SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2011/99/EU
ze dne 13. prosince 2011
o evropském ochranném příkazu
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 82 odst. 1 písm. a) a d) této smlouvy,
s ohledem na podnět Belgického království, Bulharské republiky, Estonské republiky, Španělského království, Francouzské republiky, Italské republiky, Maďarské republiky, Polské republiky, Portugalské republiky, Rumunska, Finské republiky a Švédského království,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
v souladu s řádným legislativním postupem (1),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Evropská unie si stanovila za cíl zachovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva.
(2)
Podle čl. 82 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) je justiční spolupráce v trestních věcech v Unii založena na zásadě vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí.
(3)
Podle Stockholmského programu - otevřená a bezpečná Evropa, která slouží svým občanům a chrání je (2), by vzájemné uznávání mělo být rozšířeno na všechny druhy rozsudků a soudních rozhodnutí, které mohou být v závislosti na právním systému buď trestní, nebo správní povahy. Program dále vyzývá Komisi a členské státy, aby posoudily, jak zlepšit právní předpisy a opatření zaměřená na praktickou podporu ochrany obětí. Uvedený program rovněž stanoví, že by obětem trestného činu mohla být nabídnuta zvláštní ochranná opatření, která by měla být účinná v rámci celé Unie. Tato směrnice je součástí soudržného a komplexního souboru opatření v oblasti práv obětí.
(4)
V usnesení Evropského parlamentu ze dne 26. listopadu 2009 o odstranění násilí páchaného na ženách se členské státy vyzývají, aby zlepšily své vnitrostátní právní předpisy a politiky zaměřené proti všem formám násilí páchaného na ženách a aby zahájily kroky k boji proti příčinám tohoto násilí, zejména prostřednictvím preventivních akcí, a dále se Unie vyzývá, aby všem obětem násilí zaručila právo na pomoc a podporu. Usnesení Evropského parlamentu ze dne 10. února 2010 o rovnosti žen a mužů v Evropské unii - 2009 podporuje návrh na zavedení evropského příkazu k ochraně obětí.
(5)
Rada ve svém usnesení ze dne 10. června 2011 o plánu posílení práv a ochrany obětí, zejména v trestním řízení, uvedla, že je na úrovni Unie třeba podniknout kroky za účelem posílení práv a ochrany obětí trestných činů, a vyzvala Komisi, aby za tímto účelem předložila příslušné návrhy. V tomto rámci by měl být vytvořen mechanismus k zajištění vzájemného uznávání mezi členskými státy rozhodnutí o ochranných opatřeních pro oběti trestných činů. V souladu s uvedeným usnesením by měla být tato směrnice, která se týká vzájemného uznávání ochranných opatřeních přijatých v trestních věcech, doplněna vhodným mechanismem upravujícím opatření přijímaná v občanských věcech.
(6)
Ve společném prostoru práva bez vnitřních hranic je nezbytné zajistit, aby ochrana poskytovaná fyzické osobě v jednom členském státě byla zachována a pokračovala rovněž v jakémkoli jiném členském státě, do nějž se dotyčná osoba přestěhuje nebo přestěhovala. Také by mělo být zajištěno, aby oprávněný výkon práva občanů Unie svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států v souladu s čl. 3 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“) a článkem 21 Smlouvy o fungování EU nevedl ke ztrátě jejich ochrany.
(7)
Za účelem dosažení těchto cílů by tato směrnice měla stanovit pravidla, na jejichž základě je možné rozšířit ochranu vyplývající z určitých ochranných opatření přijatých podle práva jednoho členského státu (dále jen „vydávající stát“) i na další členský stát, v němž se chráněná osoba rozhodne pobývat nebo se zdržovat (dále jen „vykonávající stát“).
(8)
Tato směrnice zohledňuje rozdílné právní tradice členských států i skutečnost, že účinnou ochranu je možné zajistit prostřednictvím ochranných příkazů vydaných jinými orgány než trestními soudy. Tato směrnice nezakládá povinnost změnit vnitrostátní systémy přijímání ochranných opatření, ani nezakládá povinnost zavést trestněprávní systém pro vykonávání evropského ochranného příkazu nebo takový systém za tímto účelem pozměnit.
(9)
Tato směrnice se použije na ochranná opatření, která mají konkrétně za cíl chránit určité osoby proti trestnému činu jiné osoby, který může jakýmkoli způsobem ohrozit život, tělesnou, duševní a sexuální integritu dané osoby, například prostřednictvím předcházení jakékoli formě obtěžování, jakož i proti činu, který může ohrozit důstojnost nebo osobní svobodu, například prostřednictvím předcházení únosům, nebezpečnému pronásledování (tzv. stalking) a jiným formám nepřímého nátlaku, a která mají za cíl předcházet novému trestnému jednání či zmírnit dopady předchozího trestného jednání. Tato osobní práva chráněné osoby odpovídají úrovni základních hodnot uznávaných a dodržovaných ve všech členských státech. Členský stát však není povinen vydat evropský ochranný příkaz na základě trestního opatření, které neslouží konkrétně k ochraně osoby, ale slouží primárně k jiným účelům, například za účelem společenské rehabilitace pachatele. Je třeba zdůraznit, že tato směrnice se vztahuje na ochranná opatření, která mají za cíl chránit všechny oběti, a nikoli pouze oběti násilí páchaného na základě příslušnosti k pohlaví, přičemž se zohlední zvláštní povaha každého spáchaného trestného činu.
(10)
Tato směrnice se vztahuje na ochranná opatření v trestních věcech, a nevztahuje se proto na ochranná opatření ve věcech občanských. K výkonu ochranného opatření v souladu s touto směrnicí není nezbytné, aby byl spáchaný trestný čin stanoven pravomocným rozhodnutím. Nezáleží ani na tom, zda je orgán, který ochranné opatření přijal, orgánem trestněprávní, správní či občanskoprávní povahy. Tato směrnice neukládá členským státům povinnost, aby změnily své vnitrostátní právní předpisy tak, aby byly schopny přijímat ochranná opatření v rámci trestního řízení.
(11)
Tato směrnice se má vztahovat na ochranná opatření přijatá ve prospěch obětí nebo možných obětí trestných činů. Tato směrnice by se proto neměla vztahovat na opatření přijatá za účelem ochrany svědků.
(12)
Je-li ochranné opatření podle této směrnice přijato na ochranu příbuzného hlavní chráněné osoby, může být požádáno o vydání evropského ochranného příkazu a evropský ochranný příkaz může být vydán ve vztahu k tomuto příbuznému, pokud jsou splněny podmínky stanovené v této směrnici.
(13)
Každá žádost o vydání evropského ochranného příkazu by měla být posouzena dostatečně rychle s ohledem na bližší okolnosti případu včetně naléhavosti, předpokládaného data příjezdu chráněné osoby na území vykonávajícího státu a, pokud je to možné, s ohledem na míru ohrožení chráněné osoby.
(14)
Mají-li být chráněné osobě nebo osobě, která představuje nebezpečí, sdělovány informace podle této směrnice, měly by být tyto informace případně zároveň poskytnuty opatrovníkovi nebo zástupci dotčené osoby. Současně je nutné důsledně zohledňovat skutečnost, že chráněná osoba, osoba, která představuje nebezpečí, opatrovník nebo zástupce pro řízení musí obdržet informace podle této směrnice v jazyce, kterému rozumí.
(15)
V řízeních o vydání a uznání evropského ochranného příkazu by příslušné orgány měly náležitě zohledňovat potřeby obětí, a to zejména zvláště zranitelných osob, jako jsou nezletilí nebo zdravotně postižené osoby.
(16)
Pro použití této směrnice může být ochranné opatření uloženo na základě rozsudku ve smyslu rámcového rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty (3), nebo na základě rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu rámcového rozhodnutí Rady 2009/829/SVV ze dne 23. října 2009 o uplatnění zásady vzájemného uznávání na rozhodnutí o opatřeních dohledu jakožto alternativy zajišťovací vazby mezi členskými státy Evropské unie (4). Bylo-li rozhodnutí přijato ve vydávajícím státě na základě jednoho z uvedených rámcových rozhodnutí, mělo by následovat příslušné řízení o uznání ve vykonávajícím státě. Tím by však neměla být vyloučena možnost postoupení evropského ochranného příkazu do jiného členského státu, než je stát vykonávající rozhodnutí, založená na uvedených rámcových rozhodnutích.
(17)
V souladu s článkem 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a s čl. 47 druhým pododstavcem Listiny základních práv Evropské unie by osoba, která představuje nebezpečí, měla buď v průběhu řízení vedoucího k přijetí ochranného opatření nebo před vydáním evropského ochranného příkazu mít možnost být slyšena a podat proti ochrannému opatření opravný prostředek.
(18)
Aby se předešlo spáchání trestného činu proti oběti ve vykonávajícím státě, měl by uvedený stát mít právní prostředky pro uznání rozhodnutí ve prospěch oběti, které bylo předtím přijato ve vydávajícím státě, a zároveň by se mělo zabránit tomu, aby oběť musela ve vykonávajícím státě zahájit nové řízení nebo znovu předkládat důkazní prostředky, jako by rozhodnutí ve vydávajícím státě nebylo přijato. Uznání evropského ochranného příkazu vykonávajícím státem znamená mimo jiné, že příslušný orgán uvedeného státu, s výhradou omezení uvedených v této směrnici, přijme existenci a platnost ochranného opatření přijatého ve vydávajícím státě, uzná faktickou situaci popsanou v evropském ochranném příkazu a souhlasí, že ochrana by měla být poskytnuta a její poskytování by mělo pokračovat v souladu s jeho vnitrostátním právem.
(19)
Tato směrnice obsahuje úplný seznam zákazů a omezení, které, jsou-li uloženy ve vydávajícím státě a obsaženy v evropském ochranném příkazu, by měly být uznány a vykonány ve vykonávajícím státě, s výhradou omezení stanovených v této směrnici. Umožňuje-li to vnitrostátní právo, lze na vnitrostátní úrovni přijímat další ochranná opatření, jako je povinnost osoby, která představuje nebezpečí, zdržovat se na určeném místě. Vydávající stát může tato opatření uložit v řízení, jehož výsledkem je přijetí některého ochranného opatření, které podle této směrnice může být základem evropského ochranného příkazu.
(20)
Jelikož jsou ve členských státech k přijímání a výkonu ochranných opatření příslušné různé druhy orgánů (občanskoprávní, trestněprávní či správní), je vhodné poskytnout v rámci této směrnice vysokou úroveň flexibility v mechanismu spolupráce mezi členskými státy. Příslušný orgán ve vykonávajícím státě proto nemusí ve všech případech přijmout stejné ochranné opatření, jako bylo přijato ve vydávajícím státě, a může do určité míry uvážit přijetí jakéhokoli opatření, které v obdobné situaci shledává vhodným a přiměřeným podle svého vnitrostátního práva, aby byla chráněné osobě poskytnuta pokračující ochrana s ohledem na ochranné opatření přijaté ve vydávajícím státě, jak je popsané v evropském ochranném příkazu.
(21)
Zákazy nebo omezení, na které se tato směrnice použije, zahrnují mimo jiné opatření zaměřená na omezení osobních kontaktů či kontaktů na dálku mezi chráněnou osobou a osobou, která představuje nebezpečí, například uložením určitých podmínek pro tyto kontakty nebo uložením omezení ohledně obsahu komunikace.
(22)
Příslušný orgán vykonávajícího státu by měl informovat osobu, která představuje nebezpečí, příslušný orgán vydávajícího státu a chráněnou osobu o jakémkoli opatření přijatém na základě evropského ochranného příkazu. Při oznámení osobě, která představuje nebezpečí, by měl být řádně zohledněn zájem chráněné osoby na tom, aby nebyla odhalena její adresa nebo jiné kontaktní údaje. Takové údaje by měly být z oznámení vyloučeny, pokud nejsou adresa či jiné kontaktní údaje zahrnuty v zákazu nebo omezení uloženém jako opatření výkonu osobě, která představuje nebezpečí.
(23)
Pokud příslušný orgán ve vydávajícím státě odvolá evropský ochranný příkaz, měl by příslušný orgán ve vykonávajícím státě přerušit opatření, která přijal za účelem výkonu evropského ochranného příkazu, přičemž se rozumí, že příslušný orgán vykonávajícího státu může nezávisle a v souladu se svým vnitrostátním právem přijmout jakékoli ochranné opatření podle svých vnitrostátních právních předpisů s cílem chránit dotčenou osobu.
(24)
Vzhledem k tomu, že se tato směrnice zabývá situací, kdy se chráněná osoba přestěhuje do jiného členského státu, vydání či výkon evropského ochranného příkazu by nemělo zahrnovat jakékoli přenesení pravomocí týkajících se hlavních, odložených, alternativních, podmíněných nebo vedlejších trestů nebo bezpečnostních opatření uložených osobě, která představuje nebezpečí, na vykonávající stát, pokud tato osoba i nadále pobývá ve státě, který ochranné opatření přijal.
(25)
Tam, kde je to vhodné, by mělo být možné použít elektronické prostředky s cílem uvést v souladu s vnitrostátními právními předpisy a postupy do praxe opatření přijatá na základě této směrnice.
(26)
V rámci spolupráce mezi orgány zapojenými do zajištění ochrany chráněné osoby by měl příslušný orgán vykonávajícího státu sdělit příslušnému orgánu vydávajícího státu jakékoli porušení opatření přijatých ve vykonávajícím státě za účelem výkonu evropského ochranného příkazu. Toto sdělení by mělo umožnit příslušnému orgánu vydávajícího státu urychleně rozhodnout o jakékoli vhodné reakci ohledně ochranného opatření uloženého v jeho státě vůči osobě, která představuje nebezpečí. Taková reakce může zahrnovat, je-li to vhodné, uložení trestu odnětí svobody namísto opatření nezahrnujícího odnětí svobody, které bylo původně přijato například jako alternativa k předběžnému zadržení nebo jako důsledek podmíněného trestu. Rozumí se, že takové rozhodnutí, jelikož neukládá trest ex novo ve vztahu k novému trestnému činu, není v rozporu s možností, že vykonávající stát případně uloží sankce v případě porušení opatření přijatých za účelem výkonu evropského ochranného příkazu.
(27)
Vzhledem k různým právním tradicím členských států, pokud by v případě obdobném faktické situaci popsané v evropském ochranném příkazu nebylo ve vykonávajícím státě k dispozici žádné ochranné opatření, měl by příslušný orgán vykonávajícího státu podat příslušnému orgánu vydávajícího státu zprávu o jakémkoli porušení ochranného opatření uvedeného v evropském ochranném příkazu, které je mu známo.
(28)
V zájmu hladkého uplatňování této směrnice v každém jednotlivém případě by příslušné orgány vydávajícího a vykonávajícího státu měly vykonávat své pravomoci v souladu s touto směrnicí a s ohledem na zásadu ne bis in idem.
(29)
Od chráněné osoby by nemělo být vyžadováno, aby hradila náklady související s uznáním evropského ochranného příkazu, které jsou nepřiměřené ve srovnání s obdobným vnitrostátním případem. Členské státy by měly při uplatňování této směrnice zajistit, aby chráněná osoba nebyla povinna po uznání evropského ochranného příkazu zahájit další vnitrostátní řízení, aby od příslušného orgánu vykonávajícího státu získala, jakožto přímý důsledek tohoto uznání, rozhodnutí o přijetí jakéhokoli opatření, které by bylo podle jeho vnitrostátního práva v obdobném případě dostupné pro zajištění ochrany chráněné osoby.
(30)
S ohledem na zásadu vzájemného uznávání, ze které tato směrnice vychází, by členské státy měly při uplatňování této směrnice podporovat v nejvyšší možné míře přímý kontakt mezi příslušnými orgány.
(31)
Aniž je dotčena nezávislost justice a rozdíly v její organizaci v rámci Unie, členské státy by měly případně od osob odpovědných za odbornou přípravu soudců, státních zástupců, příslušníků policie a soudních úředníků zapojených do řízení směřujícího k vydání nebo uznání evropského ochranného příkazu vyžadovat, aby zajistily náležitou odbornou přípravu, pokud jde o cíle této směrnice.
(32)
Členské státy by měly v zájmu snazšího hodnocení uplatňování této směrnice předávat Komisi příslušné údaje týkající se uplatňování vnitrostátních postupů ve věci evropského ochranného příkazu, a to alespoň počet žádostí o vydání evropského ochranného příkazu a počet vydaných nebo uznaných příkazů. Pro tyto účely by byly užitečné i další údaje, například o povaze dotčených trestných činů.
(33)
Tato směrnice by měla přispět k ochraně osob, jimž hrozí nebezpečí, a tak doplnit, avšak nikoli ovlivnit, již platné nástroje v této oblasti, jako je rámcové rozhodnutí 2008/947/SVV a rámcové rozhodnutí 2009/829/SVV.
(34)
Spadá-li rozhodnutí týkající se ochranného opatření do oblasti působnosti nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (5), nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti (6) nebo Haagské úmluvy z roku 1996 o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí (7), měly by být uznání a výkon takového rozhodnutí provedeny v souladu s příslušným právním nástrojem.
(35)
Členské státy a Komise by případně měly do stávajících vzdělávacích programů a osvětových kampaní zaměřených na ochranu obětí trestných činů zahrnout informace o evropském ochranném příkazu.
(36)
Osobní údaje zpracované v rámci provádění této směrnice by měly být chráněny v souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2008/977/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o ochraně osobních údajů zpracovávaných v rámci policejní a justiční spolupráce v trestních věcech (8) a se zásadami stanovenými v Úmluvě Rady Evropy z roku 1981 o ochraně osob se zřetelem na automatizované zpracování osobních dat.
(37)
Tato směrnice by měla dodržovat základní práva, jak jsou zaručena v Listině základních práv Evropské unie a v Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, v souladu s článkem 6 Smlouvy o EU.
(38)
Členské státy se vyzývají, aby při provádění této směrnice zohlednily práva a zásady zakotvené v Úmluvě Organizace spojených národů z roku 1979 o odstranění všech forem diskriminace žen.
(39)
Jelikož cíle této směrnice, totiž ochrany osob, jimž hrozí nebezpečí, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jej může být z důvodu jeho rozsahu a možných účinků lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o EU. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.
(40)
V souladu s článkem 3 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, oznámilo Spojené království své přání účastnit se přijímání a používání této směrnice.
(41)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a Smlouvě o fungování EU, a aniž je dotčen článek 4 tohoto protokolu, se Irsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro něj není závazná ani použitelná.
(42)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, se Dánsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro něj není závazná ani použitelná.
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Cíl
Tato směrnice stanoví pravidla umožňující justičnímu nebo rovnocennému orgánu ve členském státě, v němž bylo přijato ochranné opatření s cílem ochrany osoby před trestným činem jiné osoby, jenž může ohrozit její život, tělesnou nebo duševní integritu, důstojnost, osobní svobodu nebo sexuální integritu, vydat evropský ochranný příkaz umožňující příslušnému orgánu v jiném členském státě pokračovat v ochraně této osoby na území tohoto jiného členského státu, v důsledku spáchání trestného činu nebo údajného spáchání trestného činu podle vnitrostátního práva vydávajícího státu.
Článek 2
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
1)
„evropským ochranným příkazem“ rozhodnutí přijaté justičním nebo rovnocenným orgánem členského státu v souvislosti s ochranným opatřením, na jehož základě justiční či rovnocenný orgán jiného členského státu přijme jakékoli vhodné opatření nebo jakákoliv vhodná opatření podle svého vnitrostátního práva s cílem pokračovat v ochraně chráněné osoby;
2)
„ochranným opatřením“ rozhodnutí v trestních věcech přijaté vydávajícím státem v souladu s jeho vnitrostátním právem hmotným i procesním, jímž se osobě, která představuje nebezpečí, ukládá jeden nebo více zákazů nebo omezení uvedených v článku 5 za účelem ochrany chráněné osoby před trestným činem, který může ohrozit její život, tělesnou nebo duševní integritu, důstojnost, osobní svobodu nebo sexuální integritu;
3)
„chráněnou osobou“ fyzická osoba, která je předmětem ochrany vyplývající z ochranného opatření přijatého vydávajícím státem;
4)
„osobou, která představuje nebezpečí“, fyzická osoba, jíž byl uložen jeden nebo více zákazů nebo omezení uvedených v článku 5;
5)
„vydávajícím státem“ členský stát, v němž bylo přijato ochranné opatření, na jehož podkladě byl vydán evropský ochranný příkaz;
6)
„vykonávajícím státem“ členský stát, kterému byl evropský ochranný příkaz předán za účelem jeho uznání;
7)
„státem dohledu“ členský stát, jemuž byl postoupen rozsudek ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV.
Článek 3
Stanovení příslušných orgánů
1. Každý členský stát informuje Komisi, který justiční či rovnocenný orgán nebo orgány jsou podle jeho vnitrostátního práva příslušné vydávat a uznávat evropský ochranný příkaz v souladu s touto směrnicí, je-li daný členský stát vydávajícím nebo vykonávajícím státem.
2. Komise zpřístupní obdržené informace všem členským státům. Členské státy informují Komisi o veškerých změnách informací uvedených v odstavci 1.
Článek 4
Účast ústředního orgánu
1. Každý členský stát může určit ústřední orgán nebo více ústředních orgánů, dovoluje-li to jeho právní systém, které budou nápomocny příslušným orgánům.
2. Členský stát může, je-li to nezbytné kvůli organizaci jeho vnitřního justičního systému, přenést na svůj ústřední orgán nebo orgány odpovědnost za administrativní doručení a převzetí evropského ochranného příkazu a za veškerý další související úřední písemný styk. V důsledku toho lze veškerou komunikaci, konzultace, výměny informací, dotazy a oznámení mezi příslušnými orgány řešit případně za pomoci určeného ústředního orgánu nebo orgánů dotčeného členského státu.
3. Členský stát, který hodlá využít možností uvedených v tomto článku, sdělí Komisi informace o určeném ústředním orgánu nebo orgánech. Tyto údaje jsou závazné pro všechny orgány vydávajícího státu.
Článek 5
Nezbytnost existence ochranného opatření podle vnitrostátního práva
Evropský ochranný příkaz lze vydat pouze tehdy, pokud bylo ve vydávajícím státě již přijato ochranné opatření ukládající osobě, která představuje nebezpečí, jeden nebo více z těchto zákazů nebo omezení:
a)
zákaz vstupu do určitých lokalit, míst nebo vymezených oblastí, kde chráněná osoba pobývá nebo které navštěvuje;
b)
zákaz nebo omezení kontaktů, v jakékoli formě, s chráněnou osobou, včetně kontaktů prostřednictvím telefonu, elektronické či běžné pošty, faxem či jakýmikoli jinými prostředky; nebo
c)
zákaz nebo omezení týkající se přiblížení se chráněné osobě blíže než na předepsanou vzdálenost.
Článek 6
Vydání evropského ochranného příkazu
1. Evropský ochranný příkaz může být vydán, pokud se chráněná osoba rozhodne pobývat, nebo již pobývá, v jiném členském státě, nebo pokud se chráněná osoba rozhodne se zdržovat, nebo se již zdržuje v jiném členském státě. Při rozhodování o vydání evropského ochranného příkazu zohlední příslušný orgán ve vydávajícím státě mimo jiné dobu či doby, po které se chráněná osoba hodlá zdržovat ve vydávajícím státě, a závažnost potřeby ochrany.
2. Justiční či rovnocenný orgán vydávajícího státu může vydat evropský ochranný příkaz pouze na žádost chráněné osoby a po ověření, že ochranné opatření splňuje požadavky stanovené v článku 5.
3. Chráněná osoba může podat žádost o vydání evropského ochranného příkazu buď příslušnému orgánu vydávajícího státu, nebo příslušnému orgánu vykonávajícího státu. Jestliže se žádost podává ve vykonávajícím státě, předá tamní příslušný orgán tuto žádost co nejdříve příslušnému orgánu vydávajícího státu.
4. Před vydáním evropského ochranného příkazu má osoba, která představuje nebezpečí, právo být slyšena a právo podat opravný prostředek proti ochrannému opatření, pokud se jí těchto práv nedostalo během řízení, jehož výsledkem bylo přijetí ochranného opatření.
5. Pokud příslušný orgán přijme ochranné opatření obsahující jeden nebo více zákazů nebo omezení uvedených v článku 5, uvědomí jakýmkoli vhodným způsobem v souladu s postupy podle svého vnitrostátního práva chráněnou osobu o možnosti požádat o evropský ochranný příkaz, pokud se tato osoba rozhodne odejít do jiného členského státu, a o základních podmínkách pro podání takové žádosti. Tento orgán chráněné osobě poradí, aby žádost podala ještě předtím, než opustí území vydávajícího státu.
6. Má-li chráněná osoba opatrovníka nebo zástupce, může tento opatrovník nebo zástupce podat žádost uvedenou v odstavcích 2 a 3 jménem chráněné osoby.
7. Je-li žádost o vydání evropského ochranného příkazu zamítnuta, informuje příslušný orgán vydávajícího státu chráněnou osobu o jakýchkoli použitelných opravných prostředcích proti takovému rozhodnutí, které jsou dostupné podle jeho vnitrostátního práva.
Článek 7
Forma a obsah evropského ochranného příkazu
Evropský ochranný příkaz se vydává v souladu s formulářem uvedeným v příloze I této směrnice. Musí obsahovat zejména tyto informace:
a)
totožnost a státní příslušnost chráněné osoby, jakož i totožnost a státní příslušnost opatrovníka či zástupce, je-li chráněná osoba nezletilá nebo nemá-li způsobilost k právním úkonům;
b)
datum, od kterého chráněná osoba hodlá pobývat nebo se zdržovat ve vykonávajícím státě, a doba nebo doby pobytu, jsou-li známy;
c)
jméno, adresu, číslo telefonu a faxu a adresu elektronické pošty příslušného orgánu vydávajícího státu;
d)
určení (například prostřednictvím čísla a data) právního aktu obsahujícího ochranné opatření, na jehož podkladě byl vydán evropský ochranný příkaz;
e)
souhrn skutečností a okolností, které vedly k přijetí ochranného opatření ve vydávajícím státě;
f)
zákazy nebo omezení uložené v ochranném opatření, které je základem pro evropský ochranný příkaz, osobě, která představuje nebezpečí, doba jejich trvání a označení sankce, existuje-li, v případě porušení příslušného zákazu nebo omezení;
g)
použití technického zařízení, existuje-li, které bylo poskytnuto chráněné osobě nebo osobě, která představuje nebezpečí, jakožto prostředek k posílení ochranného opatření;
h)
totožnost a státní příslušnost osoby, která představuje nebezpečí, jakož i její kontaktní údaje;
i)
skutečnost, zda byla chráněné osobě nebo osobě, která představuje nebezpečí, poskytnuta bezplatná právní pomoc ve vydávajícím státě, pokud je tato skutečnost známa příslušnému orgánu vydávajícího státu bez dalšího zjišťování;
j)
v případě potřeby popis dalších okolností, které by mohly mít vliv na posouzení nebezpečí, jemuž je chráněná osoba vystavena;
k)
výslovné uvedení případné skutečnosti, že rozsudek ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV již byly postoupeny státu dohledu, je-li odlišný od státu vykonání evropského ochranného příkazu, a určení orgánu uvedeného státu příslušného pro výkon tohoto rozsudku nebo rozhodnutí.
Článek 8
Postup předávání
1. Předává-li příslušný orgán vydávajícího státu příslušnému orgánu vykonávajícího státu evropský ochranný příkaz, učiní tak jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu, aby se mohl příslušný orgán vykonávajícího státu přesvědčit o jeho pravosti. Veškerý úřední styk rovněž probíhá přímo mezi těmito příslušnými orgány.
2. Není-li příslušnému orgánu ve vykonávajícím státě nebo vydávajícím státě znám příslušný orgán ve druhém státě, provede tento orgán za účelem získání nezbytných informací všechna příslušná šetření, a to i prostřednictvím kontaktních míst Evropské soudní sítě podle rozhodnutí Rady 2008/976/SVV ze dne 16. prosince 2008 o Evropské soudní síti (9), národního člena Eurojustu nebo národního koordinačního systému Eurojustu ve svém státě.
3. Není-li orgán vykonávajícího státu, který obdrží evropský ochranný příkaz, příslušný k jeho uznání, postoupí jej z úřední povinnosti příslušnému orgánu a neprodleně o tom uvědomí příslušný orgán vydávajícího státu jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu.
Článek 9
Opatření ve vykonávajícím státě
1. Příslušný orgán vykonávajícího státu neprodleně po obdržení evropského ochranného příkazu předaného v souladu s článkem 8 tento příkaz uzná a přijme rozhodnutí o přijetí jakéhokoli opatření, které by bylo podle jeho vnitrostátního práva v obdobném případě dostupné, aby zajistil ochranu chráněné osoby, pokud se nerozhodne uplatnit některý z důvodů pro odmítnutí uznání stanovených v článku 10. V souladu se svým vnitrostátním právem může vykonávající stát použít opatření trestněprávní, správní nebo občanskoprávní povahy.
2. Opatření přijaté příslušným orgánem vykonávajícího státu podle odstavce 1 a jakékoli jiné opatření přijaté na základě následného rozhodnutí podle článku 11 musí v co největší možné míře odpovídat ochrannému opatření přijatému ve vydávajícím státě.
3. Příslušný orgán vykonávajícího státu uvědomí osobu, která představuje nebezpečí, příslušný orgán vydávajícího státu a chráněnou osobu o jakýchkoli opatřeních přijatých podle odstavce 1 a také o možných právních důsledcích porušení takového opatření, jak jsou stanoveny ve vnitrostátním právu a v čl. 11 odst. 2. Adresa nebo jiné kontaktní údaje týkající se chráněné osoby nesmějí být prozrazeny osobě, která představuje nebezpečí, pokud tyto údaje nejsou nezbytné v zájmu vykonání opatření přijatého podle odstavce 1.
4. Pokud se příslušný orgán vykonávajícího státu domnívá, že informace předané spolu s evropským ochranným příkazem podle článku 7 jsou neúplné, neprodleně o tom uvědomí příslušný orgán vydávajícího státu jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu a stanoví mu přiměřenou lhůtu k poskytnutí chybějících informací.
Článek 10
Důvody pro neuznání evropského ochranného příkazu
1. Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznat evropský ochranný příkaz za těchto okolností:
a)
evropský ochranný příkaz není úplný nebo nebyl doplněn ve lhůtě stanovené příslušným orgánem vykonávajícího státu;
b)
nebyly dodrženy požadavky stanovené v článku 5;
c)
ochranné opatření se vztahuje na čin, který není trestným činem podle práva vykonávajícího státu;
d)
ochrana vyplývá z výkonu trestu nebo opatření, na něž se podle práva vykonávajícího státu vztahuje amnestie, a týká se činu nebo jednání spadajícího podle tohoto práva do jeho pravomoci;
e)
podle práva vykonávajícího státu se osobě, která představuje nebezpečí, přiznává imunita, což znemožňuje přijmout opatření na základě evropského ochranného příkazu;
f)
trestní stíhání osoby, která představuje nebezpečí z důvodu činu nebo jednání, v souvislosti s nímž bylo přijato ochranné opatření, je podle práva vykonávajícího státu promlčeno, pokud daný čin nebo jednání spadá podle vnitrostátního práva tohoto státu do jeho pravomoci;
g)
uznání evropského ochranného příkazu by porušilo zásadu ne bis in idem;
h)
podle práva vykonávajícího státu nemůže být osoba, která představuje nebezpečí, z důvodu svého věku trestně odpovědná za čin nebo jednání, pro něž bylo přijato ochranné opatření;
i)
ochranné opatření se týká trestného činu, který je podle práva vykonávajícího státu považován za trestný čin, který byl zcela nebo z podstatné zčásti spáchán na jeho území.
2. Pokud příslušný orgán vykonávajícího státu z jednoho z důvodů uvedených v odstavci 1 odmítne uznat evropský ochranný příkaz:
a)
neprodleně uvědomí o tomto odmítnutí a souvisejících důvodech vydávající stát a chráněnou osobu;
b)
v případě potřeby uvědomí chráněnou osobu o možnosti požádat o přijetí ochranného opatření v souladu s jeho vnitrostátní právem;
c)
případně informuje chráněnou osobu o jakýchkoli použitelných opravných prostředcích proti takovému rozhodnutí, které jsou dostupné podle jeho vnitrostátního práva.
Článek 11
Rozhodné právo a příslušnost ve vykonávajícím státě
1. Vykonávající stát je příslušný přijímat a vykonávat opatření v tomto státě po uznání evropského ochranného příkazu. Při přijímání a výkonu rozhodnutí podle čl. 9 odst. 1 se uplatňuje právo vykonávajícího státu, včetně pravidel týkajících se opravných prostředků proti rozhodnutím přijatým ve vykonávajícím státě v souvislosti s evropským ochranným příkazem.
2. V případě porušení jednoho nebo více opatření, která vykonávající stát přijal po uznání evropského ochranného příkazu, je příslušný orgán vykonávajícího státu na základě odstavce 1 příslušný k:
a)
uložení trestů a přijetí jakéhokoli jiného opatření v důsledku porušení daného opatření, pokud toto porušení představuje podle právních předpisů vykonávajícího státu trestný čin;
b)
přijetí rozhodnutí jiné než trestněprávní povahy v souvislosti s porušením opatření;
c)
přijetí jakéhokoli naléhavého a předběžného opatření za účelem ukončení porušování opatření, případně v očekávání následného rozhodnutí ze strany vydávajícího státu.
3. Pokud na vnitrostátní úrovni neexistuje žádné opatření, které by mohlo být v obdobném případě přijato ve vykonávajícím státě, podá příslušný orgán vykonávajícího státu příslušnému orgánu vydávajícího státu zprávu o jakémkoli porušení ochranného opatření uvedeného v evropském ochranném příkazu, které je mu známo.
Článek 12
Oznámení v případě porušení
Příslušný orgán vykonávajícího státu oznámí příslušnému orgánu vydávajícího státu nebo státu dohledu jakékoli porušení opatření přijatých na základě evropského ochranného příkazu. Pro oznámení se použije jednotný formulář obsažený v příloze II.
Článek 13
Příslušnost ve vydávajícím státě
1. Příslušný orgán vydávajícího státu má výlučnou příslušnost k přijímání rozhodnutí týkajících se:
a)
obnovení, přezkumu, změny, zrušení a odvolání ochranného opatření a následně i evropského ochranného příkazu;
b)
uložení opatření spojeného s odnětím svobody v důsledku zrušení ochranného opatření za předpokladu, že se ochranné opatření uplatňovalo na základě rozsudku ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo na základě rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV.
2. Na rozhodnutí přijatá podle odstavce 1 se použije právo vydávajícího státu.
3. Pokud rozsudek ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV byly jinému členskému státu již postoupeny, nebo jsou-li postoupeny po vydání evropského ochranného příkazu, následná rozhodnutí, jak stanovují uvedená rámcová rozhodnutí, se přijímají v souladu s příslušnými ustanoveními uvedených rámcových rozhodnutí.
4. Je-li ochranné opatření součástí rozsudku ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV, který byl po vydání evropského ochranného příkazu postoupen nebo je postupován do jiného členského státu, a příslušný orgán státu dohledu přijal další rozhodnutí týkající se povinností a příkazů obsažených v ochranném opatření v souladu se článkem 14 uvedeného rámcového rozhodnutí, příslušný orgán vydávajícího státu na tomto základě ochranný příkaz přiměřeně obnoví, přezkoumá, změní, zruší nebo odvolá.
5. Příslušný orgán vydávajícího státu neprodleně informuje příslušný orgán vykonávajícího státu o jakémkoli rozhodnutí přijatém v souladu s odstavci 1 nebo 4.
6. Pokud příslušný orgán vydávajícího státu zrušil nebo odvolal evropský ochranný příkaz v souladu s odst. 1 písm. a) nebo odstavcem 4, přeruší příslušný orgán vykonávajícího státu opatření přijatá v souladu s čl. 9 odst. 1, jakmile je o této skutečnosti náležitě informován příslušným orgánem vydávajícího státu.
7. Pokud příslušný orgán vydávajícího státu pozměnil evropský ochranný příkaz v souladu s odst. 1 písm. a) nebo odstavcem 4, příslušný orgán vykonávajícího státu případně:
a)
v souladu s článkem 9 změní opatření přijatá na základě evropského ochranného příkazu nebo
b)
odmítne vykonat pozměněný zákaz nebo omezení, pokud nespadá mezi druhy zákazů nebo omezení uvedené v článku 5 nebo pokud jsou informace předávané spolu s evropským ochranným příkazem podle článku 7 neúplné, nebo nebyly doplněny ve lhůtě stanovené příslušným orgánem vykonávajícího státu v souladu s čl. 9 odst. 4.
Článek 14
Důvody pro přerušení opatření přijatých na základě evropského ochranného příkazu
1. Příslušný orgán vykonávajícího státu může přerušit opatření přijatá při výkonu evropského ochranného příkazu:
a)
existují-li jednoznačné informace o tom, že chráněná osoba nepobývá ani se nezdržuje na území vykonávajícího státu nebo že toto území definitivně opustila;
b)
pokud v souladu s vnitrostátním právem uplynula maximální doba trvání opatření přijatých při výkonu evropského ochranného příkazu;
c)
v případě uvedeném v čl. 13 odst. 7 písm. b) nebo
d)
jsou-li rozsudek ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV postoupeny vykonávajícímu státu po uznání evropského ochranného příkazu.
2. Příslušný orgán vykonávajícího státu o tomto rozhodnutí neprodleně informuje příslušný orgán vydávajícího státu a pokud možno i chráněnou osobu.
3. Příslušný orgán vykonávajícího státu může před přerušením opatření podle odst. 1 písm. b) vyzvat příslušný orgán vydávajícího státu, aby poskytl informace o tom, zda je za okolností daného případu stále nezbytná ochrana stanovená v evropském ochranném příkazu. Příslušný orgán vydávajícího státu na tuto výzvu neprodleně odpoví.
Článek 15
Priorita při uznávání evropského ochranného příkazu
Uznání evropského ochranného příkazu má stejnou prioritu, jakou by mělo v obdobném případě poskytnutí ochrany na základě vnitrostátního práva, a to s ohledem na konkrétní okolnosti případu včetně naléhavosti, předpokládané datum příjezdu chráněné osoby na území vykonávajícího státu a pokud možno s ohledem na míru ohrožení chráněné osoby.
Článek 16
Konzultace mezi příslušnými orgány
Příslušné orgány vydávajícího státu a vykonávajícího státu se mohou případně navzájem konzultovat, aby usnadnily plynulé a účinné uplatňování této směrnice.
Článek 17
Jazyky
1. Evropský ochranný příkaz musí být příslušným orgánem vydávajícího státu přeložen do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků vykonávajícího státu.
2. Příslušný orgán vykonávajícího státu přeloží do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků vydávajícího státu formulář uvedený v článku 12.
3. Každý členský stát může v okamžiku přijetí této směrnice nebo později uvést v prohlášení, které uloží u Komise, že přijme překlad do jednoho nebo více dalších úředních jazyků Unie.
Článek 18
Náklady
Náklady vyplývající z uplatňování této směrnice, s výjimkou nákladů vzniklých výlučně na území vydávajícího státu, nese v souladu se svým vnitrostátním právem vykonávající stát.
Článek 19
Vztah k jiným dohodám a ujednáním
1. Členské státy mohou nadále uplatňovat dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání platné v okamžiku vstupu této směrnice v platnost, pokud tyto dohody nebo ujednání umožňují prohloubit nebo rozšířit cíle této směrnice a pokud pomáhají dále zjednodušit nebo usnadnit postupy pro přijímání ochranných opatření.
2. Členské státy mohou uzavírat dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání po vstupu této směrnice v platnost, pokud tyto dohody nebo ujednání umožňují prohloubit nebo rozšířit cíle této směrnice a pokud pomáhají zjednodušit nebo usnadnit postupy pro přijímání ochranných opatření.
3. Do 11. dubna 2012 oznámí členské státy Komisi stávající dohody a ujednání uvedené v odstavci 1, které si přejí nadále uplatňovat. Členské státy Komisi rovněž oznámí všechny nové dohody nebo ujednání podle odstavce 2 do tří měsíců od jejich podpisu.
Článek 20
Vztah k jiným nástrojům
1. Touto směrnicí není dotčeno uplatňování nařízení (ES) č. 44/2001, nařízení (ES) č. 2201/2003, Haagské úmluvy z roku 1996 o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí, nebo Haagské úmluvy z roku 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí.
2. Touto směrnicí není dotčeno uplatňování rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV.
Článek 21
Provádění
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 11. ledna 2015. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 22
Shromažďování údajů
Členské státy v zájmu snazšího hodnocení uplatňování této směrnice předávají Komisi příslušné údaje týkající se uplatňování vnitrostátních postupů ve věci evropského ochranného příkazu, a to alespoň počet žádostí o vydání evropského ochranného příkazu a počet vydaných nebo uznaných příkazů.
Článek 23
Přezkum
Do 11. ledna 2016 předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice. K uvedené zprávě se případně připojí legislativní návrhy.
Článek 24
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 25
Určení
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvami
Ve Štrasburku dne 13. prosince 2011.
DIREKTIVA 2011/99/EU EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA
z dne 13. decembra 2011
o evropski odredbi o zaščiti
EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA -
ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije ter zlasti člena 82(1)(a) in (d) Pogodbe,
ob upoštevanju pobude Kraljevine Belgije, Republike Bolgarije, Republike Estonije, Kraljevine Španije, Francoske republike, Italijanske republike, Republike Madžarske, Republike Poljske, Portugalske republike, Romunije, Republike Finske in Kraljevine Švedske,
po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom,
v skladu z rednim zakonodajnim postopkom (1),
ob upoštevanju naslednjega:
(1)
Evropska unija si je zadala cilj ohraniti in razvijati območje svobode, varnosti in pravice.
(2)
V členu 82(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) je določeno, da pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah v Uniji temelji na načelu vzajemnega priznavanja sodb in pravosodnih odločb.
(3)
V skladu s Stockholmskim programom - odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje (2), ki ga je Evropski svet sprejel na zasedanju 10. in 11. decembra 2009, bi bilo treba vzajemno priznavanje razširiti na vse vrste sodb in odločb pravosodne narave, ki so lahko, odvisno od pravnega sistema, kazenske ali upravne. Komisija in države članice so tudi pozvane, da preučijo, kako bi lahko izboljšale zakonodajo in praktične podporne ukrepe za zaščito žrtev. V programu je prav tako izpostavljeno, da se lahko za žrtve kaznivih dejanj predvidijo posebni zaščitni ukrepi, ki bi morali veljati v vsej Uniji. Ta direktiva je del skladnega in celovitega sklopa ukrepov v zvezi s pravicami žrtev.
(4)
Evropski parlament je v resoluciji z dne 26. novembra 2009 o odpravi nasilja nad ženskami pozval države članice, da izboljšajo svojo zakonodajo in politiko za boj proti vsem oblikam nasilja nad ženskami in da sprejmejo ukrepe za odpravo vzrokov nasilja nad ženskami, med drugim tudi preventivne ukrepe; nadalje je pozval Unijo, da vsem žrtvam nasilja zagotovi pravico do pomoči in podpore. Evropski parlament je v resoluciji z dne 10. februarja 2010 o enakosti žensk in moških v Evropski uniji - 2009 podprl predlog za uvedbo evropske odredbe o zaščiti žrtev.
(5)
Svet je v resoluciji z dne 10. junija 2011 o načrtu za okrepitev pravic in zaščite žrtev, zlasti v kazenskih postopkih, zapisal, da bi bilo treba na ravni Unije sprejeti ukrepe za okrepitev pravic in zaščite žrtev kaznivih dejanj, ter pozval Komisijo, da v ta namen predloži ustrezne predloge. V tej zvezi bi bilo treba vzpostaviti mehanizem za vzajemno priznavanje odločb o ukrepih za zaščito žrtev kaznivih dejanj med državami članicami. V skladu z navedeno resolucijo bi to direktivo, ki zadeva vzajemno priznavanje zaščitnih ukrepov v kazenskih zadevah, moral dopolnjevati ustrezen mehanizem za ukrepe v civilnih zadevah.
(6)
V skupnem območju pravice brez notranjih meja je treba zagotoviti, da se zaščita fizične osebe, zagotovljena v eni državi članici, ohrani in nadaljuje v kateri koli drugi državi članici, v katero se oseba preseli ali se je že preselila. Treba bi bilo tudi zagotoviti, da legitimno uveljavljanje pravice državljanov Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic v skladu s členom 3(2) Pogodbe o Evropski uniji (PEU) in členom 21 PDEU ne bi povzročilo izgube njihove zaščite.
(7)
Za dosego teh ciljev bi morala biti v tej direktivi določena pravila, s katerimi se lahko zaščita, ki izhaja iz določenih zaščitnih ukrepov, sprejetih v skladu s pravom ene države članice (v nadaljnjem besedilu: država izdaje), razširi na drugo državo članico, v kateri se zaščitena oseba odloči prebivati ali zadrževati (v nadaljnjem besedilu: država izvršitve).
(8)
V tej direktivi so upoštevane različne pravne tradicije držav članic, pa tudi dejstvo, da se lahko učinkovita zaščita zagotovi z odredbami o zaščiti, ki jih izda organ, ki ni kazensko sodišče. Ta direktiva ne določa obveznosti spremembe nacionalnih sistemov za sprejem zaščitnih ukrepov in tudi ne določa obveznosti uvedbe ali spremembe kazenskopravnega sistema za izvrševanje evropske odredbe o zaščiti.
(9)
Ta direktiva se uporablja za zaščitne ukrepe, katerih namen je zlasti zaščititi osebo pred kaznivim dejanjem druge osebe, ki lahko na kakršen koli način ogrozi življenje ali telesno, duševno celovitost in spolno nedotakljivost te osebe, na primer s preprečevanjem kakršne koli oblike nadlegovanja, ter dostojanstvo ali osebno svobodo te osebe, na primer s preprečevanjem ugrabitev, zalezovanja in drugih oblik posredne prisile, pa tudi preprečiti nova kazniva dejanja ali zmanjšati posledice prejšnjih kaznivih dejanj. Te osebne pravice zaščitene osebe ustrezajo temeljnim vrednotam, ki se priznavajo in podpirajo v vseh državah članicah. Vendar država članica ni zavezana, da evropsko odredbo o zaščiti izda na podlagi kazenskega ukrepa, ki ne služi zaščiti osebe temveč primarno služi drugim ciljem, na primer socialni rehabilitaciji kršitelja. Treba je poudariti, da se ta direktiva nanaša na zaščitne ukrepe, ki poskušajo zaščititi vse žrtve in ne le žrtve spolnega nasilja, ob upoštevanju specifičnosti vsake vrste kaznivega dejanja.
(10)
Ta direktiva se uporablja za zaščitne ukrepe, sprejete v kazenskih zadevah, in tako ne zajema zaščitnih ukrepov, sprejetih v civilnih zadevah. Da bi bil zaščitni ukrep v skladu s to direktivo izvršljiv, ni nujno, da je obstoj kaznivega dejanja ugotovljen s pravnomočno sodno odločbo. Prav tako ni relevantna kazenska, upravna ali civilna narava organa, ki zaščitni ukrep sprejme. Ta direktiva držav članic ne obvezuje, da morajo spremeniti svoje nacionalno pravo, da bi lahko sprejemale zaščitne ukrepe v okviru kazenskih postopkov.
(11)
Namen te direktive je, da se uporablja za zaščitne ukrepe, sprejete v korist žrtev ali morebitnih žrtev kaznivih dejanj. Ta direktiva se zato ne bi smela uporabljati za ukrepe, sprejete z namenom zaščite prič.
(12)
Če je zaščitni ukrep, kakor je opredeljen v tej direktivi, sprejet za zaščito sorodnika glavne zaščitene osebe, lahko ob upoštevanju pogojev iz te direktive ta sorodnik zaprosi za evropsko odredbo o zaščiti zaprosi in se lahko ta zanj izda.
(13)
Vsako zaprosilo za izdajo evropske odredbe o zaščiti bi bilo treba obravnavati ustrezno hitro, pri tem pa upoštevati konkretne okoliščine primera, med drugim njegovo nujnost, predvideni datum prihoda zaščitene osebe na ozemlje države izvršitve in, če je možno, stopnjo ogroženosti zaščitene osebe.
(14)
Kadar se informacije na podlagi te direktive posredujejo zaščiteni osebi ali osebi, ki povzroča nevarnost, bi bilo treba te informacije posredovati tudi skrbniku oziroma zastopniku zadevne osebe, če je to ustrezno. Ustrezno pozornost bi bilo treba nameniti tudi potrebi, da so zaščitena oseba, oseba, ki povzroča nevarnost, ali skrbnik oziroma zastopnik v jeziku, ki ga razumejo, seznanjeni z informacijami, ki jih določa ta direktiva.
(15)
Pristojni organi bi morali v postopkih za izdajo in priznanje evropske odredbe o zaščiti ustrezno pozornost nameniti potrebam žrtev in še zlasti ranljivih oseb, kot so mladoletniki ali invalidi.
(16)
Za uporabo te direktive je bil morda odrejen zaščitni ukrep na podlagi sodbe, v smislu Okvirnega sklepa Sveta 2008/947/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb in pogojnih odločb zaradi zagotavljanja nadzorstva nad spremljevalnimi ukrepi in alternativnimi sankcijami (3), ali na podlagi odločbe o nadzornih ukrepih v smislu Okvirnega sklepa Sveta 2009/829/PNZ z dne 23. oktobra 2009 o uporabi načela vzajemnega priznavanja odločb o nadzornih ukrepih med državami članicami Evropske unije kot alternativi začasnemu priporu (4). Če je bila odločba v državi izdaje sprejeta na podlagi enega od navedenih okvirnih sklepov, bi morala država izvršitve ustrezno izvesti postopek za njeno priznanje. Vendar to ne bi smelo izključevati možnosti posredovanja evropske odredbe o zaščiti državi članici, ki ni država, ki izvršuje odločbe na podlagi navedenih okvirnih sklepov.
(17)
V skladu s členom 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter drugim odstavkom člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah bi bilo treba osebi, ki povzroča nevarnost, dati možnost zaslišanja in izpodbijanja zaščitnega ukrepa, bodisi med postopkom, ki vodi do sprejetja zaščitnega ukrepa, bodisi pred izdajo evropske odredbe o zaščiti.
(18)
Da bi se preprečilo, da bi bilo proti žrtvi v državi izvršitve storjeno kaznivo dejanje, bi morala imeti ta država na voljo pravna sredstva za priznanje odločbe, ki je bila predhodno sprejeta v korist žrtve v državi izdaje, hkrati pa tudi preprečiti, da bi morala žrtev sprožiti nov postopek ali ponovno predložiti dokaze v državi izvršitve, kot če država izdaje ne bi sprejela odločbe. Priznanje evropske odredbe o zaščiti s strani države izvršitve med drugim pomeni, da pristojni organ te države ob upoštevanju omejitev iz te direktive sprejema obstoj in veljavnost zaščitnega ukrepa, sprejetega v državi izdaje, prizna dejansko stanje, opisano v evropski odredbi o zaščiti, in soglaša, da bi bilo treba zagotoviti zaščito in da bi jo tudi bilo treba neprekinjeno zagotavljati v skladu z njenim nacionalnim pravom.
(19)
Ta direktiva vsebuje izčrpen seznam prepovedi in omejitev, ki bi, če bi bile izrečene v državi izdaje in vključene v evropski odredbi o zaščiti, morale biti priznane in izvršene v državi izvršitve ob upoštevanju omejitev iz te direktive. Na nacionalni ravni lahko obstajajo tudi druge vrste zaščitnih ukrepov, kot je, če to predpisuje nacionalno pravo, obveznost osebe, ki povzroča nevarnost, da ostane v določenem kraju. Takšne ukrepe lahko izreče država izdaje v okviru postopka, ki vodi do sprejetja enega od zaščitnih ukrepov, ki je lahko v skladu s to direktivo podlaga za evropsko odredbo o zaščiti.
(20)
Ker so v državah članicah za sprejetje in izvrševanje zaščitnih ukrepov pristojne različne vrste organov (civilni, kazenski ali upravni), se zdi primerno, da se v mehanizmu sodelovanja med državami članicami v okviru te direktive zagotovi visoka stopnja prožnosti. Pristojnemu organu države izvršitve zato ni treba v vseh primerih sprejeti enakega zaščitnega ukrepa, kot je bil sprejet v državi izdaje, in ima določeno stopnjo diskrecije, da sprejme kakršni koli ukrep, za katerega meni, da je v podobnem primeru v skladu z nacionalnim pravom ustrezen in primeren za zagotavljanje neprekinjene zaščite zaščitene osebe z vidika zaščitnega ukrepa, sprejetega v državi izdaje in opisanega v evropski odredbi o zaščiti.
(21)
Prepovedi ali omejitve, za katere se ta direktiva uporablja, med drugim obsegajo ukrepe, katerih cilj je omejitev osebnih stikov ali stikov na daljavo med zaščiteno osebo in osebo, ki povzroča nevarnost, kot sta to določitev nekaterih pogojev glede takšnih stikov ali omejitev vsebine komunikacije.
(22)
Pristojni organ države izvršitve bi moral obvestiti osebo, ki povzroča nevarnost, pristojni organ države izdaje in zaščiteno osebo o vsakem ukrepu, sprejetem na podlagi evropske odredbe o zaščiti. V uradnem obvestilu osebi, ki povzroča nevarnost, bi bilo treba ustrezno upoštevati interes zaščitene osebe, da se ne razkrije njenega naslova ali drugih kontaktnih podatkov. Takšne podatke bi bilo treba izločiti iz uradnega obvestila, pod pogojem, da naslov ali drugi kontaktni podatki niso del prepovedi ali omejitve, ki je kot izvršilni ukrep izrečena zoper osebo, ki povzroča nevarnost.
(23)
Če pristojni organ države izdaje umakne evropsko odredbo o zaščiti, bi moral pristojni organ države izvršitve prenehati izvajati ukrepe, ki jih je sprejel za izvrševanje evropske odredbe o zaščiti, pri čemer se razume, da lahko pristojni organ v državi izvršitve, samostojno in v skladu z nacionalnim pravom, sprejme kakršen koli zaščitni ukrep na podlagi nacionalnega prava za zaščito zadevne osebe.
(24)
Ker so v tej direktivi obravnavani primeri, v katerih se zaščitena oseba preseli v drugo državo članico, izdajanje ali izvrševanje evropske odredbe o zaščiti ne bi smelo pomeniti, da se na državo izvršitve prenesejo kakšne koli pristojnosti, povezane z glavnimi, odloženimi, alternativnimi, pogojnimi ali sekundarnimi sankcijami ali v zvezi z varnostnimi ukrepi, odrejenimi zoper osebo, ki povzroča nevarnost, če ta še naprej prebiva v državi, ki je sprejela zaščitni ukrep.
(25)
Kjer je to primerno bi moralo biti možno ukrepe, sprejete pri uporabi te direktive, v praksi uveljaviti z uporabo elektronskih sredstev, v skladu z nacionalno zakonodajo in postopki.
(26)
V okviru sodelovanja med organi, vključenimi v zagotavljanje zaščite zaščitene osebe, bi moral pristojni organ države izvršitve pristojnemu organu države izdaje sporočiti vsakršno kršitev ukrepov, sprejetih v državi izvršitve z namenom izvrševanja evropske odredbe o zaščiti. To sporočilo bi moralo pristojnemu organu države izdaje omogočiti, da se nemudoma odloči za kakršen koli ustrezen odziv glede zaščitnega ukrepa, izrečenega zoper osebo, ki povzroča nevarnost, v njegovi državi. Takšen odziv lahko, kjer je to primerno, vključuje izrek ukrepa odvzema prostosti kot nadomestitev prvotno sprejetega ukrepa brez odvzema prostosti, na primer kot alternativo preventivnemu priporu ali kot posledico pogojne odložitve sankcije. Ker takšna odločitev ne pomeni izreka nove sankcije v povezavi z novim kaznivim dejanjem, se razume, da takšna odločitev ne posega v možnost države izvršitve, da v primeru kršitve ukrepov, sprejetih zaradi izvrševanja evropske odredbe o zaščiti, po potrebi, izreče sankcije.
(27)
Zaradi različnih pravnih tradicij držav članic bi moral pristojni organ države izvršitve v primeru, če v tej državi ne bi bilo na voljo nobenega zaščitnega ukrepa glede na dejansko stanje, opisano v evropski odredbi o zaščiti, poročati pristojnemu organu države izdaje o vsaki kršitvi zaščitnega ukrepa, opisanega v evropski odredbi o zaščiti, s katero je seznanjen.
(28)
Za zagotavljanje nemotene uporabe te direktive v vsakem posameznem primeru, bi morali pristojni organi države izdaje in države izvršitve svoje pristojnosti izvajati v skladu z določbami te direktive in ob upoštevanju načela ne bis in idem.
(29)
Zaščitena oseba ne bi smela biti dolžna kriti stroškov v zvezi s priznanjem evropske odredbe o zaščiti, ki so nesorazmerni v primerjavi s podobnim nacionalnim primerom. Države članice bi morale pri izvajanju te direktive zagotoviti, da po priznanju evropske odredbe o zaščiti zaščitena oseba ni dolžna začeti nadaljnjih nacionalnih postopkov, da bi od pristojnega organa države izvršitve, kot neposredno posledico priznanja evropske odredbe o zaščiti, pridobila odločbo o sprejetju kakršnega koli ukrepa, ki bi bil v skladu z nacionalnim pravom te države na voljo v podobnem primeru za zagotavljanje zaščite zaščitene osebe.
(30)
Ob upoštevanju načela vzajemnega priznavanja, na katerem temelji ta direktiva, bi morale države članice v največji možni meri spodbujati neposredne stike med pristojnimi organi, kadar ti uporabljajo to direktivo.
(31)
Brez poseganja v neodvisnost sodstva in v razlike v organiziranosti pravosodja v Uniji bi morale države članice razmisliti o tem, da odgovorne za usposabljanje sodnikov, tožilcev ter zaposlenih na policiji in v pravosodju, ki sodelujejo v postopkih za izdajo ali priznanje evropske odredbe o zaščiti, zaprosijo, da se zagotovi ustrezno usposabljanje v zvezi s cilji te direktive.
(32)
Države članice bi morale Komisiji sporočiti ustrezne podatke o uporabi nacionalnih postopkov v zvezi z evropsko odredbo o zaščiti, vsaj glede števila zaprošenih, izdanih in/ali priznanih evropskih odredb o zaščiti, da bi tako pripomogle k lažji oceni uporabe te direktive. Pri tem bi bile koristne tudi druge vrste podatkov, kot so na primer vrsta zadevnih kaznivih dejanj.
(33)
Ta direktiva bi morala prispevati k zaščiti oseb, ki so v nevarnosti, ter brez poseganja vanje dopolnjevati instrumente, ki so že vzpostavljeni na tem področju, kot sta Okvirni sklep 2008/947/PNZ in Okvirni sklep 2009/829/PNZ, pri tem pa ne posegati vanje.
(34)
Če spada odločba v zvezi z zaščitnim ukrepom v področje uporabe Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (5), Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo (6) ali Haaške konvencije iz leta 1996 o pristojnosti, veljavni zakonodaji, priznanju, izvrševanju in sodelovanju v zvezi z odgovornostjo staršev in ukrepih za varstvo otrok (7), bi bilo treba priznavanje in izvrševanje takšne odločbe izvajati v skladu z določbami ustreznega pravnega instrumenta.
(35)
Države članice in Komisija bi morale po potrebi informacije o evropski odredbi o zaščiti vključiti v obstoječe kampanje za izobraževanje in ozaveščanje o zaščiti žrtev kaznivih dejanj.
(36)
Osebni podatki, ki se obdelujejo pri izvajanju te direktive, bi morali biti varovani v skladu z Okvirnim sklepom Sveta 2008/977/PNZ z dne 27. novembra 2008 o varstvu osebnih podatkov, ki se obdelujejo v okviru policijskega in pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah (8), in načeli, določenimi v Konvenciji Sveta Evrope iz leta 1981 o varstvu posameznikov glede avtomatske obdelave osebnih podatkov.
(37)
Ta direktiva bi morala v skladu s členom 6 PEU spoštovati temeljne pravice, ki jih zagotavljata Listina Evropske unije o temeljnih pravicah ter Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin.
(38)
Države članice se spodbuja, da pri izvajanju te direktive upoštevajo pravice in načela iz Konvencije Združenih narodov iz leta 1979 o odpravi vseh oblik diskriminacije žensk.
(39)
Ker cilja te direktive, namreč zaščititi ogrožene osebe, države članice same ne morejo zadovoljivo doseči in ker se ta cilj zaradi obsega in učinkov lažje doseže na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 PEU. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta direktiva ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenega cilja.
(40)
V skladu s členom 3 Protokola (št. 21) o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, je Združeno kraljestvo podalo uradno obvestilo, da želi sodelovati pri sprejetju in uporabi te direktive.
(41)
V skladu s členoma 1 in 2 Protokola (št. 21) o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, in brez poseganja v člen 4 navedenega protokola, Irska ne sodeluje pri sprejetju te direktive, ki zato zanjo ni zavezujoča in se v njej ne uporablja.
(42)
V skladu s členoma 1 in 2 Protokola (št. 22) o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, Danska ne sodeluje pri sprejetju te direktive, ki zato zanjo ni zavezujoča in se v njej ne uporablja -
SPREJELA NASLEDNJO DIREKTIVO:
Člen 1
Cilj
Ta direktiva določa pravila, ki pravosodnemu ali enakovrednemu organu države članice, v kateri je bil sprejet zaščitni ukrep z namenom, da se oseba zaščiti pred kaznivim dejanjem druge osebe, ki lahko ogrozi njeno življenje, telesno ali duševno celovitost, dostojanstvo, osebno svobodo ali spolno nedotakljivost, dovoljujejo, da izda evropsko odredbo o zaščiti, ki pristojnemu organu v drugi državi članici omogoča kontinuirano zaščito osebe na ozemlju te druge države članice v skladu z nacionalnim pravom države članice izdaje po izvršitvi ali domnevni izvršitvi kaznivega dejanja.
Člen 2
Opredelitev pojmov
Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve:
1.
„evropska odredba o zaščiti“ pomeni odločbo, ki jo sprejme pravosodni ali enakovredni organ države članice v zvezi z zaščitnim ukrepom in na podlagi katere pravosodni ali enakovredni organ druge države članice v skladu z nacionalno zakonodajo sprejme ustrezen ukrep ali ukrepe za kontinuirano varstvo zaščitene osebe;
2.
„zaščitni ukrep“ pomeni odločbo v kazenski zadevi, sprejeto v državi izdaje v skladu z nacionalnim pravom in postopki, ki osebi, ki povzroča nevarnost, izreka eno ali več prepovedi ali omejitev iz člena 5 za zaščito zaščitene osebe pred kaznivim dejanjem, ki lahko ogrozi njeno življenje, telesno ali duševno celovitost, dostojanstvo, osebno svobodo ali spolno nedotakljivost;
3.
„zaščitena oseba“ pomeni fizično osebo, ki je zaščitena na podlagi zaščitnega ukrepa, sprejetega v državi izdaje;
4.
„oseba, ki povzroča nevarnost“ pomeni fizično osebo, ki ji je izrečena ena ali več prepovedi ali omejitev iz člena 5;
5.
„država izdaje“ pomeni državo članico, v kateri je bil sprejet zaščitni ukrep, na podlagi katerega se izda evropska odredba o zaščiti;
6.
„država izvršitve“ pomeni državo članico, ki ji je bila posredovana evropska odredba o zaščiti z namenom, da bi to odredbo priznala;
7.
„država nadzora“ pomeni državo članico, ki ji je bila posredovana sodba v smislu člena 2 Okvirnega sklepa 2008/947/PNZ, ali odločba o nadzornih ukrepih v smislu člena 4 Okvirnega sklepa 2009/829/PNZ.
Člen 3
Določitev pristojnih organov
1. Vsaka država članica, obvesti Komisijo o pravosodnem ali enakovrednem organu oziroma organih, ki so po nacionalnem pravu te države pristojni, da v skladu s to direktivo izdajo in priznajo evropsko odredbo o zaščiti, kadar je ta država izdaje ali država izvršitve.
2. Komisija da prejete informacije na voljo vsem državam članicam. Države članice Komisijo obvestijo o kakršnih koli spremembah informacij iz odstavka 1.
Člen 4
Udeležba centralnega organa
1. Vsaka država članica lahko določi centralni organ ali, če tako določa njen pravni sistem, več centralnih organov za pomoč njenim pristojnim organom.
2. Država članica lahko, če je to potrebno zaradi organiziranosti njenega notranjega pravosodnega sistema, sklene, da bo njen centralni organ oziroma organi odgovorni za administrativno pošiljanje in prejemanje evropskih odredb o zaščiti in za vso s tem povezano uradno korespondenco. Kjer je to primerno lahko tako centralni organ oziroma organi zadevne države članice sodelujejo pri vsej komunikaciji, posvetovanjih, izmenjavi informacij, poizvedbah in uradnih obvestilih med pristojnimi organi.
3. Države članice, ki želijo uporabiti možnosti iz tega člena, Komisiji posredujejo podatke o določitvi centralnega organa oziroma organov. Te navedbe so zavezujoče za vse organe države izdaje.
Člen 5
Potreba po zaščitnem ukrepu v skladu z nacionalnim pravom
Evropska odredba o zaščiti se lahko izda le, če je država izdaje predhodno sprejela zaščitni ukrep, ki zoper osebo, ki povzroča nevarnost, izreka eno ali več naslednjih prepovedi ali omejitev:
(a)
prepoved vstopa na določene kraje, mesta ali opredeljena območja, na katerih zaščitena oseba prebiva ali jih obiskuje;
(b)
prepoved ali ureditev stikov z zaščiteno osebo v kakršni koli obliki, tudi po telefonu, elektronski ali navadni pošti, faksu ali kako drugače, ali
(c)
prepoved ali ureditev približevanja zaščiteni osebi na krajšo razdaljo od predpisane.
Člen 6
Izdaja evropske odredbe o zaščiti
1. Evropska odredba o zaščiti se lahko izda, če se zaščitena oseba odloči, da bo prebivala v drugi državi članici, ali tam že prebiva ali če se zaščitena oseba odloči, da se bo zadrževala v drugi državi članici, ali se tam že zadržuje. Pri odločitvi o izdaji evropske odredbe o zaščiti pristojni organ v državi izdaje med drugim upošteva predvideni čas, ki ga namerava zaščitena oseba prebiti v državi izvršitve, in nujnost potrebe po zaščiti.
2. Pravosodni ali enakovredni organ države izdaje lahko izda evropsko odredbo o zaščiti le na zaprosilo zaščitene osebe in potem ko preveri, da zaščitni ukrep izpolnjuje pogoje iz člena 5.
3. Zaščitena oseba lahko vloži zaprosilo za izdajo evropske odredbe o zaščiti bodisi pri pristojnem organu države izdaje bodisi pri pristojnem organu države izvršitve. Če je takšno zaprosilo vloženo v državi izvršitve, ga pristojni organ države izvršitve čim prej posreduje pristojnemu organu države izdaje.
4. Osebi, ki povzroča nevarnost, je pred izdajo evropske odredbe o zaščiti zagotovljena pravica do zaslišanja in pravica do izpodbijanja zaščitnega ukrepa, če ta oseba teh pravic ni imela med postopkom, ki je vodil do sprejetja zaščitnega ukrepa.
5. Če pristojni organ sprejme zaščitni ukrep, ki vsebuje eno ali več prepovedi ali omejitev iz člena 5, na ustrezen način v skladu s postopki iz njegovega nacionalnega prava obvesti zaščiteno osebo o možnosti, da lahko zaprosi za evropsko odredbo o zaščiti, če se ta oseba odloči oditi v drugo državo članico, in o osnovnih pogojih za tako zaprosilo. Organ svetuje zaščiteni osebi, da vloži zahtevek, preden zapusti ozemlje države izdaje.
6. Če ima zaščitena oseba skrbnika oziroma zastopnika, lahko skrbnik oziroma zastopnik v imenu zaščitene osebe vloži zaprosilo iz odstavkov 2 in 3.
7. Če je zaprosilo za izdajo evropske odredbe o zaščiti zavrnjeno, pristojni organ države izdaje obvesti zaščiteno osebo o vseh veljavnih pravnih sredstvih, ki so po nacionalnem pravu te države na voljo zoper takšno odločitev.
Člen 7
Oblika in vsebina evropske odredbe o zaščiti
Evropska odredba o zaščiti se izda v skladu z obrazcem iz Priloge I k tej direktivi. Vsebuje zlasti naslednje podatke:
(a)
identiteto in državljanstvo zaščitene osebe ter identiteto in državljanstvo skrbnika ali zastopnika, če je zaščitena oseba mladoletna ali poslovno nesposobna;
(b)
datum, od katerega namerava zaščitena oseba prebivati ali se zadrževati v državi izvršitve, in obdobje oziroma obdobja bivanja v tej državi, če je to znano;
(c)
ime, naslov, telefonsko številko, številko faksa in elektronski naslov pristojnega organa države izdaje;
(d)
navedbo pravnega akta (na primer številko in datum), ki vsebuje zaščitni ukrep, na podlagi katerega se izda evropska odredba o zaščiti;
(e)
povzetek dejstev in okoliščin, zaradi katerih je bil v državi izdaje sprejet zaščitni ukrep;
(f)
prepovedi ali omejitve, izrečene osebi, ki povzroča nevarnost, z zaščitnim ukrepom, na katerem temelji evropska odredba o zaščiti, njihovo trajanje in navedbo morebitne sankcije v primeru kršitve kakršnih koli prepovedi ali omejitve;
(g)
uporabo morebitnega tehničnega pripomočka, ki je bil priskrbljen zaščiteni osebi ali osebi, ki povzroča nevarnost, kot sredstvo za izvršitev zaščitnega ukrepa;
(h)
identiteto in državljanstvo osebe, ki povzroča nevarnost, ter kontaktne podatke te osebe;
(i)
kadar ima pristojni organ države izdaje, brez dodatnega poizvedovanja, na voljo podatek, ali sta bila zaščitena oseba in/ali oseba, ki povzroča nevarnost, v državi izdaje deležna brezplačne pravne pomoči;
(j)
kjer je to primerno opis drugih okoliščin, ki bi lahko vplivale na oceno nevarnosti, ki grozi zaščiteni osebi;
(k)
po potrebi izrecno navedbo, da je bila sodba v smislu člena 2 Okvirnega sklepa 2008/947/PNZ ali odločba o nadzornih ukrepih v smislu člena 4 Okvirnega sklepa 2009/829/PNZ že posredovana državi nadzora, če ta ni država izvršitve evropske odredbe o zaščiti, in podatke o pristojnem organu te države za izvršitev takšne sodbe ali odločbe.
Člen 8
Postopek posredovanja
1. Pristojni organ države izdaje posreduje evropsko odredbo o zaščiti pristojnemu organu države izvršitve na kakršen koli način, ki ohrani pisni zapis, da lahko pristojni organ države izvršitve ugotovi verodostojnost evropske odredbe o zaščiti. Tudi vso uradno obveščanje v celoti poteka neposredno med tema pristojnima organoma.
2. Če pristojni organ države izvršitve ali države izdaje ni znan pristojnemu organu druge države, slednji opravi vse potrebne poizvedbe, tudi prek kontaktnih točk Evropske pravosodne mreže iz Sklepa Sveta 2008/976/PNZ z dne 16. decembra 2008 o Evropski pravosodni mreži (9), nacionalnega člana Eurojusta ali nacionalnega sistema za usklajevanje dejavnosti Eurojusta svoje države, da pridobi potrebne informacije.
3. Če organ države izvršitve, ki prejme evropsko odredbo o zaščiti, ni pristojen, da bi jo priznal, ta organ po uradni dolžnosti posreduje evropsko odredbo o zaščiti pristojnemu organu in o tem nemudoma obvesti pristojni organ države izdaje na kakršen koli način, ki ohrani pisni zapis.
Člen 9
Ukrepi v državi izvršitve
1. Ob prejemu evropske odredbe o zaščiti, posredovane v skladu s členom 8, pristojni organ države izvršitve brez nepotrebnega odlašanja prizna navedeno odredbo in odloči, da bo sprejel vse ukrepe, ki bi bili v podobnem primeru na voljo po nacionalnem pravu te države, da se zagotovi zaščita zaščitene osebe, razen če se ne odloči, da bo uveljavljal enega od razlogov za nepriznanje iz člena 10. Država izvršitve lahko v skladu s svojim nacionalnim pravom odredi kazenske, upravne ali civilne ukrepe.
2. Ukrep, ki ga pristojni organ države izvršitve sprejme v skladu z odstavkom 1, in vsi drugi ukrepi, sprejeti na podlagi nadaljnje odločitve iz člena 11, v največji možni meri ustrezajo zaščitnemu ukrepu, sprejetemu v državi izdaje.
3. Pristojni organ države izvršitve obvesti osebo, ki povzroča nevarnost, pristojni organ države izdaje in zaščiteno osebo o vseh ukrepih, sprejetih v skladu z odstavkom 1, pa tudi o možnih pravnih posledicah kršitve takšnega ukrepa, ki ga predpisuje nacionalno pravo in v skladu s členom 11(2). Osebi, ki povzroča nevarnost, se ne razkrije naslov ali drugi kontaktni podatki zaščitene osebe, razen če to ni potrebno zaradi izvrševanja ukrepa, sprejetega v skladu z odstavkom 1.
4. Če pristojni organ države izvršitve meni, da so informacije, poslane z evropsko odredbo o zaščiti v skladu s členom 7, nepopolne, o tem na kakršen koli način, ki ohrani pisni zapis, nemudoma obvesti pristojni organ države izdaje in mu določi razumen rok za zagotovitev manjkajočih informacij.
Člen 10
Razlogi za nepriznanje evropske odredbe o zaščiti
1. Pristojni organ države izvršitve lahko zavrne priznanje evropske odredbe o zaščiti v naslednjih okoliščinah:
(a)
evropska odredba o zaščiti ni popolna ali ni bila dopolnjena v roku, ki ga je določil pristojni organ države izvršitve;
(b)
zahteve iz člena 5 niso izpolnjene;
(c)
zaščitni ukrep se nanaša na dejanje, ki po pravu države izvršitve ni kaznivo dejanje;
(d)
zaščita izhaja iz izvršitve sankcije ali ukrepa, za katerega v skladu s pravom države izvršitve velja amnestija in se nanaša na dejanje ali ravnanje, ki v skladu s tem pravom sodi v pristojnost države izvršitve;
(e)
po zakonodaji države izvršitve je osebi, ki povzroča nevarnost, podeljena imuniteta, kar onemogoča sprejetje ukrepov na podlagi evropske odredbe o zaščiti;
(f)
kazenski pregon zoper osebo, ki povzroča nevarnost, je za dejanje ali ravnanje po pravu države izvršitve zastaral in spada to dejanje ali ravnanje v pristojnost države izvršitve;
(g)
priznanje evropske odredbe o zaščiti bi bilo v nasprotju z načelom ne bis in idem;
(h)
po pravu države izvršitve oseba, ki povzroča nevarnost, zaradi svoje starosti ne more biti kazensko odgovorna za dejanje ali vedenje, v zvezi s katerim je bil sprejet zaščitni ukrep;
(i)
zaščitni ukrep se nanaša na kaznivo dejanje, za katero se po pravu države izvršitve obravnava, kot da je bilo v celoti ali v poglavitnem ali bistvenem delu storjeno na njenem ozemlju.
2. Če pristojni organ države izvršitve zavrne priznanje evropske odredbe o zaščiti zaradi enega od razlogov iz odstavka 1:
(a)
nemudoma obvesti državo izdaje in zaščiteno osebo o tej zavrnitvi in o razlogih za zavrnitev;
(b)
kjer je to primerno obvesti zaščiteno osebo o možnosti, da zaprosi za sprejem zaščitnega ukrepa v skladu z nacionalnim pravom te države;
(c)
obvesti zaščiteno osebo o vseh veljavnih pravnih sredstvih, ki so po nacionalnem pravu te države na voljo zoper takšno odločitev.
Člen 11
Veljavno pravo in pristojnost v državi izvršitve
1. Država izvršitve je po priznanju evropske odredbe o zaščiti pristojna za sprejetje in izvrševanje ukrepov na svojem ozemlju. Pravo države izvršitve se uporablja za sprejetje in izvršitev odločitve iz člena 9(1), vključno s pravili o pravnih sredstvih zoper odločitve, sprejete v državi izvršitve v zvezi z evropsko odredbo o zaščiti.
2. V primeru kršitve enega ali več ukrepov, ki jih je sprejela država izvršitve po priznanju evropske odredbe o zaščiti, je pristojni organ države izvršitve v skladu z odstavkom 1 pristojen, da:
(a)
izreče kazenske sankcije in sprejme kak drug ukrep kot posledico kršitve, če ta kršitev pomeni kaznivo dejanje po pravu države izvršitve;
(b)
sprejme vse odločitve nekazenske narave v zvezi s kršitvijo;
(c)
sprejme vse nujne in začasne ukrepe, da zaustavi kršitev, dokler država izdaje, kjer je to primerno, ne sprejme nadaljnje odločitve.
3. Če v podobnem primeru na nacionalni ravni ni nobenega ukrepa, ki bi se lahko sprejel v državi izvršitve, pristojni organ države izvršitve poroča pristojnemu organu države izdaje o vseh kršitvah zaščitnega ukrepa, opisanega v evropski odredbi o zaščiti, s katero je seznanjen.
Člen 12
Uradno obvestilo v primeru kršitve
Pristojni organ države izvršitve uradno obvesti pristojni organ države izdaje ali države nadzora o vsaki kršitvi ukrepa ali ukrepov, sprejetih na podlagi evropske odredbe o zaščiti. Za obvestilo se uporabi standardni obrazec iz Priloge II.
Člen 13
Pristojnost v državi izdaje
1. Pristojni organ države izdaje ima izključno pristojnost za sprejemanje odločitev o:
(a)
podaljšanju, pregledu, spremembi, preklicu in umiku zaščitnega ukrepa in posledično evropske odredbe o zaščiti;
(b)
izreku ukrepa odvzema prostosti kot posledico preklica zaščitnega ukrepa, če je bil zaščitni ukrep uporabljen na podlagi sodbe v smislu člena 2 Okvirnega sklepa 2008/947/PNZ ali na podlagi odločbe o nadzornih ukrepih v smislu člena 4 Okvirnega sklepa 2009/829/PNZ.
2. Za odločitve, sprejete v skladu z odstavkom 1, se uporablja pravo države izdaje.
3. Če je bila sodba v smislu člena 2 Okvirnega sklepa 2008/947/PNZ ali odločba o nadzornih ukrepih v smislu člena 4 Okvirnega sklepa 2009/829/PNZ že posredovana drugi državi članici ali se ji posreduje po izdaji evropske odredbe o zaščiti, se nadaljnje odločitve, predvidene v teh okvirnih sklepih, sprejmejo v skladu z zadevnimi določbami navedenih okvirnih sklepov.
4. Kadar je zaščitni ukrep naveden v sodbi v smislu člena 2 Okvirnega sklepa 2008/947/PNZ, ki je bila drugi državi članici že posredovana ali se ji posreduje po izdaji evropske odredbe o zaščiti, pristojni organ države nadzora pa je v skladu s členom 14 navedenega okvirnega sklepa sprejel nadaljnje odločitve, ki vplivajo na obveznosti ali navodila iz zaščitnega ukrepa, pristojni organ države izdaje nemudoma ustrezno podaljša, pregleda, spremeni, prekliče ali umakne evropsko odredbo o zaščiti.
5. Pristojni organ države članice izdaje nemudoma obvesti pristojni organ države članice izvršitve o vsaki odločitvi, sprejeti v skladu z odstavkom 1 ali 4.
6. Če je pristojni organ države izdaje v skladu s točko (a) odstavka 1 ali z odstavkom 4 preklical ali umaknil evropsko odredbo o zaščiti, pristojni organ države izvršitve preneha izvajati ukrepe, sprejete v skladu s členom 9(1), takoj ko ga o tem ustrezno obvesti pristojni organ države izdaje.
7. Če je pristojni organ države izdaje v skladu s točko (a) odstavka 1 ali z odstavkom 4 spremenil evropsko odredbo o zaščiti, pristojni organ države izvršitve, kakor je ustrezno:
(a)
spremeni ukrepe, sprejete na podlagi evropske odredbe o zaščiti, v skladu s členom 9, ali
(b)
zavrne izvršitev spremenjene prepovedi ali omejitve, če ta ne ustreza vrstam prepovedi ali omejitev iz člena 5 ali če so podatki, poslani z evropsko odredbo o zaščiti v skladu s členom 7, nepopolni ali niso bili dopolnjeni v roku, ki ga je določil pristojni organ države izvršitve v skladu s členom 9(4).
Člen 14
Razlogi za prenehanje izvajanja ukrepov, sprejetih na podlagi evropske odredbe o zaščiti
1. Pristojni organ države izvršitve lahko preneha izvrševati ukrepe, ki so bili sprejeti zaradi izvršitve evropske odredbe o zaščiti:
(a)
če obstajajo jasni indici, da zaščitena oseba ne prebiva ali se ne zadržuje na ozemlju države izvršitve ali da je dokončno zapustila to ozemlje;
(b)
če se v skladu z njegovim nacionalnim pravom izteče najdaljši možni čas trajanja ukrepov, sprejetih zaradi izvršitve evropske odredbe o zaščiti;
(c)
v primeru iz člena 13(7)(b), ali
(d)
če je sodba v smislu člena 2 Okvirnega sklepa 2008/947/PNZ ali odločba o nadzornih ukrepih v smislu člena 4 Okvirnega sklepa 2009/829/PNZ po priznanju evropske odredbe o zaščiti posredovana državi izvršitve.
2. Pristojni organ države izvršitve nemudoma obvesti pristojni organ države izdaje in, če je mogoče, zaščiteno osebo o takšni odločitvi.
3. Pred prenehanjem izvajanja ukrepov v skladu s točko (b) odstavka 1 lahko pristojni organ države izvršitve pozove pristojni organ države izdaje, da zagotovi informacije o tem, ali je zaščita, ki se izvaja na podlagi evropske odredbe o zaščiti, še vedno potrebna glede na okoliščine konkretnega primera. Pristojni organ države izdaje se na takšen poziv nemudoma odzove.
Člen 15
Prednostno priznavanje evropske odredbe o zaščiti
Evropska odredba o zaščiti se prizna z enakim prednostnim redom, kot bi veljal v podobnem nacionalnem primeru, ob upoštevanju vseh konkretnih okoliščin primera, vključno z nujnostjo zadeve, predvidenim datumom prihoda zaščitene osebe na ozemlje države izvršitve in, če je možno, stopnjo ogroženosti zaščitene osebe.
Člen 16
Posvetovanje med pristojnimi organi
Pristojni organi države izdaje in pristojni organi države izvršitve se lahko, kjer je to primerno, med seboj posvetujejo, da bi olajšali nemoteno in učinkovito uporabo te direktive.
Člen 17
Jeziki
1. Pristojni organ države izdaje prevede evropsko odredbo o zaščiti v uradni jezik oziroma v enega od uradnih jezikov države izvršitve.
2. Pristojni organ države izvršitve prevede obrazec iz člena 12 v uradni jezik oziroma v enega od uradnih jezikov države izdaje.
3. Vsaka država članica lahko bodisi ob sprejetju te direktive bodisi pozneje v izjavi, ki jo deponira pri Komisiji, zapiše, da bo sprejela prevod v enega ali več drugih uradnih jezikov Unije.
Člen 18
Stroški
Stroške, ki nastanejo pri uporabi te direktive, krije država izvršitve v skladu s svojim nacionalnim pravom, razen stroškov, ki nastanejo izključno na ozemlju države izdaje.
Člen 19
Razmerje do drugih sporazumov in dogovorov
1. Države članice lahko še naprej uporabljajo dvostranske ali večstranske sporazume ali dogovore, veljavne ob začetku veljavnosti te direktive, če ti omogočajo razširitev ali okrepitev ciljev te direktive ter prispevajo k nadaljnji poenostavitvi ali lažjemu izvajanju postopkov za sprejetje zaščitnih ukrepov.
2. Države članice lahko sklenejo dvostranske ali večstranske sporazume ali dogovore po začetku veljavnosti te direktive, če ti omogočajo razširitev ali okrepitev ciljev te direktive ter prispevajo k poenostavitvi ali lažjemu izvajanju postopkov za sprejetje zaščitnih ukrepov.
3. Države članice do 11. aprila 2012 Komisijo uradno obvestijo o obstoječih sporazumih in dogovorih iz odstavka 1, ki jih želijo še naprej uporabljati. Države članice Komisijo uradno obvestijo tudi o vseh novih sporazumih in dogovorih iz odstavka 2, in sicer v treh mesecih od njihovega podpisa.
Člen 20
Razmerje do drugih aktov
1. Ta direktiva ne vpliva na uporabo Uredbe (ES) št. 44/2001, Uredbe (ES) št. 2201/2003, Haaške konvencije iz leta 1996 o pristojnosti, veljavni zakonodaji, priznanju, izvrševanju in sodelovanju v zvezi z odgovornostjo staršev in ukrepih za varstvo otrok ali na uporabo Haaške konvencije iz leta 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok.
2. Ta direktiva ne vpliva na uporabo Okvirnega sklepa 2008/947/PNZ ali Okvirnega sklepa 2009/829/PNZ.
Člen 21
Izvajanje
1. Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 11. januarja 2015. O tem takoj obvestijo Komisijo.
Države članice se v sprejetih predpisih sklicujejo na to direktivo ali pa sklic nanjo navedejo ob njihovi uradni objavi. Način sklicevanja določijo države članice.
2. Države članice sporočijo Komisiji besedila temeljnih določb predpisov nacionalne zakonodaje, sprejetih na področju, ki ga ureja ta direktiva.
Člen 22
Zbiranje podatkov
Države članice zaradi lažjega ocenjevanja uporabe te direktive sporočijo Komisiji ustrezne podatke o izvajanju nacionalnih postopkov v zvezi evropsko odredbo o zaščiti, vsaj o številu zaprošenih, izdanih in/ali priznanih evropskih odredb o zaščiti.
Člen 23
Pregled
Komisija do 11. januarja 2016 Evropskemu parlamentu in Svetu predloži poročilo o uporabi te direktive. Temu poročilu se po potrebi priložijo zakonodajni predlogi.
Člen 24
Začetek veljavnosti
Ta direktiva začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
Člen 25
Naslovniki
Ta direktiva je naslovljena na države članice v skladu s Pogodbama.
V Strasbourgu, 13. decembra 2011