Směrnice Rady 1999/32/ES
ze dne 26. dubna 1999
o snižování obsahu síry v některých kapalných palivech a o změně směrnice 93/12/EHS
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na článek 130s odst. 1 této smlouvy,
s ohledem na návrh Komise [1],
s ohledem na stanovisko Hospodářského a sociálního výboru [2],
v souladu s postupem stanoveným v článku 189c uvedené Smlouvy [3],
(1) vzhledem k tomu, že cíle a zásady environmentální politiky Společenství stanovené v environmentálních akčních programech, zejména v Pátém environmentálním akčním programu [4], na základě principů zakotvených v článku 130r Smlouvy, se zaměřují zvláště na účinnou ochranu lidstva před prokázanými riziky emisí oxidu siřičitého a na ochranu životního prostředí předcházením depozici síry překračující kritická zatížení a limity;
(2) vzhledem k tomu, že článek 129 Smlouvy stanoví, že požadavky na ochranu zdraví tvoří nedílnou součást ostatních politik Společenství; že čl. 3 písm. o) také stanoví, že aktivity Společenství by měly přispívat k dosažení vysoké úrovně ochrany zdraví;
(3) vzhledem k tomu, že emise oxidu siřičitého výrazně přispívají k problému acidifikace ve Společenství; že oxid siřičitý má také přímý vliv na lidské zdraví a životní prostředí;
(4) vzhledem k tomu, že acidifikace a atmosférický oxid siřičitý poškozují citlivé ekosystémy, omezují biologickou rozmanitost a omezují hodnotu životních podmínek stejně jako škodlivě ovlivňují produkci plodin a růst lesů; že kyselý déšť může ve městech způsobovat významné škody na budovách a architektonickém dědictví; že znečištění oxidem siřičitým může také mít významný účinek na lidské zdraví, zvláště u skupin populace trpících respiračními chorobami;
(5) vzhledem k tomu, že acidifikace je jev, který překračuje hranice, a vyžaduje řešení jak na úrovni Společenství, tak i na vnitrostátní nebo místní úrovni;
(6) vzhledem k tomu, že emise oxidu siřičitého přispívají k tvorbě částic v ovzduší;
(7) vzhledem k tomu, že Společenství a jednotlivé členské státy jsou smluvními stranami Úmluvy EHK OSN o dálkovém znečišťování ovzduší přesahujícím hranice států; že druhý protokol EHK OSN o dálkovém znečišťování emisemi oxidu siřičitého stanoví, že smluvní strany by měly omezit emise oxidu siřičitého o 30 % nebo více, jak je stanoveno v prvním protokolu; že protokol EHK OSN je založený na předpokladu, že bude pokračovat překračování kritických zatížení a limitů v některých citlivých oblastech; že budou ještě vyžadována další opatření ke snížení emisí oxidu siřičitého k zabezpečení cílů Pátého environmentálního akčního programu; že by smluvní strany měly uskutečnit další významné snížení emisí oxidu siřičitého;
(8) vzhledem k tomu, že síra přítomná v malých množstvích v ropě a uhlí se po desetiletí pokládá za převládající zdroje emisí oxidu siřičitého, které jsou jednou z hlavních příčin "kyselého deště" a jednou ze závažných příčin znečištění ovzduší v mnohých městských a průmyslových oblastech;
(9) vzhledem k tomu, že Komise nedávno zveřejnila sdělení o hospodárné strategii potlačování acidifikace ve Společenství; že omezování emisí oxidu siřičitého pocházejících ze spalování určitých druhů kapalných paliv je nedílnou součástí této hospodářské strategie; že Společenství uznává nutnost opatření týkajících se všech ostatních paliv;
(10) vzhledem k tomu, že studie prokázaly, že prospěch ze snižování emisí síry dosahovaný snížením obsahu síry v palivech bude často podstatně větší než průmyslem odhadované náklady uváděné v této směrnici a že existují úspěšně ověřené technologie pro snižování obsahu síry v kapalných palivech;
(11) vzhledem k tomu, že ve shodě s principem subsidiarity a s principem proporcionality podle článku 3b Smlouvy nelze cíle snížení emisí oxidu siřičitého vznikajících spalováním určitých druhů kapalných paliv účinně dosáhnout, budou-li členské státy jednat samostatně; že nekoordinovaný postup nedává žádnou záruku dosažení požadovaných cílů, je potenciálně kontraproduktivní a může vyústit v nejistotu na trhu; že z hlediska potřeby snížení emisí oxidu siřičitého v celém Společenství je podstatně účinnější přijmout opatření na úrovni Společenství; že tato směrnice se omezuje na minimální požadavky nezbytné k dosažení požadovaných cílů;
(12) vzhledem k tomu, že ve směrnici Rady 93/12/EHS ze dne 23. března 1999 o obsahu síry v některých kapalných palivech [5] byla Komise vyzvána, aby předložila Radě návrh předepisující nižší mezní hodnoty pro obsah síry v plynovém oleji a nové mezní hodnoty pro letecké petroleje; že by bylo účelné stanovit mezní hodnoty obsahu síry i pro další kapalná paliva, zvláště těžké topné oleje, lodní topné oleje, lodní plynové oleje a plynové oleje, a to na základě studií účinnosti vynaložených nákladů;
(13) vzhledem k tomu, že tato směrnice, v souladu s článkem 130t Smlouvy, nebrání žádnému členskému státu v udržování nebo přijímání přísnějších ochranných opatření; že taková opatření musí být slučitelná se Smlouvou a měla by být oznámena Komisi;
(14) vzhledem k tomu, že členské státy mají před zavedením nových, přísnějších ochranných opatření sdělit Komisi návrh opatření v souladu se směrnicí Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů [6];
(15) vzhledem k tomu, že s ohledem na mezní hodnoty obsahu síry v těžkých olejích je prozíravé žádat o odchylky pro členské státy a regiony, kde to environmentální podmínky dovolují;
(16) vzhledem k tomu, že s ohledem na mezní hodnoty obsahu síry v těžkém topném oleji je také prozíravé žádat odchylky pro jejich používání ve spalovacích zařízeních, která dodržují mezní hodnoty emisí stanovené směrnicí Rady 88/609/EES ze dne 24. listopadu 1988 [7] o omezení emisí některých znečišťujících látek z velkých spalovacích zařízení do ovzduší; že s pohledu nadcházejícího přezkumu směrnice 88/609/EHS může být nutné přezkoumat a v případě nutnosti revidovat některých ustanovení této směrnice;
(17) vzhledem k tomu, že pro rafinérská spalovací zařízení vyňatá z oblasti působnosti čl. 3 odst. 3 písm. i písm. c této směrnice by emise oxidu siřičitého vypočtené jako průměr pro tato zařízení neměly překročit mezní hodnoty stanovené směrnicí 88/609/EHS nebo kteroukoliv budoucí změn této směrnice; že by členské státy při uplatňování této směrnice měly mít na mysli, že nahrazení paliv jinými, než těmi, která jsou uvedena v článku 2, by nemělo způsobit přírůstek emisí škodlivin způsobujících acidifikaci;
(18) vzhledem k tomu, že mezní hodnota 0,2 % pro obsah síry v plynových olejích byla již stanovena na základě směrnice 93/12/EHS; že tato mezní hodnota má být do 1. ledna 2008 změněna na 0,1 %;
(19) vzhledem k tomu, že v souladu s aktem o přistoupení z roku 1994 mají Rakousko a Finsko odchylku na období čtyř let od data přistoupení, pokud jde o ustanovení směrnice 93/12/EHS o obsahu síry v plynovém oleji;
(20) vzhledem k tomu, že mezní hodnoty 0,2 % (od roku 2000) a 0,1 % (od roku 2008) obsahu síry v plynových olejích užívaných v námořní dopravě na oceánských plavidlech mohou působit technické a hospodářské problémy na celém území Řecka, ve Španělsku, pokud jde o Kanárské ostrovy, ve Francii, pokud jde o zámořské departementy, a v Portugalsku, pokud jde o autonomní oblasti Madeira a Azory; že by odchylka poskytnutá Řecku, Kanárským ostrovům, francouzským zámořským departementům a autonomním oblastem Madeira a Azory neměla mít negativní vliv na trh s plynovými oleji užívanými v námořní dopravě za předpokladu, že by vývozy plynového oleje užívaného v námořní dopravě z Řecka, Kanárských ostrovů, francouzských zámořských departementů a souostroví Madeira a Azory do jiných členských států měly splňovat požadavky platné v dovážejícím členském státu; že by se tedy Řecku, Kanárským ostrovům, francouzským zámořským departementům a autonomním oblastem Madeira a Azory měly povolit odchylky od mezních hodnot hmotnostního obsahu síry v plynových olejích používaných v námořní dopravě;
(21) vzhledem k tomu, že emise síry z lodní dopravy pocházející ze spalování lodních topných olejů s vysokým obsahem síry přispívají ke znečištění oxidem siřičitým a k problémům acidifikace; že Společenství se bude při nastávajících jednáních o úmluvě MARPOL v rámci Mezinárodní námořní organizace (IMO) zasazovat o účinnější ochranu oblastí citlivých k emisím SOx a o snížení obvyklých mezních hodnot pro lodní topný olej (ze současných 4,5 %); že by měly pokračovat iniciativy Společenství vyhlásit Severní moře/průliv La Manche za oblast zvláště nízkých emisí SOx;
(22) vzhledem k tomu, že je potřeba mnohem důkladnější výzkum účinků acidifikace na ekosystémy a lidský organismus; že Společenství takovému výzkumu napomáhá Pátým rámcovým výzkumným programem [8];
(23) vzhledem k tomu, že v případě přerušení dodávky ropy, ropných produktů nebo jiných uhlovodíků může Komise povolit členskému státu používat na svém území vyšší mezní hodnotu;
(24) vzhledem k tomu, že členské státy by měly zavést vhodný mechanismus sledování souladu s požadavky této směrnice; že zprávy o obsahu síry v kapalných palivech mají být předkládány Komisi;
(25) vzhledem k tomu, že z důvodů srozumitelnosti bude nezbytné pozměnit směrnici 93/12/EHS,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Účel a oblast působnosti
1. Účelem této směrnice je snížit emise oxidu siřičitého vznikající spalováním určitých typů kapalných paliv a tím snížit škodlivé účinky těchto emisí na člověka a životní prostředí.
2. Snížení emisí oxidu siřičitého vznikajících spalováním některých kapalných paliv vyráběných z ropy se dosáhne zavedením mezních hodnot obsahu síry v takových palivech jako podmínky pro jejich používání na území jednotlivých členských států.
Mezní hodnoty obsahu síry v některých kapalných palivech vyráběných z ropy, jak jsou stanoveny touto směrnicí, se však nevztahují na:
a) - kapalná paliva vyrobená z ropy používaná v námořních lodích s výjimkou těch, která jsou definována v čl. 2 odst. 3,
- lodní a plynový olej používaný v lodích překračujících hranice mezi třetí zemí a členskými státem;
b) paliva určená k přepracování před jejich konečným spálením;
c) paliva, která se budou dále zpracovávat v rafinérském průmyslu.
Článek 2
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
1. těžkým topným olejem:
- jakékoliv kapalné palivo vyrobené z ropy kódů KN 27100071 až 27100078 nebo
- jakékoliv kapalné palivo vyrobené z ropy, jiné než plynový olej definovaný v bodech 2 a 3, které v důsledku svého destilačního rozmezí náleží do kategorie těžkých olejů určených k použití jako palivo a z něhož se do teploty 250 °C vydestiluje s použitím metody ASTM D86 méně než 65 % objemových (včetně ztrát). Pokud není možno provést destilaci podle metody ASTM D86, pokládá se ropný produkt za těžký topný olej;
2. plynovým olejem:
- jakékoliv kapalné palivo vyrobené z ropy kódu KN 27100067 nebo 27100068 nebo
- jakékoliv kapalné palivo vyrobené z ropy, které v důsledku svého destilačního rozmezí náleží do kategorie středních destilátů určených k použití jako palivo a z něhož se do teploty 350 °C vydestiluje za použití metody ASTM D86 nejméně 85 % objemových (včetně ztrát).
Motorové nafty definované v čl. 2 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/70/ES ze dne 13. října 1998 o jakosti benzinu a motorové nafty a o změně směrnice Rady 93/12/EHS [9] se z této definice vylučují. Paliva používaná v pojízdných strojích určených pro používání mimo vozovku a v zemědělských traktorech se rovněž z této definice vylučují;
3. lodním plynovým olejem paliva určená k použití v námořní dopravě, která vyhovují definici v bodu 2 nebo jejichž viskozita nebo hustota je uvnitř rozsahu viskozity nebo hustoty definovaných pro lodní destiláty paliva v tabulce I normy ISO 8217 (1996);
4. metodou ASTM metoda zavedená Americkou společností pro zkoušení a materiály ve sbírce normovaných definic a specifikací pro ropné výrobky a maziva vydané roku 1976;
5. spalovacím zařízením jakékoliv technické zařízení, v němž se oxidují paliva s cílem využití vzniklého tepla;
6. kritickým zatížením kvantitativní odhad nejvyššího vystavení působení jedné nebo více škodlivin, při němž, dle současných znalostí, ještě nenastávají škodlivé účinky na citlivé prvky životního prostředí.
Článek 3
Maximální obsah síry v těžkém topném oleji
1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že se od 1. ledna 2003 nebudou na jejich územích používat těžké topné oleje, jejichž obsah síry překročí 1,00 % hmotnostní.
2. Za předpokladu, že jsou respektovány normy kvality ovzduší pro oxid siřičitý stanovené ve směrnici 80/779/EHS [10] nebo v jakémkoliv právním předpisu Společenství, kterým se zrušují a nahrazují tyto normy, a v jiných příslušných předpisech Společenství, a že emise nepřispívají k tomu, aby bylo v kterémkoliv členském státě překročeno kritické zatížení, může členský stát povolit použití těžkých topných olejů s obsahem síry v rozmezí 1,00 % až 3,00 % hmotnostních na svém území nebo jeho části. Takové povolení může být poskytnuto jen tehdy, pokud emise z členského státu nepřispívají k překračování kritického zatížení v kterémkoliv členském státě.
3. i) Za podmínky náležitého sledování emisí příslušnými orgány neplatí odstavce 1 a 2 pro těžké topné oleje používané:
a) ve spalovacích zařízeních spadajících do oblasti působnosti směrnice 88/609/EHS, která se v souladu s definicí v čl. 2 odst. 9 této směrnice pokládají za nová a která splňují mezní hodnoty emisí oxidu siřičitého stanovené pro taková zařízení v článku 4 a v příloze IV výše uvedené směrnice;
b) v jiných spalovacích zařízeních, která nespadají do oblasti působnosti podle písm. a), u nichž emise oxidu siřičitého jsou nižší nebo se rovnají 1700 mg/Nm3 při obsahu kyslíku ve spalinách 3 % objemových vztaženo na suchý plyn;
c) pro spalování v rafineriích, kde měsíční průměr emisí oxidu siřičitého vypočtený pro všechna zařízení v rafinerii (s výjimkou spalovacích zařízení spadajících do oblasti působnosti podle písm. a)), bez ohledu na typ paliva nebo kombinace používaných paliv, v rozmezí stanoveném každým členským státem, které však nepřekročí 1700 mg/Nm3.
ii) Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že žádné spalovací zařízení používající těžký topný olej s obsahem síry vyšším, než je uvedeno v odstavci 1 nebude v provozu bez povolení vydaného příslušným orgánem, který stanoví mezní hodnoty emisí.
4. Ustanovení odstavce 3 musí být přezkoumány a v případě potřeby pozměněny s ohledem na každou budoucí změnou směrnice 88/609/EHS.
5. Pokud členský stát využije možností uvedených v odstavci 2, uvědomí o tom nejméně 12 měsíců předem Komisi a veřejnost. Komisi musí být předložen dostatek informací, aby mohla posoudit, zda jsou splněna kritéria uvedená v odstavci 2. Komise uvědomí ostatní členské státy.
Komise do šesti měsíců ode dne, kdy obdržela od členského státu informace, přezkoumá zamýšlená opatření a postupem stanoveným v článku 9 přijme rozhodnutí, které sdělí členským státům. Toto rozhodnutí bude přezkoumáno každých osm let na základě informací poskytnutých Komisi dotyčným členským státem v souladu s postupem stanoveným v článku 9.
Článek 4
Maximální obsah síry v plynovém oleji
1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že se plynové oleje včetně lodních plynových olejů nebudou na jejich území používat s účinností od:
- července 2000, pokud jejich obsah síry překročí 0,20 % hmotnostních,
- 1. ledna 2008, pokud jejich obsah síry překročí 0,10 % hmotnostních.
2. Odchylně od odstavce 1 může Španělsko pro Kanárské ostrovy, Francie pro zámořské departementy, Řecko pro celé své území nebo jeho část a Portugalsko pro autonomní oblasti Madeiry a Azor povolit používání plynových olejů s obsahem síry přesahujícím mezní hodnoty stanovené v odstavci 1 v námořní dopravě.
3. Za předpokladu, že jsou respektovány normy kvality ovzduší pro oxid siřičitý stanovené ve směrnici 80/779/EHS nebo v jakémkoliv právním předpisu Společenství, kterým se zrušují a nahrazují tyto normy, a v jiných příslušných předpisech Společenství a emise nepřispívají k tomu, aby bylo v kterémkoliv členském státě překročeno kritické zatížení, může členský stát povolit používání plynového oleje s obsahem síry v rozmezí 0,10 % až 0,20 % hmotnostních na svém území nebo jeho části. Takové povolení platí jen do 1. ledna 2013 a pouze tehdy, pokud emise z členského státu nepřispívají k překračování kritického zatížení v kterémkoliv členském státě.
4. Pokud některý členský stát využije možností uvedených v odstavci 3, uvědomí o tom nejméně 12 měsíců předem Komisi a veřejnost. Komisi musí být předložen dostatek informací k posouzení, zda jsou splněna kritéria uvedená v odstavci 3. Komise uvědomí ostatní členské státy.
Komise do šesti měsíců ode dne, kdy obdržela od členského státu informace, přezkoumá zamýšlená opatření a postupem stanoveným v článku 9 přijme rozhodnutí, které sdělí členským státům.
Článek 5
Změna v dodávce paliv
Jestliže nastanou členskému státu následkem náhlé změny v dodávce ropy, ropných výroků nebo jiných uhlovodíků obtíže s dodržováním mezních hodnot maximálního obsahu síry podle článků 3 a 4, uvědomí o tom Komisi. Komise může povolit vyšší mezní hodnoty na území tohoto členského státu po dobu nepřesahující šest měsíců; své rozhodnutí sdělí Radě a členským státům. Každý členský stát může předložit toto rozhodnutí do jednoho měsíce Radě. Rada může do dvou měsíců kvalifikovanou většinou přijmout jiné rozhodnutí.
Článek 6
Odběr vzorků a analýza
1. Členské státy přijmou všechna nezbytná opatření ke kontrole odběrem vzorků za účelem zjištění toho, zda obsah síry v používaných palivech je v souladu s články 3 a 4. Odběr vzorků začne do šesti měsíců ode dne, kdy vstoupí v platnost příslušné mezní hodnoty obsahu síry v palivu. Musí se provádět dostatečně často a takovým způsobem, aby vzorky reprezentovaly zkoumané palivo.
2. Ke stanovení obsahu síry se používají tyto referenční metody:
a) metoda ISO 8754 (1992) a PrEN ISO 14596 pro těžký topný olej a lodní plynový olej;
b) metoda EN 24260 (1987), ISO 8754 (1992) a PrEN ISO 14596 pro plynový olej.
Rozhodující metodou bude PrEN ISO 14596. Statistická interpretace ověřování obsahu síry v používaných plynových olejích se bude provádět podle normy ISO 4259 (1992).
Článek 7
Zprávy a přezkum
1. Na základě výsledků odběru vzorků a analýz provedených podle článku 6 předkládají členské státy každoročně do 30. června Komisi krátkou zprávu o obsahu síry v kapalných palivech spadajících do oblasti působnosti této směrnice a používaných na jejich území během předchozího kalendářního roku. Tato zpráva zahrnuje souhrn odchylek poskytnutých na základě čl. 3 odst. 3.
2. Na základě, mimo jiné, výročních zpráv předkládaných podle odstavce 1 a pozorovaného vývoje kvality ovzduší a acidifikace předloží Komise do 31. prosince 2006 Evropskému parlamentu a Radě zprávu. Komise může předložit se svou zprávou návrhy zaměřené na změnu této směrnice, zejména mezních hodnot stanovených pro jednotlivé kategorie paliv a odchylek uvedených v čl. 3 odst. 2 a 3 a čl. 4 odst. 2 a 3.
3. Komise uváží, která opatření by mohla být přijata, aby se snížil příspěvek spalování jiných lodních paliv, než jsou vymezena v čl. 2 odst. 3, k acidifikaci a popřípadě předloží příslušný návrh do konce roku 2000.
Článek 8
Změny směrnice 93/12/EHS
1. Směrnice 93/12/EHS se mění takto:
a) v článku 1 se zrušuje odst. 1 písm. a) a odstavec 2;
b) v článku 2 se zrušuje první pododstavec v odstavci 2 a odstavec 3;
c) články 3 a 4 se zrušují.
2. Odstavec 1 nabývá účinnosti dnem 1. července 2000.
Článek 9
Poradní výbor
Komisi je nápomocen výbor s poradní funkcí složený ze zástupců členských států, kterému předsedá zástupce Komise.
Zástupce Komise předloží výboru návrh opatření, která mají být přijata. Výbor zaujme stanovisko k návrhu ve lhůtě, kterou může předseda stanovit podle naléhavosti věci, případně hlasováním.
Stanovisko je uvedeno v zápisu, kromě toho má každý členský stát právo požádat, aby byl v tomto zápisu uveden jeho postoj.
Komise přihlíží co nejvíce ke stanovisku výboru. Sdělí výboru způsob, jakým vzala toto stanovisko na vědomí.
Článek 10
Provedení
Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. července 2000. Neprodleně o tom uvědomí Komisi.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášením. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
Členské státy sdělí Komisi znění ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 11
Sankce
Členské státy stanoví sankce za porušování vnitrostátních předpisů přijatých podle této směrnice. Sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.
Článek 12
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dnem vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství.
Článek 13
Určení
Tato směrnice je určena členským státům.
V Lucemburku dne 26. dubna 1999.
DIRECTIVA 1999/32/CE DO CONSELHO
de 26 de Abril de 1999
relativa à redução do teor de enxofre de determinados combustíveis líquidos e que altera a Directiva 93/12/CEE
O CONSELHO DA UNIÃO EUROPEIA,
Tendo em conta o Tratado que institui a Comunidade Europeia, e, nomeadamente o n.o 1 do artigo 130.oS,
Tendo em conta a proposta da Comissão(1),
Tendo em conta o parecer do Comité Económico e Social(2),
Deliberando nos termos do artigo 189.oC do Tratado(3),
(1) Considerando que os objectivos e princípios da política comunitária do ambiente, definidos nos programas de acção em matéria de ambiente, em particular no quinto programa de acção(4), com base nos princípios consagrados no artigo 130.oR do Tratado, têm por objectivo, nomeadamente, garantir a protecção efectiva das pessoas contra os riscos conhecidos das emissões de dióxido de enxofre e proteger o ambiente, evitando que as deposições de enxofre excedam as cargas e níveis críticos;
(2) Considerando que o artigo 129.o do Tratado prevê que as exigências em matéria de protecção da saúde constituem uma componente das demais políticas comunitárias e que a alínea o) do artigo 3.o do Tratado prevê ainda que a acção da Comunidade implica uma contribuição para a realização de um elevado nível de protecção da saúde;
(3) Considerando que as emissões de dióxido de enxofre contribuem significativamente para o problema da acidificação na Comunidade e que o dióxido de enxofre tem igualmente um efeito directo na saúde humana e no ambiente;
(4) Considerando que a acidificação e o dióxido de enxofre atmosférico causam danos aos ecossistemas sensíveis, reduzem a diversidade biológica e o valor recreativo e têm um impacto negativo na produção agrícola e no crescimento das florestas; que, nas aglomerações urbanas, as chuvas ácidas podem causar danos importantes aos edifícios e ao património arquitectónico e que a poluição pelo dióxido de enxofre pode igualmente ter um efeito significativo sobre a saúde humana, particularmente na faixa da população que sofre de doenças respiratórias;
(5) Considerando que a acidificação é um fenómeno transfronteiriço, que requer soluções a nível comunitário, para além das soluções a nível nacional ou local;
(6) Considerando que as emissões de dióxido de enxofre contribuem para a formação de partículas na atmosfera;
(7) Considerando que a Comunidade e os Estados-Membros são partes contratantes na Convenção sobre a poluição atmosférica transfronteiras a longa distância da UNECE e que o Segundo Protocolo UNECE relativo à poluição transfronteiras pelo dióxido de enxofre prevê que as partes contratantes deverão reduzir as emissões de dióxido de enxofre respeitando ou ultrapassando a redução de 30 % especificada no primeiro protocolo; que o segundo protocolo UNECE se baseia na premissa de que as cargas e níveis críticos continuarão a ser excedidos em algumas áreas sensíveis; que serão ainda necessárias novas medidas com vista à redução das emissões de dióxido de enxofre a fim de que os objectivos do quinto programa de acção em matéria de ambiente sejam respeitados; que, assim sendo, as partes contratantes deverão continuar a reduzir significativamente as emissões de dióxido de enxofre;
(8) Considerando que o enxofre, naturalmente presente em pequenas quantidades no petróleo e no carvão, é desde há décadas considerado a fonte dominante das emissões de dióxido de enxofre, que são uma das causas principais das "chuvas ácidas" e uma das mais importantes causas da poluição atmosférica registada em muitas zonas urbanas e industriais;
(9) Considerando que a Comissão publicou recentemente uma comunicação relativa a uma estratégia economicamente eficaz para combater a acidificação na Comunidade e que o controlo das emissões de dióxido de enxofre resultantes da combustão de certos combustíveis líquidos foi considerado um elemento integrante desta estratégia; que a Comunidade reconhece a necessidade de implementar medidas relativas a todos os outros combustíveis;
(10) Considerando que os estudos demonstraram que os benefícios da redução das emissões de enxofre através da redução do teor de enxofre nos combustíveis serão, muitas vezes, consideravelmente mais importantes que os custos para a indústria resultantes da presente directiva e que a tecnologia necessária para a redução do nível de enxofre nos combustíveis líquidos existe e se encontra bem implantada;
(11) Considerando que, de acordo com os princípios da subsidiariedade e da proporcionalidade a que se refere o artigo 3.oB do Tratado, o objectivo de redução das emissões de dióxido de enxofre provenientes da combustão de determinados tipos de combustíveis líquidos não pode ser realizado de forma eficaz pelos Estados-Membros actuando separadamente; que uma acção que não seja concertada não dará garantias de que esse objectivo venha a ser alcançado, será potencialmente contraproducente e irá resultar numa incerteza considerável em relação aos mercados dos produtos combustíveis em causa; que, dada a necessidade de reduzir as emissões de dióxido de enxofre em toda a Comunidade, será mais eficaz adoptar acções a nível comunitário; que a presente directiva se limita às exigências mínimas necessárias para que o objectivo desejado seja alcançado;
(12) Considerando que, na Directiva 93/12/CEE do Conselho, de 23 de Março de 1993, relativa ao teor de enxofre de determinados combustíveis líquidos(5), a Comissão é convidada a apresentar ao Conselho uma proposta que contenha limites mais baixos para o teor de enxofre no gasóleo, bem como novos limites para o querosene para aeronaves; que é conveniente estabelecer limites para o teor de enxofre de outros combustíveis líquidos, em particular os fuelóleos pesados, os fuelóleos de bancas, os gasóleos navais leves e os gasóleos, tendo por base estudos sobre a relação custo/eficácia;
(13) Considerando que, nos termos do artigo 130.oT do Tratado, a presente directiva não obsta a que os Estados-Membros mantenham ou introduzam medidas de protecção reforçadas; que tais medidas devem ser compatíveis com o Tratado e notificadas à Comissão;
(14) Considerando que os Estados-Membros, antes de introduzirem novas medidas de protecção reforçadas, devem comunicar o projecto dessas medidas à Comissão, nos termos da Directiva 83/189/CEE do Conselho, de 28 de Março de 1983, relativa a um procedimento de informação no domínio das normas e regulamentações técnicas(6);
(15) Considerando que, relativamente ao limite a estabelecer para o teor de enxofre do fuelóleo pesado, se deverão prever derrogações para os Estados-Membros e regiões em que as condições ambientais o permitam;
(16) Considerando que, relativamente ao limite a estabelecer para o teor de enxofre do fuelóleo pesado, se deverão igualmente prever derrogações para a sua utilização em instalações de combustão que observem os valores-limite de emissão estabelecidos na Directiva 88/609/CEE do Conselho, de 24 de Novembro de 1988, relativa à limitação das emissões para a atmosfera de certos poluentes provenientes de grandes instalações de combustão(7); que, à luz da revisão da Directiva 88/609/CEE, poderá ser necessário reapreciar, e se necessário rever, certas disposições da presente directiva;
(17) Considerando que, relativamente às refinarias de combustão excluídas do âmbito de aplicação do n.o 3, alínea i), subalínea c), do artigo 3.o da presente directiva a média totalizada pelas suas emissões de dióxido de enxofre não deverá exceder os limites fixados na Directiva 88/609/CEE ou em qualquer futura revisão dessa directiva; que, na aplicação da presente directiva, os Estados-Membros devem ter em mente que a substituição por combustíveis que não os mencionados no artigo 2.o não deve produzir um aumento das emissões de poluentes acidificantes;
(18) Considerando que foi já estabelecido pela Directiva 93/12/CEE um valor-limite de 0,2 % para o teor de enxofre dos gasóleos; que esse valor-limite deverá ser alterado para 0,1 % até 1 de Janeiro de 2008;
(19) Considerando que, de acordo com a Acto de Adesão de 1994, a Áustria e a Finlândia beneficiam, por um período de quatro anos a contar da data da adesão, de uma derrogação às disposições da Directiva 93/12/CEE relativas ao teor de enxofre do gasóleo;
(20) Considerando que os valores-limite de 0,2 % (a partir do ano 2000) e de 0,1 % (a partir do ano de 2008) para o teor de enxofre dos gasóleos destinados a utilização em navios de alto mar pode colocar problemas técnicos e económicos à Grécia, na totalidade do seu território, à Espanha, no que respeita às ilhas Canárias, à França, no que respeita aos departamentos franceses ultramarinos e a Portugal, no que respeita aos arquipélagos da Madeira e dos Açores; que uma derrogação para a Grécia, para as ilhas Canárias, para os departamentos franceses ultramarinos e para os arquipélagos da Madeira e dos Açores não deverá ter efeitos negativos no mercado do gasóleo naval e que as exportações de gasóleo naval da Grécia, das ilhas Canárias, dos departamentos franceses ultramarinos e dos arquipélagos da Madeira e dos Açores para outros Estados-Membros devem satisfazer os requisitos em vigor no Estado-Membro de destino; que a Grécia, as ilhas Canárias, os departamentos franceses ultramarinos e os arquipélagos da Madeira e dos Açores deverão por isso beneficiar de uma derrogação aos valores-limite de enxofre em massa para o gasóleo utilizado para fins marítimos;
(21) Considerando que as emissões de enxofre provenientes dos navios, motivadas pela combustão de combustíveis de bancas com alto teor de enxofre, contribuem para a poluição por dióxido de enxofre e para os problemas de acidificação; que a Comunidade irá defender, nas negociações em curso ou futuras sobre a Convenção MARPOL, no âmbito da Organização Marítima Internacional (OMI), uma protecção mais eficaz das zonas sensíveis às emissões de dióxido de enxofre, bem como a redução do limite geralmente fixado para o combustível de bancas (que é actualmente de 4,5 %); que devem prosseguir as iniciativas da Comunidade com vista a declarar o mar do Norte/canal da Mancha zona especial de controlo do baixo nível de SOx das emissões;
(22) Considerando que é necessário aprofundar as investigações sobre os efeitos da acidificação nos ecossistemas e no organismo humano; que a Comunidade está a promover estas investigações no âmbito do quinto programa-quadro de investigação(8);
(23) Considerando que, caso se verifiquem perturbações no abastecimento de petróleo bruto, produtos petrolíferos ou outros hidrocarbonetos, a Comissão pode autorizar que no território de um Estado-Membro seja aplicável um limite superior;
(24) Considerando que os Estados-Membros devem criar mecanismos adequados para verificar o cumprimento das disposições da presente directiva e que devem ser regularmente apresentados à Comissão relatórios sobre o teor de enxofre dos combustíveis líquidos;
(25) Considerando que, por razões de clareza, deve ser alterada a Directiva 93/12/CEE,
ADOPTOU A PRESENTE DIRECTIVA:
Artigo 1.o
Objectivo e âmbito
1. A presente directiva tem por objectivo reduzir as emissões de dióxido de enxofre resultantes da combustão de certos tipos de combustíveis líquidos e minorar, assim, os efeitos nocivos destas emissões no homem e no ambiente.
2. A redução das emissões de dióxido de enxofre resultantes da combustão de certos combustíveis líquidos derivados do petróleo será obtida por meio da imposição de limites ao teor de enxofre desses combustíveis como condição para poderem ser utilizados no território dos Estados-Membros.
Os limites ao teor de enxofre de certos combustíveis líquidos derivados do petróleo estabelecidos na presente directiva, todavia, não se aplicam:
a) - Aos combustíveis líquidos derivados do petróleo usados por navios de alto mar, exceptuando os abrangidos pela definição do n.o 3 do artigo 2.o;
- ao gasóleo naval dos navios que cruzem a fronteira entre um Estado terceiro e um Estado-Membro;
b) Aos combustíveis destinados a processamento antes da combustão final;
c) Aos combustíveis destinados a ser processados pela indústria refinadora.
Artigo 2.o
Definições
Para efeitos da presente directiva, entende-se por:
1. Fuelóleo pesado,
- qualquer combustível líquido derivado do petróleo abrangido pelo código NC 2710 00 71 a 2710 00 78,
- ou qualquer combustível líquido derivado do petróleo (à excepção do gasóleo, tal como definido nos n.os 2 e 3 que, dado o seu intervalo de destilação, fique abrangido na categoria de óleo pesado destinado a ser utilizado como combustível e do qual menos de 65 % em volume (incluindo perdas) destile a 250.oC pelo método ASTM D86. Se as condições de destilação não puderem ser determinadas pelo método ASTM D86, o produto petrolífero será igualmente classificado como fuelóleo pesado.
2. Gasóleo,
- qualquer combustível líquido derivado do petróleo abrangido pelos códigos NC 2710 00 67 ou 2710 00 68,
- ou qualquer combustível líquido derivado do petróleo que, dado o seu intervalo de destilação, fique abrangido na categoria de destilado médio destinado a ser utilizado como combustível e do qual pelo menos 85 % em volume (incluindo perdas) destile a 350.oC pelo método ASTM D86.
Está excluído da presente definição o combustível para motores diesel, tal como definido no n.o 2 do artigo 2.o da Directiva 98/70/CE do Parlamento Europeu e do Conselho, de 13 de Outubro de 1998, relativa à qualidade da gasolina e do combustível para motores diesel e que altera a Directiva 93/12/CEE(9). Ficam igualmente excluídos da presente definição os combustíveis usados em máquinas móveis não rodoviárias e em tractores agrícolas.
3. Gasóleo naval, qualquer combustível destinado a ser utilizado no mar que obedeça à definição do n.o 2 ou cuja viscosidade ou densidade esteja compreendida dentro dos limites de viscosidade ou de densidade definidos no quadro 1 da norma ISO 8217 (1996).
4. Método ASTM, os métodos definidos pela American Society for Testing and Materiais na edição de 1976 das definições e especificações normalizadas dos produtos petrolíferos e lubrificantes.
5. Instalação de combustão, instalação ou aparelho em que os combustíveis sejam oxidados a fim de utilizar o calor gerado no processo.
6. Carga crítica, uma estimativa quantitativa da exposição a um ou mais poluentes abaixo da qual não ocorrem efeitos prejudiciais significativos para elementos sensíveis do ambiente, de acordo com os conhecimentos actuais.
Artigo 3.o
Teor de enxofre máximo do fuelóleo pesado
1. Os Estados-Membros tomarão todas as medidas necessárias para garantir que, a partir de 1 de Janeiro de 2003, não sejam utilizados no seu território fuelóleos pesados cujo teor de enxofre exceda 1,0 % em massa.
2. Desde que sejam respeitadas as normas de qualidade do ar para o dióxido de enxofre estabelecidas na Directiva 80/779/CEE(10) ou em qualquer outra legislação comunitária que anule e substitua essas normas e noutras disposições comunitárias pertinentes e as emissões não contribuam para que sejam excedidas as cargas críticas noutros Estados-Membros, um Estado-Membro pode autorizar a utilização de fuelóleos pesados com um teor de enxofre entre 1,0 % e 3,0 % em massa, no seu território ou em partes dele. Esta autorização só se aplica se as emissões a partir de um Estado-Membro não contribuírem para que sejam excedidas as cargas críticas noutros Estados-Membros.
3. i) Sem prejuízo de um acompanhamento adequado das emissões por autoridades competentes, o disposto nos n.os 1 e 2 não se aplica aos fuelóleos pesados utilizados:
a) Em instalações de combustão abrangidas pela Directiva 88/609/CEE e que sejam consideradas instalações novas de acordo com a definição constante do n.o 9 do artigo 2.o dessa directiva e que observem os limites de emissão de SO2 previstos para essas instalações no artigo 4.o e no anexo IV dessa directiva;
b) Noutras instalações de combustão às quais não se aplica a alínea a), desde que as emissões de SO2 dessas instalações não ultrapassem 1700 mg/Nm3 para um teor volúmico de oxigénio nos gases de combustão de 3 % em ambiente seco;
c) Para combustão em refinarias, na condição de a média mensal das emissões de SO2 de todas as instalações de combustão das refinarias [com exclusão das instalações de combustão abrangidas pela alínea a) supra], independentemente do tipo de combustível ou de combinações de combustível utilizados, estar compreendida dentro do limite fixado por cada Estado-Membro, que não deverá exceder 1700 mg/Nm3;
ii) Os Estados-Membros tomarão as medidas necessárias para garantir que nenhuma instalação de combustão que utilize fuelóleo pesado com uma concentração de enxofre superior à referida no n.o 1 possa ser explorada sem uma licença emitida por uma autoridade competente que especifique os limites de emissão.
4. O disposto no n.o 3 será reapreciado e, se necessário, revisto em função das alterações eventuais que venham a ser introduzidas na Directiva 88/609/CEE.
5. Um Estado-Membro que utilize as possibilidades previstas no n.o 2 deverá comunicá-lo à Comissão e torná-lo público com, pelo menos, 12 meses de antecedência. Serão facultadas à Comissão ìnformações suficientes para avaliar se são respeitados os critérios mencionados no n.o 2. A Comissão informará os restantes Estados-Membros.
No prazo de seis meses a contar da data de recepção da informação do Estado-Membro, a Comissão analisará as medidas previstas e, em conformidade com o procedimento estabelecido no artigo 9.o, tomará uma decisão que comunicará aos Estados-Membros. Tal decisão da Comissão será, com base na informação que os Estados-Membros interessados lhe venham a fornecer, revista de oito em oito anos em conformidade com o procedimento descrito no artigo 9.o
Artigo 4.o
Teor máximo de enxofre do gasóleo
1. Os Estados-Membros tomarão todas as medidas necessárias para garantir que não sejam utilizados no seu território, gasóleos, incluindo o gasóleo naval, a partir:
- a partir de 1 de Julho de 2000, se o seu teor de enxofre exceder 0,20 % em massa,
- de 1 de Janeiro de 2008 se o seu teor de enxofre exceder 0,10 % em massa.
2. Em derrogação do n.o 1, a Espanha, no que respeita às ilhas Canárias, a França, no que respeita aos departamentos franceses ultramarinos, a Grécia, no que respeita à totalidade do seu território e Portugal, no que respeita aos arquipélagos da Madeira e dos Açores, podem autorizar a utilização de gasóleo naval com um teor de enxofre superior aos limites definidos no n.o 1.
3. Desde que sejam respeitadas as normas de qualidade do ar para o dióxido de enxofre estabelecidas na Directiva 80/779/CEE ou em qualquer outra legislação comunitária que anule e substitua essas normas e noutras disposições comunitárias pertinentes e as emissões não contribuam para que sejam excedidas as cargas críticas noutros Estados-Membros, um Estado-Membro pode autorizar a utilização de gasóleos com um teor de enxofre entre 0,10 % e 0,20 % em massa, no seu território ou em partes dele. Esta autorização só se aplica se as emissões a partir de um Estado-Membro não contribuírem para que sejam excedidas as cargas críticas noutros Estados-Membros e não será prorrogável para além de 1 Janeiro de 2013.
4. Um Estado-Membro que utilize as possibilidades previstas no n.o 3 deverá comunicá-lo à Comissão e torná-lo público com, pelo menos, 12 meses de antecedência. Serão facultadas à Comissão informações suficientes para avaliar se são respeitados os critérios mencionados no n.o 3. A Comissão informará os restantes Estados-Membros.
No prazo de seis meses a contar da data de recepção da informação do Estado-Membro, a Comissão analisará as medidas previstas e, em conformidade com o procedimento descrito no artigo 9.o, tomará uma decisão que comunicará aos Estados-Membros.
Artigo 5.o
Alterações no abastecimento de combustíveis
Se, em resultado de alterações imprevistas no abastecimento de petróleo bruto, produtos petrolíferos ou outros hidrocarbonetos, um Estado-Membro tiver dificuldade em aplicar os limites do teor máximo de enxofre a que se referem os artigos 3.o e 4.o, informará do facto a Comissão. A Comissão poderá autorizar que, no território desse Estado-Membro, seja aplicável um limite superior por um período não superior a seis meses; notificará o Conselho e os Estados-Membros da sua decisão. Qualquer Estado-Membro poderá submeter essa decisão à apreciação do Conselho, no prazo de um mês. O Conselho, deliberando por maioria qualificada, poderá adoptar uma decisão diferente no prazo de dois meses.
Artigo 6.o
Amostragens e análises
1. Os Estados-Membros tomarão todas as medidas necessárias para verificar por amostragem se o teor de enxofre dos combustíveis utilizados satisfaz o disposto nos artigos 3.o e 4.o A amostragem começará num prazo de seis meses a contar da data de entrada em vigor do limite pertinente para o teor de enxofre máximo do combustível em causa. Essa amostragem deverá ser realizada com a frequência necessária e de modo a que as amostras sejam representativas do combustível analisado.
2. O método de referência adoptado para a determinação do teor de enxofre é o definido pelo:
a) Método ISO 8754 (1992) e PrEN ISO 14596, para o fuelóleo pesado e o gasóleo naval;
b) Método EN 24260 (1987) ISO 8754 (1992) e PrEN ISO 14596, para o gasóleo.
Nas arbitragens será aplicado o método PrEN ISO 14596. A interpretação estatística dos resultados da verificação do teor de enxofre dos gasóleos utilizados será feita de acordo com a norma ISO 4259 (1992).
Artigo 7.o
Relatórios e revisão
1. Os Estados-Membros fornecerão à Comissão, o mais tardar em 30 de Junho de cada ano, um relatório sucinto sobre o teor de enxofre dos combustíveis líquidos abrangidos pela presente directiva e utilizados no seu território durante o ano civil anterior, baseado nos resultados das amostragens e análises efectuadas em conformidade com o artigo 6.o Este relatório incluirá um resumo das derrogações concedidas ao abrigo do n.o 3 do artigo 3.o
2. Até 31 de Dezembro de 2006, a Comissão apresentará ao Parlamento e ao Conselho um relatório baseado, nomeadamente, nos relatórios anuais apresentados nos termos do n.o 1 e nas tendências observadas a nível da qualidade do ar e da acidificação. A Comissão poderá acompanhar tal relatório de propostas de alteração da presente directiva, nomeadamente dos valores-limite estabelecidos para cada categoria de combustível e das excepções e derrogações permitidas nos n.os 2 e 3 do artigo 3.o e nos n.os 2 e 3 do artigo 4.o
3. A Comissão ponderará quais as medidas a tomar para reduzir o contributo para a acidificação da combustão dos combustíveis navais que não constam do n.o 3 do artigo 2.o e, se necessário, apresentará uma proposta até finais de 2000.
Artigo 8.o
Alterações à Directiva 93/12/CEE
1. A Directiva 93/12/CEE é alterada do seguinte modo:
a) No artigo 1.o, são revogados a alínea a) do n.o 1 e o n.o 2;
b) No artigo 2.o, são revogados o primeiro parágrafo do n.o 2 e o n.o 3;
c) São revogados os artigos 3.o e 4.o
2. O disposto no primeiro parágrafo aplica-se a partir de 1 de Julho de 2000.
Artigo 9.o
Comité Consultivo
A Comissão será assistida por um comité de natureza consultiva composto por representantes dos Estados-Membros e presidido pelo representante da Comissão.
O representante da Comissão submeterá à apreciação do comité um projecto de medidas a tomar. O comité emitirá o seu parecer sobre esse projecto num prazo que o presidente pode fixar em função da urgência da questão, se necessário procedendo a votação.
Esse parecer deve ser exarado em acta; além disso, cada Estado-Membro tem o direito de solicitar que a sua posição conste da acta.
A Comissão tomará na melhor conta o parecer emitido pelo comité. O comité será por ela informado do modo como esse parecer foi tomado em consideração.
Artigo 10.o
Transposição
Os Estados-Membros porão em vigor, até 1 de Julho de 2000, as disposições legislativas, regulamentares e administrativas necessárias para dar cumprimento à presente directiva. Do facto informarão imediatamente a Comissão.
Quando os Estados-Membros adoptarem essas disposições, estas deverão incluir uma referência à presente directiva ou ser acompanhadas dessa referência aquando da sua publicação oficial. As modalidades dessa referência serão estabelecidas pelos Estados-Membros.
Os Estados-Membros comunicarão à Comissão o texto das disposições de direito nacional que adoptarem no domínio regido pela presente directiva.
Artigo 11.o
Sanções
Os Estados-Membros determinarão as sanções aplicáveis à violação das disposições nacionais aprovadas em aplicação da presente directiva. As sanções decididas devem ser efectivas, proporcionadas e dissuasivas.
Artigo 12.o
Entrada em vigor
A presente directiva entra em vigor vinte dias após publicação no Jornal Oficial das Comunidades Europeias.
Artigo 13.o
Destinatários
Os Estados-Membros são destinatários da presente directiva.
Feito no Luxemburgo, em 26 de Abril de 1999.