. Razloge za združljivost mora predložiti država članica (80), ki mora tudi dokazati, da so pogoji za takšno združljivost izpolnjeni, pri čemer se Avstrija samo zaradi tega ne more sklicevati na združljivost na podlagi teh razlogov.
(150)
Komisija je kljub temu preučila, ali bi na tej pravni podlagi mehanizem oprostitve lahko razglasila za združljivega.
(151)
V členu 107(3)(c) PDEU je določeno, da se „pomoč za pospeševanje razvoja določenih gospodarskih dejavnosti ali določenih gospodarskih območij, kadar takšna pomoč ne spreminja trgovinskih pogojev v obsegu, ki bi bil v nasprotju s skupnimi interesi“, lahko šteje za združljivo z notranjim trgom. Na podlagi sodne prakse Komisija lahko razglasi državno pomoč za združljivo z notranjim trgom, če pomoč prispeva k doseganju cilja skupnega interesa (81), če je potrebna za doseganje tega cilja (82) in če ne spreminja trgovinskih pogojev v obsegu, ki bi bil v nasprotju s skupnimi interesi.
(152)
Zato se v skladu z ustaljeno prakso Komisije ukrepi lahko razglasijo za združljive neposredno na podlagi člena 107(3)(c) PDEU, če so nujni in sorazmerni ter če pozitivni učinki za skupni cilj odtehtajo negativne učinke na konkurenco in trgovino (83). Komisiji se zdi ustrezno, da v zvezi s tem postavi naslednja vprašanja:
1.
Ali je ukrep pomoči usmerjen v natančno opredeljen cilj skupnega interesa?
2.
Ali pomoč zagotavlja doseganje cilja skupnega interesa? Zlasti:
(a)
ali je ukrep pomoči ustrezen in nujen instrument oziroma ali obstajajo drugi ustreznejši instrumenti?
(b)
ali obstaja spodbujevalni učinek, tj. ali pomoč spreminja ravnanje podjetij?
(c)
ali je ukrep pomoči sorazmeren, tj. ali bi bila lahko enaka sprememba v ravnanju dosežena z manj pomoči?
3.
Ali sta izkrivljanje konkurence in vpliv na trgovino omejena, tako da je splošno ravnovesje pozitivno?
(153)
Avstrija navaja, da je glavni cilj ukrepa varstvo okolja. Vendar mehanizem oprostitve ne prispeva k varstvu okolja, kot je prikazano v uvodnih izjavah 126-129.
(154)
Poleg tega naj bi se okoljski učinek ukrepa dosegel s splošnim zvišanjem zagotovljenih odkupnih cen, kar po mnenju Avstrije ne bi bilo mogoče brez zagotavljanja nadaljnje konkurenčnosti energetsko intenzivnih dejavnosti prek priglašenega mehanizma oprostitve. Cilj mehanizma oprostitve je izboljšati konkurenčnost energetsko intenzivnih dejavnosti v Avstriji glede na njihove konkurente v drugih državah članicah, kar avstrijski organi dejansko potrjujejo v svojih navedbah. Komisija ni v svojih sklepih nikoli potrdila, da takšna pomoč prispeva k cilju skupnega interesa.
(155)
Edina izjema pri tej praksi je poglavje 4 smernic o pomoči za varstvo okolja. Vendar Komisija tudi v primerih, v katerih odobri znižanje okoljskega davka, še vedno zahteva plačilo najnižje davčne stopnje. To pomeni, da se kljub temu skupni prispevek k celotnim davčnim prihodkom s strani podjetja, za katerega velja znižanje davkov, z vsako enoto onesnaženja poveča. V tem primeru so razmere drugačne. Prispevek je omejen na 0,5 % neto vrednosti proizvodnje. Za dodatne enote onesnaženja parafiskalna dajatev več ne velja. Tako se prispevek na enoto onesnaženja zmanjša za vsako dodatno enoto. Zato sistem ne spodbuja učinkovite rabe virov, ampak uporabo dodatnih virov.
(156)
Komisija zato meni, da pomoč ne prispeva k cilju skupnega interesa.
(157)
V skladu s sodno prakso „pomoč za tekoče poslovanje, tj. pomoč, ki je namenjena zmanjšanju stroškov, ki bi jih podjetje običajno imelo v okviru tekočega poslovanja oziroma običajnih dejavnosti, načeloma ne spada na področje uporabe člena 92(3) [zdaj člen 107(3) PDEU]“ (84). Sodišča navajajo naslednje: „Glede na ustrezno sodno prakso takšna pomoč načeloma izkrivlja konkurenco v sektorjih, v katerih je dodeljena, pri čemer zaradi svoje narave ne more izpolniti nobenega cilja, določenega z zgoraj navedenimi določbami o odstopanjih“ (85). V tem primeru Komisija ugotavlja, da mehanizem oprostitve pomeni pomoč za tekoče poslovanje, ker zmanjšuje del stroškov oskrbe z električno energijo, ki bi jih upravičenci običajno imeli v okviru tekočega poslovanja.
(158)
Tudi če bi bilo izboljšanje konkurenčnosti cilj skupnega interesa, Komisija meni, da pomoč za tekoče poslovanje v nobenem primeru ne bi bil ustrezen instrument politike za doseganje navedenega cilja.
(159)
Kar zadeva okoljske davke, je Komisija odobrila omejeno izjemo od tega načela, vendar ob upoštevanju posebnega cilja. Znižanja in oprostitve okoljskih davkov v zvezi z nekaterimi sektorji ali kategorijami podjetij so na podlagi poglavja 4 smernic o pomoči za varstvo okolja dovoljeni, če je zaradi njih mogoče sprejeti višje davke za druga podjetja, s čimer se na splošno poveča internalizacija stroškov, in ustvariti dodatne spodbude za izboljšanje varstva okolja. V tem primeru je Komisija zavzela stališče, da bi bila ta vrsta pomoči lahko potrebna za posredno obravnavanje negativnih zunanjih učinkov z omogočanjem uvedbe ali ohranitve razmeroma visoke stopnje nacionalnih okoljskih davkov.
(160)
Vendar Komisija ugotavlja, da prispevki k podpori električne energije iz obnovljivih virov, za katere naj bi za upravičence na podlagi priglašene sheme veljala oprostitev, ne pomenijo okoljskega davka v smislu točke 70(14) in točke 151 Smernic. Davki so dajatve, ki se plačujejo v splošni državni proračun. Prispevki, za katere naj bi za upravičence na podlagi priglašene sheme veljala oprostitev, se ne plačujejo v splošni državni proračun. Uporabljajo se izključno za financiranje prispevkov družbi OeMAG, ki prek zagotovljenih odkupnih cen podpira proizvajalce električne energije iz obnovljivih virov. Zato ti prispevki ne pomenijo okoljskega davka.
(161)
Komisija meni, da je treba morebitne izjeme od splošnega pravila nezdružljivosti pomoči za tekoče poslovanje iz smernic o pomoči za varstvo okolja razlagati ozko. Ker gre torej za izjemo, mora biti poglavje 4 Smernic omejeno na okoljske davke.
(162)
Poleg tega bi bila, kot je pojasnjeno zgoraj, uporaba poglavja 4 Smernic za parafiskalne dajatve v nasprotju s cilji navedenih pravil in direktive o davku na energijo v zvezi z usklajenimi davki na energijo. Posledica takšnega pristopa bi lahko bila tudi splošna uporaba teh določb za parafiskalne dajatve na področju varstva okolja (npr. parafiskalne dajatve za odpadke ali podobno). Takšna široka uporaba presega področje uporabe in cilje poglavja 4 Smernic.
(163)
Zato Komisija meni, da pomoč za tekoče poslovanje v obliki znižanj parafiskalnih dajatev ni ustrezen instrument za povečanje varstva okolja. Komisija ni še nikoli uporabila pogojev iz poglavja 4 smernic o pomoči za varstvo okolja za druge vrste dajatev in parafiskalne dajatve.
(164)
Komisija ugotavlja, da je obseg okoljskega davka, tudi če se uporablja le znižana stopnja, neposredno sorazmeren s stopnjo onesnaženja, ki ga povzroča zadevno podjetje. Vendar je v tem primeru prispevek omejen na določeno stopnjo. Poraba, ki presega to stopnjo, ni več obdavčena. S tem mehanizmom oprostitve parafiskalna dajatev ne spodbuja ravnanja, ki temelji na energetski učinkovitosti.
(165)
Če bi se štelo, da je pomoč za tekoče poslovanje v obliki znižanj parafiskalnih dajatev ustrezen instrument politike, bi bilo treba zadevno pomoč za tekoče poslovanje preskusiti glede nujnosti in sorazmernosti na enak način kot znižanja neusklajenih okoljskih davkov na podlagi poglavja 4 smernic o pomoči za varstvo okolja (86), ker ocena neusklajenih okoljskih davkov iz poglavja 4 odraža splošna načela podrobne gospodarske analize v skladu s členom 107(3)(c) PDEU.
(166)
V skladu z navedenimi določbami mora država članica predložiti informacije o zadevnih sektorjih ali kategorijah upravičencev, za katere veljajo oprostitve ali znižanja, stanju glavnih upravičencev v vsakem zadevnem sektorju in o tem, kako lahko obdavčenje prispeva k varstvu okolja. Oproščeni sektorji morajo biti primerno opisani, predložiti pa je treba tudi seznam največjih upravičencev za vsak sektor (zlasti ob upoštevanju prometa, tržnih deležev in velikosti davčne osnove) (87). Komisija mora na podlagi teh informacij oceniti, ali so znižanja ali oprostitve okoljskih davkov nujne in sorazmerne. Kar zadeva nujnost, mora izbira upravičencev temeljiti na objektivnih in preglednih merilih, pri čemer mora okoljski davek brez znižanja povzročiti znatno zvišanje proizvodnih stroškov, ki jih ni mogoče prenesti na odjemalce, ne da bi se zaradi tega znatno zmanjšala prodaja (88). Kar zadeva sorazmernost, mora država članica dokazati, da vsak posamezen upravičenec plača delež stopnje nacionalnega davka, ki na splošno ustreza njegovi okoljski učinkovitosti, ali vsaj 20 % nacionalnega davka, razen če je mogoče nižjo stopnjo upravičiti, ali da so znižanja ali oprostitve odvisne od sklenitve sporazumov, namenjenih doseganju okoljskih ciljev (89).
(167)
Vendar Avstrija kljub večkratnim pozivom Komisije teh informacij ni predložila (90). Zato Komisija ni mogla oceniti, ali je pomoč nujna in sorazmerna oziroma kako bi lahko prispevala k varstvu okolja.
(168)
Nazadnje, Avstrija ni dokazala, da bi imel mehanizem oprostitve spodbujevalni učinek.
(169)
Glede na sodno prakso lahko pomoč za tekoče poslovanje izkrivlja konkurenco in vpliva na trgovino (91). V tem primeru je učinek izkrivljanja še večji, ker tista podjetja, ki so upravičena do mehanizma oprostitve, že prejemajo pomoč za tekoče poslovanje v obliki znižane stopnje davkov na energijo. Če bi se jim odobrila še ena oblika pomoči za tekoče poslovanje, ki poleg tega ne bi bila časovno omejena, bi to izkrivljalo konkurenco in vplivalo na trgovino v obsegu, ki bi bil v nasprotju s skupnimi interesi.
(170)
Komisija ugotavlja, da mehanizma oprostitve ni mogoče razglasiti za združljivega v skladu s členom 107(3)(c) PDEU.
5.4 Sklepna ugotovitev
(171)
Ob upoštevanju zgoraj navedenih premislekov je Komisija ocenila shemo pomoči za proizvajalce električne energije iz obnovljivih virov in mehanizem oprostitve za energetsko intenzivne dejavnosti. Komisija je v odločitvi o začetku postopka z dne 22. julija 2009 ugotovila, da je shema pomoči za proizvajalce električne energije iz obnovljivih virov pomenila državno pomoč, vendar je bila združljiva z notranjim trgom. S to odločitvijo se je začela formalna preiskava mehanizma oprostitve; Komisija zdaj ugotavlja, da tudi ta ukrep pomeni državno pomoč iz člena 107(1) PDEU. Vendar Komisija meni, da je mehanizem oprostitve prava pomoč za tekoče poslovanje in ni upravičen do nobenih odstopanj od splošne prepovedi državne pomoči, ki jih dopušča PDEU.
Ob upoštevanju vseh dejstev, s katerimi je bila Komisija seznanjena, Komisija ugotavlja, da je treba državno pomoč, ki jo Avstrija namerava dodeliti energetsko intenzivnim dejavnostim, šteti za nezdružljivo z notranjim trgom -
SPREJELA NASLEDNJI SKLEP:
Člen 1
Državna pomoč v obliki delne oprostitve obveznosti nakupa električne energije iz obnovljivih virov, ki jo Avstrija namerava dodeliti energetsko intenzivnim dejavnostim, je nezdružljiva z notranjim trgom.
Zato se ta pomoč ne sme dodeliti.
Člen 2
Avstrija v dveh mesecih od priglasitve tega sklepa obvesti Komisijo o ukrepih, ki jih je sprejela za uskladitev s tem sklepom.
Člen 3
Ta sklep je naslovljen na Republiko Avstrijo.
V Bruslju, 8. marca 2011