ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 8. července 2009
o režimu groepsrentebox, který hodlá zavést Nizozemsko (C 4/07 (ex N 465/06))
(oznámeno pod číslem K(2009) 4511)
(Pouze nizozemské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2009/809/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dopisem ze dne 13. července 2006 nizozemské orgány oznámily režim groepsrentebox, tj. „daňový režim pro úroky ve skupině“, který stanoví nižší zdanění a odpočitatelnost úroků přijatých nebo zaplacených v rámci vztahů ve skupině. Nizozemské orgány režim považují za obecné opatření, a oznámení tedy podaly pouze v zájmu právní jistoty. Další informace byly poskytnuty v dopisech ze dne 5. září 2006 a ze dne 9. listopadu 2006.
(2)
Komise dopisem ze dne 7. února 2007 Nizozemsko informovala, že se rozhodla zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES ve vztahu k té části režimu podpor, která se týká nižšího zdanění a odpočitatelnosti úroků uvnitř skupiny (opatření A).
(3)
V témže dopise Komise Nizozemsko rovněž informovala o svém názoru, že nižší zdanění u krátkodobých vkladů, jejichž cílem je získat alespoň 5 % společnosti, (opatření B) nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(4)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby předložily připomínky.
(5)
Nizozemské orgány své připomínky k rozhodnutí o zahájení řízení předložily dopisem ze dne 7. května 2007.
(6)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran. Tyto připomínky předala nizozemským orgánům, které dostaly příležitost reagovat; jejich připomínky byly obdrženy v dopise ze dne 29. června 2007.
(7)
Od nizozemských orgánů byly obdrženy dodatečné informace v dopisech ze dne 8. listopadu 2007 a 29. ledna 2008.
(8)
Dne 7. října 2008 předložily nizozemské orgány právní posudek Leigh Hancherové, profesorky evropského práva na Univerzitě v Tilburgu, k otázce, zda oznámené opatření zahrnuje státní podporu.
(9)
Dopisem ze dne 18. prosince 2008 nizozemské orgány informovaly Komisi, že se rozhodly dotyčný daňový režim změnit.
II. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
II.1 Účel
(10)
Podle nizozemských orgánů je cílem opatření zmenšit rozdíl v daňovém zacházení mezi dvěma nástroji financování v rámci skupiny, tj. vlastním a cizím kapitálem.
(11)
Za současného stavu platí, že pokud společnost, která je součástí skupiny, vloží kapitál do jiné společnosti, která patří do téže skupiny, získává jako odměnu dividendy, jež jsou osvobozeny od daně na základě pravidel osvobozujících od daně držení akcií, kdežto pokud společnosti, která patří do téže skupiny, půjčí finanční prostředky, přijaté úroky se zdaňují běžnou sazbou daně z příjmu právnických osob (25,5 %). Na úrovni společnosti, která je příjemcem finančních prostředků, nejsou vyplacené dividendy z kapitálového vkladu daňově odpočitatelné, zatímco zaplacené úroky z úvěru jsou odpočitatelné podle běžné sazby daně z příjmu právnických osob.
(12)
Nizozemsko upozorňuje, že volba organizační struktury právně nezávislých organizací obvykle vychází z důvodů souvisejících s právem společností nebo z hospodářských důvodů. Rozdíly mezi vlastním a cizím kapitálem (odpovědnost, podmínky splácení, bezpečnost, hlasovací práva atd.) z pohledu občanského práva nemají pro financování skupin větší význam, ale jejich daňové důsledky se významně liší. Uvnitř skupin se podmínky financování volí tak, aby bylo dosaženo co nejnižšího daňového zatížení v rámci použitelného daňového systému. Rozhodnutí, zda poskytnout dluhový kapitál, nebo vlastní zdroje, je proto ve skupinách vedeno především daňovými úvahami.
(13)
Prof. Hancherová ve svém právním posudku zdůrazňuje, že dopad rozdílného daňového zacházení s cizím a vlastním kapitálem na úrovni společností a možná řešení potenciálních nepříznivých důsledků této situace patří k politickým prioritám v mnoha zemích OECD. Podle prof. Hancherové se v nizozemské daňové literatuře opakovaně objevují výzvy k provedení důkladné reformy nizozemské daně z příjmu právnických osob a k neutrálnímu zacházení s dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu ve skupinách společností.
(14)
Nizozemské orgány zdůrazňují, že rozdíly v daňovém zacházení vedou k určitým formám arbitráže mezi těmito dvěma prostředky financování v rámci skupin, které nejsou ekonomicky žádoucí. V rámci skupiny je volba mezi dodatečným financováním vlastního kapitálu a (dodatečným) dluhovým financováním založena na volném uvážení, avšak daňové důsledky těchto dvou druhů financování jsou odlišné. To může vést k arbitráži, která narušuje neutralitu daňového systému. Cílem opatření je proto předcházet arbitráži mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu a posílit neutralitu nizozemského daňového systému.
(15)
Zavedení daňového režimu pro úroky ve skupině pomůže zajistit, aby metoda financování používaná ve skupině vycházela především z hospodářských úvah. Tento daňový režim uvádí daňové zacházení s úroky uvnitř skupiny do mnohem většího souladu s daňovým zacházením s dividendami uvnitř skupiny, a vede tedy k větší neutralitě mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu v rámci skupiny.
(16)
U financování mimo rámec skupiny problém arbitráže nenastává. V tomto případě jsou totiž odlišné občanskoprávní důsledky důležité, a k uvedené formě arbitráže tudíž nedochází. Vzhledem k rozdílům vyplývajícím z podstaty situace uvnitř skupin a mimo skupiny se u transakcí, kterými se provádí financování mimo skupiny, daňová neutralita nevyžaduje. Opatření je proto z podstaty věci omezeno na úvěry ve skupinách.
(17)
Nizozemské orgány také upozorňují, že nizozemské podniky v poslední době odpočítávají čím dále nepřiměřenější částky úroků. Rozdílného daňového zacházení s úvěry a vlastním kapitálem ve skupinách podniky stále více využívají na úkor státní pokladny.
(18)
Opatření má působit proti tomuto oslabování daňových příjmů tím, že společnosti motivuje, aby místo úvěrů používaly financování vlastního kapitálu, a má omezit odpočty úroků v Nizozemsku. Daný režim proto doplňuje nizozemské předpisy o podkapitalizaci, které mají obdobný cíl, protože odrazuje od nadměrného financování pomocí dluhového kapitálu a brání umělému snižování daňové základny v Nizozemsku.
(19)
Podle názoru nizozemských orgánů představuje oznámený režim opatření čistě technické povahy.
II.2 Právní základ
(20)
Právním základem opatření je článek 12c zákona o dani z příjmu právnických osob z roku 1969 (Wet op de vennootschapsbelasting 1969). Toto ustanovení platí od 1. ledna 2007, účinnosti však nabude, až Komise zaujme postoj k jeho slučitelnosti s pravidly státní podpory.
II.3 Jak bude opatření fungovat
(21)
V Nizozemsku se příjmy společností obecně zdaňují sazbou daně z příjmu právnických osob ve výši 25,5 % (3). Daňový režim pro úroky ve skupině je opatření, které stanoví odlišné daňové zacházení s některými úroky uvnitř skupiny. Na úroky zaplacené a přijaté v rámci financování ve skupině se běžná sazba daně z příjmu právnických osob ve výši 25,5 % nebude vztahovat. Kladné saldo mezi úroky přijatými a zaplacenými v rámci transakcí, kterými se provádí financování uvnitř skupiny, se namísto běžné sazby daně z příjmu právnických osob ve výši 25,5 % bude zdaňovat podle daňového režimu pro úroky ve skupině sazbou 5 %. Případné záporné saldo mezi přijatými a zaplacenými úroky bude odpočitatelné, ale podle snížené 5 % sazby místo běžné sazby ve výši 25,5 %.
(22)
Částka, která může být zdaněna nebo odpočítána podle snížené sazby, je omezena na určitý procentní podíl z čistých aktiv pro daňové účely (fiscale vermogen) daňového poplatníka. Toto omezení má za cíl zabránit zneužívání daného opatření podkapitalizovanými podniky a zajišťuje, aby se snížená sazba používala pouze v případech, kdy byly výnosy z úvěrů ve skupině financovány z vlastních zdrojů.
(23)
Daňový režim pro úroky je opatření, které obsahuje ještě několik dalších ustanovení proti zneužití. Zejména se úroky formálně splatné třetí straně (bance), ale skutečně zaplacené některé organizaci ve skupině považují za zaplacené úroky uvnitř skupiny. To platí například v případě struktur typu „back-to-back“ (4). Úroky splatné třetí straně (bance) se rovněž pokládají za úroky uvnitř skupiny s omezenou odpočitatelností, jestliže jsou zdroje získané úvěrem vloženy do kapitálu dceřiné společnosti a použity tak, aby v této dceřiné společnosti vznikly nízko zdaněné úroky uvnitř skupiny.
(24)
Ve svém původním oznámení nizozemské orgány uvedly, že po dobu alespoň tří let bude tento režim dobrovolný. Pokud by si jej zvolila jedna společnost patřící do skupiny, režim by se použil i pro všechny ostatní společnosti z této skupiny, které se nacházejí v Nizozemsku. Podle definice v původním daňovém režimu pro úroky jsou způsobilými společnostmi společnosti patřící do jedné skupiny tak, jak je skupina výslovně definována v samotném režimu, který vyžaduje, aby jedna společnost držela více než 50 % jiné společnosti. Jinými slovy musí být skupina složena přinejmenším ze dvou společností, přičemž mateřská společnost musí ovládat více než 50 % akcií dceřiné společnosti. Každá ze společností musí podléhat dani z příjmu právnických osob v Nizozemsku. To znamená, že se režim vztahuje na každou společnost usazenou v Nizozemsku a každou společnost usazenou mimo Nizozemsko, která má v Nizozemsku stálou provozovnu.
II.4 Změny režimu
(25)
V průběhu řízení nizozemské orgány objasnily, že jejich záměrem je, aby byl tento režim povinný. To bylo potvrzeno dopisem ze dne 18. prosince 2008. Daňový režim pro úroky ve skupině by se nyní vztahoval na všechny subjekty podléhající dani z příjmu právnických osob v Nizozemsku, pokud jde o úroky zaplacené společnostem ve skupině a úroky přijaté od společností ve skupině.
(26)
V uvedeném dopise nizozemské orgány rovněž informovaly Komisi o dvou dalších změnách tohoto režimu. První změna se týká širší definice skupiny pro účely daňového pro úroky. Definice subjektů ve spojení byla změněna tak, aby zahrnovala všechny struktury, kdy má jeden subjekt přímo či nepřímo skutečnou kontrolu nad financováním jiného subjektu nebo kdy má třetí fyzická osoba nebo subjekt skutečnou kontrolu nad financováním dvou subjektů účastnících se ujednání o úvěru (5). Druhou změnou se doplňuje ustanovení, které by usnadnilo založení (druhé) společnosti podle nizozemského občanského práva, aby mohla výsledná skupina využít daňového režimu pro úroky ve skupině. Konkrétně by bylo zrušeno současné zákonné minimální jmění společnosti s ručením omezeným (besloten vennootschap - BV) ve výši 18 000 EUR.
II.5 Rozpočet
(27)
Podle původního oznámení měl roční rozpočet oznámeného opatření činit 475 milionů EUR. V pozdější fázi nizozemské orgány uvedly, že povinný daňový režim pro úroky bude z rozpočtového hlediska neutrální.
III. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(28)
Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ze dne 7. února 2007 vyjádřila pochybnosti, pokud jde o obecnou povahu opatření. Zdůraznila přitom, že nižšího zdanění stanoveného režimem budou využívat jen společnosti, které jsou součástí skupiny (právní selektivita), a vyslovila podezření, že z režimu budou mít prospěch nadnárodní skupiny, kterým poskytne selektivní hospodářskou výhodu (faktická selektivita).
(29)
Komise uvedla, že v čistě vnitrostátním rámci by opatření pravděpodobně bylo daňově neutrální. V rámci přeshraničních transakcí by se však na nizozemskou společnost půjčující finanční prostředky přidružené společnosti usazené v zahraničí vztahovalo nižší zdanění sazbou 5 %, ale na tuto přidruženou společnost v zahraničí by se nevztahovala nizozemská pravidla omezující odpočitatelnost zaplacených úroků. Režim by tak poskytoval faktickou selektivní výhodu, protože motivaci používat tento režim by měly pouze nadnárodní skupiny společností, které provádějí přeshraniční transakce s úroky uvnitř skupiny v daňových jurisdikcích se sazbou daně z příjmu právnických osob vyšší než 5 %.
(30)
V míře, v jaké mělo opatření představovat výjimku z používání daňového systému, měla Komise rovněž pochybnosti, zda je oprávněné z hlediska povahy nebo obecného rámce daňového systému.
(31)
Komise rovněž soudila, že nelze vyloučit, že hlavními příjemci v rámci režimu by mohli být dřívější příjemci v režimu mezinárodních finančních aktivit, o němž bylo rozhodnuto, že představuje neslučitelnou státní podporu (6).
(32)
Komise proto dospěla k názoru, že u daňového režimu pro úroky lze mít za to, že představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, a že se nepoužije žádná z výjimek stanovených v čl. 87 odst. 2 a 3.
IV. PŘIPOMÍNKY NIZOZEMSKA
(33)
Dne 7. května 2007 byly obdrženy připomínky Nizozemska k rozhodnutí o zahájení řízení, které byly doplněny dodatečnými sděleními v letech 2007 a 2008, včetně právního posudku prof. Hancherové.
(34)
Nizozemské orgány tvrdí, že přístup, který ve svém rozhodnutí použila Komise, je nesprávný ve třech bodech. Zaprvé Komise spojuje samostatná kritéria „výhody“ a „selektivity“ do jednoho kritéria „selektivní výhody“. To není v souladu s obvyklou praxí Komise ani s judikaturou, která předepisuje, že tato dvě kritéria se musí používat odděleně.
(35)
Zadruhé Komise neposuzuje samostatně jednotlivé složky daňového režimu pro úroky ve skupině. Samostatně je nutné posoudit možný prvek podpory ve snížené sazbě pro přijatý úrok uvnitř skupiny a možný prvek podpory ve snížené sazbě pro zaplacený úrok uvnitř skupiny.
(36)
Zatřetí dělá Komise chybu, když čistý účinek na plátce a příjemce posuzuje společně a dospívá k závěru, že čistý účinek je pravděpodobně neutrální u národních skupin, kde je jak plátce, tak příjemce usazen v Nizozemsku, ale u nadnárodních skupin, kde je plátce zahraniční společnost ze skupiny a příjemce je domácí společnost, vzniká čistá výhoda. Podle nizozemských orgánů nemá takovéto spojení oporu v nizozemském daňovém právu. U nizozemských společností patřících do skupiny se provádí konsolidace pro daňové účely pouze v případě vlastnictví 95 % nebo více akcií.
(37)
Dále jsou nizozemské orgány toho názoru, že daňový režim pro úroky ve skupině nelze považovat za odchylku od běžné metody zdanění. Jedná se o úpravu, která do daňového systému doplňuje analytický prvek. Výsledkem je nová běžná metoda zdanění, a neposkytuje se tudíž žádná výhoda.
(38)
Nizozemské orgány existenci výhody popírají ještě z dalšího důvodu. Čistá změna vzniklá v důsledku daňového režimu pro úroky ve skupině v nadnárodních skupinách ve srovnání s národními skupinami může být pro tyto nadnárodní skupiny výhodná, ale i nevýhodná. Nadnárodní skupině s nizozemskou přidruženou společností může vzniknout výhoda nebo nevýhoda v závislosti na její objektivní pozici dlužníka nebo věřitele a na daňových sazbách použitelných v jiných členských státech a v Nizozemsku.
(39)
Pokud ovšem skutečně existuje výhoda, je Nizozemsko toho názoru, že možná čistá výhoda pro nadnárodní skupiny není výsledkem nižší nizozemské sazby pro přijaté úroky uvnitř skupiny, nýbrž neomezeného odpočtu zaplacených úroků uvnitř skupiny v zahraničí. Tato výhoda nemůže být přičítána nizozemskému státu a není financována z nizozemských státních prostředků.
(40)
Potenciálně výhodnější čistý účinek na nadnárodní skupiny ve srovnání s národními skupinami není důsledkem selektivní působnosti nizozemského daňového režimu pro úroky ve skupině, nýbrž rozdílů vyplývajících z odlišných pravidel pro odpočitatelnost úroků ve skupině v EU. Nizozemsko může změnou svého daňového systému tento rozdíl zvětšit nebo zmenšit za předpokladu, že jsou změny obecně použitelné pro všechny nizozemské daňové poplatníky, kteří se ve světle cíle, který dotyčná změna sleduje, nacházejí ve srovnatelné právní a skutkové situaci.
(41)
Podle nizozemských orgánů bude celkový účinek daňových změn na nadnárodní skupiny provádějící přeshraniční transakce vždy odlišný od účinku na domácí skupiny, jež provádějí jen domácí transakce. To má pro účely státní podpory význam jen v případě, že jsou rozdíly způsobeny opatřením samotného členského státu, např. existuje-li nižší daňová sazba pouze pro úrokové výnosy zahraničních skupin. Nemá to však význam v případě obecného opatření použitelného pro úrokové výnosy všech skupin, jak domácích, tak zahraničních, které vede k přeshraničním rozdílům.
(42)
K situaci, kdy jsou čisté daňové důsledky přeshraničních transakcí odlišné od čistého účinku čistě domácích transakcí, může vést i pouhá koexistence neharmonizovaných daňových systémů. Tento efekt může být jak nevýhodný (ekonomické dvojí zdanění), tak výhodný (ekonomické nezdanění).
(43)
Je-li to nezbytné pro vytvoření nebo řádné fungování společného trhu, mohou být právním základem směrnic nebo nařízení, které slaďují stávající úpravy, články 94 a 95 Smlouvy o ES. Článek 96 navíc Komisi umožňuje přijmout opatření, jestliže rozdíly mezi právními předpisy platnými v různých členských státech vážně narušují podmínky hospodářské soutěže na společném trhu.
(44)
Nizozemské orgány jsou toho názoru, že v tomto případě neexistuje selektivita. Tím, že selektivitu posuzuje srovnáním kombinace zahraničního dlužníka a domácího věřitele s kombinací domácího dlužníka a domácího věřitele, volí Komise nesprávný referenční rámec. Při posuzování selektivity nizozemských daňových úprav může referenční rámec zahrnovat nanejvýš všechny nizozemské daňové poplatníky. Podle ustálené praxe Komise nemůže referenční rámec zahrnovat společnosti, které v Nizozemsku nepodléhají dani.
(45)
Nizozemské orgány zdůrazňují, že daný daňový režim není omezen na některé podniky ani některé činnosti nebo funkce či určité regiony. Režim skupiny společností nijak nerozlišuje podle toho, zda jsou rezidenty, nebo nerezidenty. Co se týče způsobilosti pro daňový režim pro úroky, nepoužívají se žádné prahy způsobilosti související s konkrétními činnostmi či funkcemi.
(46)
Kromě toho jsou vzhledem k cíli daňového režimu pro úroky ve skupině ve srovnatelné právní a skutkové situaci pouze podniky, které jsou součástí skupiny. Pouze tyto podniky by měly problém arbitráže popsaný v oddílu II.1.
(47)
Nizozemsko upozorňuje, že rozhodnutí o financování v rámci skupin jsou určena k minimalizaci daňového zatížení v rámci použitelného daňového systému. Na rozdíl od daňového rozlišení nemá obchodní rozlišení mezi financováním vlastního kapitálu a dluhovým financováním (podmínky splácení, odpovědnost, bezpečnost) z velké části žádný význam. Mimo skupiny jsou obchodní rozdíly mezi financováním vlastního kapitálu a dluhovým financováním naopak velice významné a nepochybně mohou převážit nad daňovými motivy.
(48)
Nizozemské orgány trvají na tom, že opatření omezená na skupiny jsou daňovými opatřeními čistě technické povahy, která nepředstavují státní podporu. Uvádějí, že v rozhodnutí o francouzském daňovém opatření Komise souhlasila s tím, že opatření, které zavádí výjimku z obecného pravidla, že úrokové platby jsou u mezipodnikových úvěrů odpočitatelným výdajem, je obecným opatřením, ale další výjimku z tohoto pravidla ve prospěch podnikových finančních centrál zřízených ve Francii nadnárodními společnostmi považovala za selektivní výhodu (7).
(49)
Nizozemské orgány tvrdí, že ve skutečnosti by k selektivitě vedlo rozšíření působnosti daňového režimu pro úroky ve skupině. Pokud by byly úroky přijaté od třetích stran rovněž zdaňovány sníženou sazbou, výsledkem by byla výhoda pro finanční instituce.
(50)
Dále tvrdí, že předpoklad, že zvláštní daňová pravidla pro úroky sama o sobě zahrnují selektivitu, je nesprávný. Financování v rámci skupiny organizací nelze charakterizovat jako hospodářskou činnost, nýbrž jednoduše jako hospodářskou realitu. Úrokové toky jako takové nejsou samostatnou hospodářskou činností nebo oborem podnikání; slouží totiž pouze k financování hospodářské činnosti nebo oboru podnikání. Dluhové financování je samo o sobě zvláštní činností jen v případě finančních institucí, jejichž podnikání spočívá ve financování třetích stran. Kromě toho u úroků z krátkodobých vkladů, jejichž cílem je získat alespoň 5 % akcií společnosti, (opatření B) měla Komise v rozhodnutí o zahájení řízení sama za to, že nižší daňová sazba pro takovéto úroky sama o sobě nezpůsobuje selektivitu, protože je považována za obecné opatření.
(51)
Dále nizozemské orgány tvrdí, že mezi dividendami a úroky neexistuje koncepční rozdíl. Oboje představuje náhradu za používání nebo poskytnutí finančních prostředků, ať ve formě vlastního nebo cizího kapitálu. V obou případech příjemce tyto finanční prostředky využívá k financování podnikatelských činností. Každý daňový systém obsahuje pravidla, podle nichž jsou vyplacené dividendy a úroky odpočitatelné, částečně odpočitatelné nebo neodpočitatelné, a pravidla, podle nichž jsou dividendy a úroky zdanitelné, částečně zdanitelné nebo osvobozené od daně. Neexistuje žádný mezinárodní daňový standard určující, jak by se s těmito složkami mělo pro daňové účely zacházet.
(52)
Rovněž uvádějí, že omezené zdanění předchází vnitřní nesourodosti nizozemského systému, a proto je oprávněné z hlediska povahy a účelu tohoto systému. Omezené zdanění úroků přijatých v rámci skupiny je opodstatněno omezeným odpočtem úrokových plateb v rámci této skupiny. Podnikům organizovaným ve skupině to umožňuje vyhnout se nevýhodě omezeného odpočtu a plného zdanění, zatímco podniky organizované jako jediný subjekt neprovádějí žádné vnitřní úrokové platby, a proto nevýhodou tohoto typu postiženy nejsou.
(53)
Základní zásadou nizozemského daňového práva je symetrické zacházení s příjmy a výdaji. Podle vnitřní logiky nizozemského daňového systému jsou příjmy a výdaje dvěma stranami jedné mince. Má-li se zamezit dvojímu zdanění, je omezené zdanění logickým důsledkem omezeného odpočtu.
(54)
Cílem navrhovaného opatření je zajistit používání zásady neutrality v nizozemském daňovém systému odstraněním arbitráže mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu v rámci skupin. Opatřením se zmenšuje rozdíl mezi dvěma druhy financování uvnitř skupin, čímž se posiluje neutralita daňového systému. Jeho omezení na úroky ve skupině má proto ekonomické opodstatnění a z hlediska účelnosti daňového systému je nezbytné a funkční.
(55)
Nizozemské orgány podotýkají, že okruh podniků, které budou využívat daňový režim pro úroky ve skupině, bude mnohem širší než 87 podniků, které využívaly dřívější režim mezinárodních finančních aktivit. Tvrdí dále, že žádná z omezujících podmínek uvedeného režimu, jako byl požadavek dvou světadílů či čtyř zemí, není v daňovém režimu pro úroky ve skupině obsažena. Daňový režim pro úroky je čistě daňovým opatřením, které upravuje daňovou zátěž kapitálu jako výrobního faktoru. Kromě toho se vztahuje na veškeré přijaté a poskytnuté úvěry ve skupině a je zcela nezávislý na podnikání dotyčné společnosti. Ze všech uvedených důvodů je působnost opatření zcela nemožné srovnávat s působností režimu mezinárodních finančních aktivit.
(56)
Tím, že je opatření povinné pro všechny daňové poplatníky, kteří platí úroky přidruženým společnostem nebo je od nich přijímají, je zdůrazněn cíl daňového režimu pro úroky, tedy posílit neutralitu daňového systému a tím omezit arbitráž a zvýšit výnosy z nizozemské daně z příjmu právnických osob. Současně se tak odstraňuje prvek, který by mohl způsobit, že daňový režim pro úroky povede k selektivní výhodě.
(57)
Povinný daňový režim pro úroky nejen odměňuje zachovávání kapitálu v Nizozemsku, ale současně obsahuje i prvek, podobný předpisům o podkapitalizaci, který odrazuje od přílivu dluhového financování do Nizozemska. Nizozemské předpisy o podkapitalizaci odrazují od nadměrného používání dluhového kapitálu ve skupinách tím, že omezují odpočitatelnost úroků uvnitř skupiny, zatímco daňový režim pro úroky ve skupině nabízí sníženou sazbu pro přijaté úroky uvnitř skupiny za předpokladu, že jsou financovány z vlastních zdrojů. Daňový režim pro úroky ve skupině posiluje nizozemskou daňovou základnu, protože podporuje vyšší poměr vlastních zdrojů k dluhovému kapitálu, a pomáhá předcházet odlivu vlastních zdrojů, a tedy i daňové základny, z Nizozemska.
(58)
Daňový režim pro úroky je čistě technické opatření, které mění způsob, jakým systém zachází s úroky uvnitř skupin, prostřednictvím zvýšení daňového zatížení některých daňových poplatníků a snížení daňového zatížení jiných poplatníků, a to na základě horizontálních a objektivních skutečností a okolností. Jakmile se odstraní možnost neúčasti, neposkytuje daňový režim pro úroky žádnou hospodářskou výhodu, protože pouze přesouvá daňové zatížení mezi daňovými poplatníky podle čistě horizontálních a objektivních kritérií.
(59)
Nizozemské orgány zdůrazňují, že faktická selektivita může vzniknout, pouze pokud existuje riziko, že přestože má opatření obecnou povahu, v praxi by vždy zvýhodňovalo identifikovatelnou skupinu. Tento druh selektivity by mohl existovat, kdyby bylo opatření volitelné, ale nikoli v případě, že se zavede jako povinné. Daňoví poplatníci, kteří jsou znevýhodněni v jednom roce, mohou být zvýhodněni v dalším roce a naopak. Režim tedy nezvýhodňuje stejnorodou kategorii poplatníků.
(60)
Nizozemské orgány zastávají rovněž názor, že nová definice skupiny, založená na skutečné kontrole, je v lepším souladu s účelem režimu. Jestliže má jedna společnost skutečnou kontrolu nad financováním jiné společnosti, tato jiná společnost již nemůže svobodně volit mezi financováním prostřednictvím vnitřního a vnějšího dluhu, ani mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu. O tom, jak se finanční prostředky získané zvnějšku, ať již ve formě vnějšího dluhového kapitálu nebo vnějších investic do vlastního kapitálu, mají rozdělit ve skupině, tj. buď formou vnitřního dluhového kapitálu, nebo vnitřních investic do vlastního kapitálu, rozhoduje vedení celé skupiny. Skutečnost, že tyto dva nástroje financování v rámci skupiny mají odlišné daňové důsledky, motivuje k tomu, aby byl konkrétní nástroj zvolen výlučně kvůli svým daňovým důsledkům.
(61)
Konečně změna právního předpisu o společnostech s ručením omezeným daňovým poplatníkům v budoucnosti umožní snadno reorganizovat jejich právní strukturu do podoby skupiny, protože administrativní zátěž a kapitálové požadavky budou zrušeny nebo dramaticky sníženy.
V. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(62)
Připomínky byly obdrženy od Nizozemské konfederace průmyslu VNO-NCW (8), od Belgie a od Maďarska. Připomínky další strany byly obdrženy po stanovené lhůtě, a proto nemohly být v řízení zohledněny. Připomínky od uvedené třetí strany by v žádném případě neovlivnily posouzení a závěry v tomto rozhodnutí.
V.1 Připomínky Nizozemské konfederace průmyslu
(63)
VNO-NCW se domnívá, že dotyčný režim nemůže být neslučitelnou státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES z níže uvedených důvodů.
(64)
Zaprvé VNO-NCW považuje daňový režim pro úroky ve skupině za obecné, daňově neutrální a technické opatření, protože cílem režimu je omezit daňovou arbitráž mezi financováním vlastního kapitálu a dluhovým financováním ve skupině společností. Vzhledem k neutralitě opatření nevede tento režim k zvýhodnění určitých podniků nebo určitých odvětví výroby ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(65)
Zadruhé je daňové zvýhodnění nadnárodních skupin společností důsledkem rozdílů mezi daňovým zacházením s úroky uvnitř skupiny v různých členských státech a nelze je připisovat Nizozemsku. Daňové zvýhodnění vzniká proto, že v jiném členském státě mohou být úroky odpočítávány podle daňové sazby vyšší, než jaká se uplatňuje v daňovém režimu pro úroky, kdežto v domácí situaci je použitelnou sazbou sazba daňového režimu pro úroky ve skupině; tato skutečnost je však přímým důsledkem rozdílů mezi právními předpisy členských států o daňovém zacházení s úroky ve skupině. Pokud by měla Komise v úmyslu odstranit narušení, k nimž může daňový režim pro úroky ve skupině vést, navrhuje VNO-NCW, aby k tomu využila článek 94 nebo článek 96 Smlouvy o ES.
(66)
Zatřetí se VNO-NCW domnívá, že z hlediska cíle dotyčného režimu, kterým je omezit daňovou arbitráž mezi vlastním a cizím kapitálem, nejsou společnosti patřící do skupiny ve stejné právní a faktické situaci jako společnosti, které do skupiny nepatří. Rozdílné daňové zacházení s vlastním a cizím kapitálem způsobuje narušení především v rámci skupin, protože mateřská společnost vykonává určitou kontrolu nad svými dceřinými společnostmi, takže může do značné míry určovat jejich možnosti financování, o jejichž volbě často rozhodují především daňové úvahy. Ve vztazích s třetími stranami o volbě financování často rozhodují především jiné faktory než daňové úvahy. V důsledku toho nelze mít za to, že je dotyčný režim selektivní ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Navíc se VNO-NCW domnívá, že pokud by pouhá skutečnost, že je nějaké daňové zvýhodnění ve větší či menší míře omezeno na společnosti patřící do skupiny, vedla k závěru, že jde o opatření státní podpory, systémy daně z příjmu právnických osob členských států by byly v rozporu s čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES v mnoha ohledech.
V.2 Připomínky maďarských orgánů
(67)
Maďarské orgány se domnívají, že režim není opatřením podpory, a předkládají dva argumenty. Zaprvé nelze režim považovat za selektivní proto, že je omezen na skupiny. V oblasti (mezinárodního) zdanění jsou pravidla pro skupiny společností běžná a nevyhnutelná. Řada pravidel s působností omezenou na skupiny byla navržena OECD (vnitropodnikové oceňování) i Komisí (např. směrnice o úrocích a licenčních poplatcích). Zadruhé Maďarsko připomíná, že přímé zdanění je záležitostí členských států. Stanovení daňových sazeb týkajících se určitých zdanitelných událostí spadá do jejich vnitrostátní působnosti. Konečně Maďarsko považuje za obtížně pochopitelné, jak by v situaci, kdy přímé zdanění nebylo harmonizováno, mohla být Nizozemsku přikládána odpovědnost za vyšší odpočty způsobené vyššími daňovými sazbami v jiných zemích. Výhoda, kterou Komise popisuje, je jasně důsledkem rozdílů mezi daňovými systémy.
V.3 Připomínky belgických orgánů
(68)
Belgické orgány rovněž podporují názor, že režim není státní podporou, a předkládají obdobné argumenty ohledně neexistence selektivity jako ostatní zúčastněné strany. Belgie zdůrazňuje, že je logické, že podnik, který není součástí skupiny, nemůže z podstaty věci provádět činnosti týkající se financování uvnitř skupiny. Belgické orgány dále tvrdí, že pravidla státní podpory nejsou použitelná v situacích, kdy existují rozdíly mezi vnitrostátními daňovými systémy vlivem chybějící harmonizace na úrovni EU. V důsledku toho je daňový režim pro úroky ve skupině obecným opatřením, na které se pravidla státní podpory nevztahují, a Komise vedením řízení v této věci nesprávně používá své pravomoci.
VI. REAKCE NIZOZEMSKA NA PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH STRAN
(69)
Nizozemské orgány konstatují, že připomínky všech tří stran podporují jejich názor. Jak Maďarsko, tak Belgie zdůrazňují, že snahou řešit narušení, která jsou důsledkem rozdílů mezi neharmonizovanými daňovými systémy, Komise zneužívá své pravomoci v oblasti státní podpory. To posiluje názor Nizozemska, že daňový režim pro úroky ve skupině nepředstavuje opatření podpory zakázané článkem 87 Smlouvy o ES.
(70)
Nizozemsko podtrhuje, že plně souhlasí s analýzou, kterou vypracovala VNO-NCW. Zvláštní význam přitom přikládá podrobné argumentaci ohledně institucionálního rámce, která jasně vysvětluje různá narušení na vnitřním trhu, jež mohou být způsobena vnitrostátními opatřeními členských států, a nástroje, které jsou podle Smlouvy o ES k dispozici k tomu, aby byla tato narušení v případě potřeby odstraněna.
(71)
Konečně nizozemské orgány podporují názor konfederace, že pro stanovení selektivity je nutné zjistit, zda jsou určité podniky nebo určitá odvětví výroby zvýhodněny oproti jiným podnikům či odvětvím, které jsou právně a fakticky srovnatelné ve světle cíle dotčeného opatření. Omezení na úroky ve skupině nevede k selektivitě, protože cílem daňového režimu pro úroky ve skupině je předcházet arbitráži mezi kapitálovým financováním a úvěrovým financováním uvnitř skupin. Při financování mezi společnostmi, které nejsou spojeny ve skupině, nehraje arbitráž žádnou roli. Omezení na úroky ve skupině je tedy ve světle cíle režimu logické, takže příslušný referenční rámec tvoří všechny společnosti, které jsou součástí nějaké skupiny.
VII. POSOUZENÍ REŽIMU
(72)
Za účelem stanovení, zda dotyčné opatření představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, musí Komise posoudit, zda zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví výroby udělením výhody hospodářské povahy, zda tato případná výhoda narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž, zda je výhoda poskytnuta ze státních prostředků a zda tato výhoda ovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(73)
Aby bylo opatření možné považovat za státní podporu, musí být specifické nebo selektivní tím, že zvýhodňuje pouze určité podniky nebo určitá odvětví výroby.
(74)
Nizozemské orgány tvrdí, že dotyčné opatření není omezeno na určitá odvětví, určité druhy společností ani určité části nizozemského území. Neexistují žádná další omezení týkající se obratu, velikosti, počtu zaměstnanců, členství v nadnárodní skupině či povahy operací, které jsou příjemci oprávněni provádět.
(75)
Podle použitelné judikatury je za účelem posouzení selektivity opatření třeba přezkoumat, zda v rámci daného právního režimu toto opatření určité podniky zvýhodňuje vůči jiným podnikům, které se nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci (9). Může se proto stát, že režim zdanění nepředstavuje státní podporu, i když ve všech ohledech neodpovídá obecnému systému zdanění příjmů právnických osob v daném členském státě. Soudní dvůr rovněž mnohokrát rozhodl, že čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES nerozlišuje opatření státní podpory podle příčin nebo cílů, nýbrž je definuje podle jejich účinků (10). Zejména se čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES vztahuje na daňová opatření, která nejsou přizpůsobením všeobecného systému zvláštním charakteristikám určitých podniků, ale byla navržena jako prostředek zlepšení jejich konkurenceschopnosti (11).
(76)
Pojem „státní podpora“ ovšem nezahrnuje podpůrná státní opatření zavádějící rozlišení mezi podniky, pokud toto rozlišení vyplývá z povahy nebo systematiky soustavy, do níž tato opatření patří. Jak je vysvětleno ve sdělení Komise o použití předpisů o státní podpoře v případě opatření týkajících se přímého zdanění podnikatelské činnosti (12) („sdělení o zdanění“), „některé podmínky mohou být odůvodněné objektivními rozdíly mezi poplatníky“.
(77)
Zaprvé je třeba vyjasnit, na jaké úrovni (úrovni skupiny, nebo úrovni podniku) se má posouzení provést. V rozhodnutí o zahájení řízení Komise uvedla svůj předběžný názor, že toto posouzení by se mělo provést na úrovni skupiny, s tím, že „pokud si společnosti čistě domácí skupiny zvolily daňový režim pro úroky ve skupině, výhoda sníženého zdanění úroků přijatých financující nizozemskou společností bude neutralizována nižší odpočitatelností úroků zaplacených financovanou nizozemskou společností“ (13).
(78)
Nizozemské orgány se domnívají, že jelikož je opatření symetrické a pouze by přesunulo daňové zatížení mezi poplatníky, vznikne některým společnostem výhoda a jiným nevýhoda podle jejich objektivní pozice dlužníka nebo věřitele. Daňový režim pro úroky ve skupině tak nezahrnuje podporu.
(79)
Jak nizozemské orgány upozornily ve svém dopise ze dne 18. prosince 2008, pokud má jedna společnost skutečnou kontrolu nad financováním jiné společnosti, tato jiná společnost již nemůže svobodně rozhodovat o svém financování ani svobodně volit mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu. O tom, jak se finanční prostředky získané zvnějšku mají rozdělit ve skupině, buď formou vnitřního dluhového kapitálu, nebo vnitřních investic do vlastního kapitálu, rozhoduje vedení celé skupiny.
(80)
Komise ovšem podotýká, že se opatření týká konkrétní operace (financování společností ve spojení), a nikoli konsolidace na úrovni skupiny. Případná snížená daňová sazba se bude pro společnosti používat jednotlivě na základě salda jejich rámců pro úroky. Přestože lze předpokládat, že rozhodnutí o financování se přijímají v nejlepším zájmu skupiny jako celku, analýza na úrovni skupiny nemá oporu v nizozemském daňovém právu, jak upozornily nizozemské orgány. Podle nizozemských právních předpisů se daňová konsolidace provádí pouze v případě vlastnictví alespoň 95 % akcií. Jinými slovy se nizozemská daň z příjmu právnických osob nevybírá od skupin, ale od jednotlivých subjektů. V tomto smyslu název „daňový režim pro úroky ve skupině“ správně nevyjadřuje skutečnost, že se tento daňový režim používá pro jednotlivé subjekty provádějící konkrétní operace financování. Opatření se netýká bilance nákladů a příjmů konsolidované na úrovni skupiny.
(81)
Komise je proto toho názoru, že posouzení režimu by se mělo provést na úrovni jednotlivých společností. Režim v podobě pozměněné nizozemskými orgány lze popsat jako sníženou sazbu pro konkrétní druh příjmů (nebo nákladů) ve formě úroků z úvěru v případech, kdy se příslušná transakce odehrává mezi společnostmi ve spojení (14).
(82)
Kromě toho má Komise za to, že symetrická povaha opatření a jeho neutrální dopad na úrovni skupiny nejsou dostatečným důvodem k vyloučení možnosti, že představuje výhodu pro jednotlivé společnosti. Podobně nelze zdanění úroků jednoho subjektu ve skupině nižší sazbou odůvodňovat tím, že jiná společnost je - prostřednictvím snížené odpočitatelnosti úroků - zdaňována vyšší sazbou (15).
(83)
Komise se domnívá, že u zdanění konkrétních druhů příjmů může být důležité určit, zda režim nediskriminačním způsobem zahrnuje široké kategorie transakcí. Každá diskriminace, kterou nelze odůvodnit objektivními rozdíly mezi daňovými poplatníky, může vést k narušení hospodářské soutěže.
(84)
V tomto ohledu je vhodné poznamenat, že existence analytických prvků doplňujících syntetickou povahu daňového systému je charakteristickým rysem mnoha daňových systémů. Tak je tomu zejména v případě, že určité druhy příjmů, například úroky nebo dividendy, podléhají různému daňovému zacházení.
(85)
Následně je nutné určit, zda úvěrové transakce mezi společnostmi ve spojení mohou mít objektivně nárok na sníženou daňovou sazbu. Nizozemské orgány a VNO-NCW tvrdí, že k arbitráži mezi financováním prostřednictvím kapitálového vkladu a prostřednictvím úvěru může docházet pouze ve skupinách. Na rozdíl od společností, které nejsou součástí skupiny („samostatné společnosti“), musí společnosti ve skupině řešit arbitráž mezi vlastními zdroji a dluhovým kapitálem v rámci své skupiny. Tuto arbitráž z největší části ovlivňují daňové, spíše než hospodářské úvahy.
(86)
Komise zastává názor, že účinkem dotyčného opatření bude omezení této arbitráže (v domácí situaci), protože se zmenší rozdíl mezi zdaněním úroků uvnitř skupiny a zdaněním dividend uvnitř skupiny, čímž dojde k posílení technické neutrality daňového systému.
(87)
Pro objasnění tohoto bodu je nezbytné rozlišit tři různé druhy situací (viz obr. 1 níže), které zahrnují společnosti ve spojení a samostatné společnosti (včetně finančních institucí ve vztazích s nezávislými třetími stranami). Předpokládejme, že A-B-C je skupina společností, v níž společnost A kontroluje financování společností B a C, X je subjekt, který nepatří do žádné skupiny („samostatná“ společnost), a Y je úvěrová instituce, která poskytuje úvěry nezávislým stranám.
Obrázek 1
(88)
První situace zahrnuje finanční transakce mezi společnostmi ve spojení. Mateřská společnost A poskytuje likviditu svým dceřiným společnostem B a C buď formou úvěru, nebo formou financování vlastního kapitálu. Důsledkem těchto finančních transakcí budou platby buď úroků, nebo dividend (ze strany společností B a C).
(89)
Volba mezi financováním prostřednictvím úvěru a financováním vlastního kapitálu se provede na úrovni mateřské společnosti A v nejlepším zájmu celé skupiny společností ve spojení. Pokud mateřská společnost A financuje jednu ze svých dceřiných (nebo přidružených) společností, mezi úvěry a vlastním kapitálem bude v důsledku toho skutečně existovat arbitráž založená na několika kritériích. Zatímco dlouhodobá potřeba likvidity nebo investice budou obvykle vyžadovat kapitálový vklad, k řešení krátkodobých finančních potřeb postačí poskytnutí (krátkodobého) úvěru. Tyto hospodářské úvahy však mohou být ovlivněny úvahami daňovými.
(90)
Tím, že zmenší rozdíl v daňovém zacházení mezi výnosy z úvěrů uvnitř skupiny (úroky) a kapitálovými výnosy uvnitř skupiny (dividendy), opatření v domácí situaci zúží daňovou arbitráž mezi těmito dvěma druhy transakcí. Druhým typem transakcí je úvěrová transakce mezi finanční institucí (bankou Y) a jednou ze společností patřících do skupiny (společností B). Takováto situace v zásadě nastává tehdy, když finanční potřeby nelze uspokojit poskytnutím likvidity v rámci skupiny. V této situaci neexistuje žádná arbitráž z hlediska banky Y, protože pro ni kapitálový vklad do společnosti B není alternativou, a banka jednoduše vykonává svou podnikatelskou činnost spočívající v úvěrování třetích stran. Současně arbitráž mezi úvěrem a vlastním kapitálem neexistuje ani na úrovni společnosti B (ani na úrovni skupiny).
(91)
Finanční instituce (které poskytují úvěry nezávislým stranám) je od společností ve skupině (poskytujících likviditu přidruženým společnostem) možné odlišit ještě z dalšího důvodu. V případě finančních institucí jsou příjmy z takovýchto úvěrových transakcí vytvářeny v rámci běžné podnikatelské činnosti těchto institucí a mohou představovat významnou část jejich příjmů. V případě společností ve skupině jsou tyto příjmy recyklovány z transakcí s nezávislými účastníky trhu a přeměněny na příjmy uvnitř skupiny, aniž by vznikaly příjmy na úrovni skupiny. Úroky zaplacené společností B bance budou dodatečnými náklady nejen pro společnost B, ale i pro celou skupinu, kdežto v první popsané situaci úroky zaplacené společností B (nebo C) mateřské společnosti nebudou pro skupinu představovat dodatečné náklady ani příjmy.
(92)
V této souvislosti je vhodné poznamenat, že po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení v Úředním věstníku Evropské unie finanční instituce nepodaly žádné stížnosti ani připomínky k působnosti režimu daňového režimu pro úroky.
(93)
Jestliže situaci posoudíme z pohledu dlužníka (společnost B vůči bance Y), když tato společnost uzavírá úvěrovou smlouvu s bankou Y, je lépe srovnatelná postavení se samostatnou společností, například společností X.
(94)
Třetí situaci představuje úvěrová transakce mezi finanční institucí (bankou Y) a samostatnou společností (společností X). Stejně jako v předchozí situaci není banka Y ani v tomto případě vystavena arbitráži, protože kapitálový vklad do společnosti X pro ni není alternativou.
(95)
Přestože finanční potřeby společnosti X mohou být za určitých okolností uspokojeny poskytnutím úvěru nebo kapitálového vkladu ze strany jednotlivých akcionářů, tato situace není srovnatelná s první uvedenou situací, protože potenciální poskytovatelé likvidity (fyzické osoby) nepodléhají zdanění příjmů právnických osob. Zařazení takovýchto transakcí se soukromými investory do působnosti opatření (snížením odpočitatelnosti úroků zaplacených společností X jejím akcionářům a současným snížením zdanění těchto úroků na úrovni jednotlivých akcionářů) by navíc bylo nesmírně obtížné, poněvadž zdanění fyzických osob se neřídí stejnou logikou jako zdanění právnických osob (16).
(96)
Jestliže mohou být z pohledu dlužníka finanční potřeby společnosti X uspokojeny pouze půjčením prostředků od finanční instituce, výsledná transakce s bankou Y bude obdobná jako úvěrová transakce mezi společností B a bankou Y.
(97)
Jelikož samostatné společnosti, které nejsou úvěrovými nebo finančními institucemi, se v zásadě běžně nezabývají poskytováním úvěrů nezávislým stranám, nedochází vůči nim k diskriminaci ohledně úvěrových transakcí ve srovnání se společnostmi ve spojení, které poskytují úvěry přidruženým společnostem.
(98)
Konečně Nizozemsko také změnilo definici „skupiny“ pro účely opatření, tj. daňový režim pro úroky. Nizozemské orgány tvrdí, že tato změna je důsledkem zpřesnění přístupu k předcházení daňové arbitráži.
(99)
Podle nového návrhu se bude jednat o subjekty ve spojení, které jsou oprávněny úroky započítávat do daňového režimu pro úroky v případech, kdy má jeden subjekt přímo nebo nepřímo skutečnou kontrolu nad financováním jiného subjektu. Komise tuto změnu pokládá za důležitou, protože má-li jedna společnost skutečnou kontrolu nad financováním druhé společnosti, tato druhá společnost již nemůže svobodně volit mezi financováním prostřednictvím vnitřního a vnějšího dluhu ani mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu. Arbitráž pak provádí vedení celé skupiny v jejím nejlepším zájmu.
(100)
Vztah mezi společnostmi A a B souvisí s rozdělováním finančních prostředků v rámci skupiny společností ve spojení, zatímco vztah mezi bankou Y a společností B (nebo společností X a bankou Y) souvisí především s financováním jakožto obchodní činností.
(101)
Komise je proto toho názoru, že pojem „přímá či nepřímá skutečná kontrola“ nad financováním druhého subjektu (nebo skutečná kontrola dvou subjektů účastnících se úvěrové transakce třetím subjektem) má význam pro stanovení toho, zda má opatření charakter podpory, s ohledem na cíl snížit motivaci k arbitráži mezi financováním kapitálovým vkladem a úvěrem a zajistit v tomto ohledu daňovou neutralitu.
(102)
Pokud jde o otázku, zda se dotyčným opatřením uděluje výhoda, je nepochybně třeba rozlišit mezi různými situacemi na úrovni jednotlivých společností. Zaprvé se každému daňovému poplatníkovi v Nizozemsku, který se účastní transakce dluhového financování se společnostmi, jež s ním nejsou ve spojení, dostává naprosto stejného zacházení a je zdaňován stejnou sazbou (25 %). To se týká i společností, které jsou součástí skupiny. Zadruhé pokud společnost získá úvěr od společnosti ve spojení, dostává se jí ve skutečnosti méně výhodného daňového zacházení než společnosti, která vstoupila do úvěrového vztahu se společností, jež s ní ve spojení není (odpočet podle pouze 5 % sazby). Zatřetí u společnosti poskytující úvěr společnosti ve spojení budou výsledné úrokové platby zdaněny nižší sazbou, než je sazba uplatňovaná u transakcí se společnostmi, jež ve spojení nejsou, a to je také jediná situace, kdy může existovat daňové zvýhodnění.
(103)
Z hlediska důsledků opatření však výhodu udělenou společnosti poskytující úvěr společnosti ve spojení nelze považovat za diskriminační, protože úvěr pro společnost ve spojení není srovnatelný s úvěrem pro společnost, která není ve spojení. Pokud jde o dluhové financování, společnosti ve spojení nejsou v právní a skutkové situaci srovnatelné se situací společností, které ve spojení nejsou. Důvodem je skutečnost, že na rozdíl od společností, jež nejsou ve spojení, se společnosti ve spojení, které se snaží získat úvěr nebo investici do vlastního kapitálu v rámci skupiny, neúčastní výlučně obchodní transakce. Mateřská společnost a dceřiná společnost mají stejné zájmy, zatímco u obchodní transakce s poskytovatelem finančních prostředků, který je třetí stranou, tomu tak není, protože v takovém případě se každá strana snaží maximalizovat svůj zisk na úkor druhé strany. Při poskytování úvěru společnosti B na společnost A společnost Y nevyvíjí žádný konkurenční tlak, a to z prostého důvodu, že společnost A kontroluje veškerá rozhodnutí společnosti B ohledně financování.
(104)
Požadavek výkonu kontroly nad jinou společností je tedy kritériem, jež se uplatňuje plošně pro všechny společnosti bez ohledu na velikost, odvětví či jakékoli jiné rozlišení. Odlišná daňová sazba pro dluhové financování mezi společnostmi ve spojení pouze odráží objektivní rozdíly a nemá vliv na daňovou neutralitu.
(105)
Při přípravě daňových předpisů jsou členské státy sice vázány pravidly volného pohybu zboží, služeb a kapitálu a svobodou usazování, zákazem diskriminace z důvodu státní příslušnosti a pravidly státní podpory, ale Komise musí uznat, že v oblasti zdanění ponechávají právní předpisy Společenství členským státům značný manévrovací prostor. Jak je zdůrazněno v bodě 13 sdělení o zdanění, pravidla státní podpory neznamenají omezení pravomoci členských států zvolit takovou hospodářskou politiku, jakou považují za nejvhodnější, a především rozdělit daňové zatížení tak, jak to odpovídá jejich požadavkům na různé faktory výroby.
(106)
V tomto rámci může být omezení stávající arbitráže mezi dluhovým financováním a financováním vlastního kapitálu uvnitř skupiny (jakož i předcházení zneužívání odpočtu úroků uvnitř skupiny) jistě oprávněným zájmem členských států. Komise zejména shledává, že arbitráž mezi vlastním a cizím kapitálem může vést k situacím, kdy je společnost svou mateřskou společností kvůli minimalizaci daně z příjmu právnických osob přinucena vzít si úvěr uvnitř skupiny místo navýšení vlastního kapitálu, a tedy zvýšit svůj pákový efekt. Z hospodářského hlediska ovšem vysoký pákový efekt dluhu či povinnost platit úroky místo využití dlouhodobějšího financování ve formě kapitálu nemusí být vždy žádoucí. Kromě toho v Nizozemsku vlivem arbitráže mezi cizím a vlastním kapitálem zřejmě došlo ke ztrátě daňových příjmů.
(107)
Opatření je otevřené všem společnostem podléhajícím dani z příjmu právnických osob a přijímajícím či vyplácejícím úroky v rámci vztahů ve skupině a neobsahuje žádné diskriminační prvky, jako je omezení ohledně země, v níž se má transakce provést.
(108)
Skutečnost, že má být zaváděný režim povinný, zajišťuje, že se bude používat pro všechny společnosti ve skupině (které provádějí úvěrové transakce uvnitř skupiny) bez možnosti z režimu vystoupit a bez rozdílného zacházení se společnostmi ve skupině. Kromě toho nová definice „společnosti ve skupině“ pro účely opatření, která je založena na kontrole (místo minimálního podílu), omezuje možné prvky právní selektivity rozšířením působnosti opatření.
(109)
V této souvislosti Komise konstatuje, že po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení neobdržela žádné stížnosti ani připomínky od zástupců nizozemských zaměstnavatelů, v nichž by se tvrdilo, že opatření nebudou moci využívat malé a střední podniky.
(110)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise odlišila čistě vnitrostátní situaci, kdy jsou všechny společnosti patřící do skupiny usazeny v Nizozemsku, od přeshraniční situace, kdy nizozemská společnost půjčuje finanční prostředky přidružené společnosti usazené v zahraničí. Komise uvedla, že v čistě vnitrostátním rámci by opatření pravděpodobně bylo daňově neutrální. Avšak u přeshraničních transakcí by se na nizozemskou společnost vztahovalo nižší zdanění sazbou 5 %, zatímco na přidruženou společnost usazenou v zahraničí by se nevztahovala nizozemská pravidla omezující odpočitatelnost zaplacených úroků. Komise dospěla k závěru, že by režim mohl poskytovat faktickou selektivní výhodu, protože motivaci používat tento režim by měla pouze nadnárodní skupina společností, která provádí přeshraniční transakce s úroky uvnitř skupiny v daňových jurisdikcích s daní z příjmu právnických osob vyšší než 5 %.
(111)
Komise se domnívá, že její konečné posouzení by mezi čistě vnitrostátními situacemi a přeshraničními situacemi rozlišovat nemělo.
(112)
Zaprvé jsou konkrétní ustanovení režimu stejná jak ve vnitrostátních, tak v přeshraničních situacích. Režim neobsahuje žádné ustanovení, které by rozlišovalo mezi domácími a zahraničními příjmy či náklady.
(113)
Zadruhé, jak správně upozornily nizozemské orgány a zúčastněné strany, jakákoli výhoda získaná v přeshraničním kontextu jdoucí nad rámec výhody získané ve vnitrostátním kontextu není výsledkem nižší nizozemské sazby pro přijaté úroky uvnitř skupiny, nýbrž neomezeného odpočtu zaplacených úroků uvnitř skupiny, který se uplatňuje v zahraničí.
(114)
Sazby daně z příjmu právnických osob nejsou v EU harmonizovány a Nizozemsko nemá vliv na sazby používané jinými zeměmi. Pokud se podnikům podaří využít rozdílu v daňových sazbách, tj. neexistující harmonizace, Nizozemsko za to nenese odpovědnost. Jak potvrdil Soudní dvůr (17), podniky mohou využívat rozdílných úrovní zdanění v členských státech.
(115)
Komise souhlasí s tím, že případnou výhodu vyplývající z mezinárodního kontextu v případech, kdy nízká daňová sazba v Nizozemsku není spojena s nízkou mírou odpočtu v Nizozemsku, nýbrž s běžnou mírou odpočtu v zahraničí, nelze přičítat Nizozemsku (18).
(116)
Rovněž je třeba zdůraznit, že výhoda daná odpočtem podle běžné sazby v zahraničí nebude financována z nizozemských prostředků a že odpočet podle běžné sazby v dotčené zemi bude vycházet pouze z použití běžného daňového systému (a nikoli ze zvláštního opatření, které by se od něj odchylovalo).
(117)
V důsledku toho má Komise za to, že veškeré výhody na úrovni nadnárodní skupiny, které by vyplývaly z přeshraniční situace a které jsou popsány v rozhodnutí o zahájení řízení, jsou důsledkem daňových rozdílů mezi různými daňovými jurisdikcemi, a proto by neměly být součástí posouzení státní podpory.
(118)
Stejně jako u každého daňového opatření obecně nelze vyloučit, že společnosti patřící do skupiny, které působí v určitých odvětvích, mohou mít z opatření větší prospěch kvůli větší četnosti finančních transakcí v jejich odvětví. To platí zejména pro společnosti působící ve finančnictví, jejichž hlavní činností je půjčování finančních prostředků a které v důsledku opatření jistě mohou začít více půjčovat společnostem ve spojení. K tomu je ovšem nutné poznamenat, že nizozemské opatření kvůli zamezení svému zneužívání obsahuje ustanovení omezující částku, která může být zdaněna nebo odpočítána podle snížené sazby (viz oddíl II.3). Toto omezení se bude týkat zvláště společností ve finančním odvětví, a bude jím tedy omezeno veškeré riziko zneužití. Kromě toho se ve sdělení Komise o zdanění uvádí: „Skutečnost, že některé podniky nebo některá odvětví těží z těchto některých daňových opatření více než jiné, neznamená nezbytně, že se na ně vztahují soutěžní předpisy upravující státní podporu.“ (19).
(119)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise vyslovila názor, že nelze vyloučit, že hlavními příjemci v rámci režimu by mohli být dřívější příjemci v režimu mezinárodních finančních aktivit, o němž bylo rozhodnuto, že představuje neslučitelnou státní podporu.
(120)
Zde je třeba uvést, že aby byly způsobilé pro režim mezinárodních finančních aktivit, musely společnosti splňovat mimo jiné tyto podmínky:
-
společnost využívající režimu musela provádět finanční aktivity pro části skupiny, které působí alespoň ve čtyřech zemích nebo alespoň ve dvou světadílech,
-
způsobilé byly pouze finanční operace, které mohou být prováděny nezávisle na Nizozemsku,
-
ve společnostech ve skupině usazených v Nizozemsku nesmělo být přímo či nepřímo využíváno více než 10 % celkového kapitálu (vlastního a cizího), který společnost používá pro své finanční aktivity.
(121)
Vzhledem k těmto požadavkům a omezenému počtu příjemců (87) považovala Komise režim mezinárodních finančních aktivit za selektivní opatření.
(122)
Jak upozornily nizozemské orgány, režim daňového režimu pro úroky žádné takové požadavky neobsahuje. Kromě toho bude okruh podniků, které budou mít prospěch z daňového režimu pro úroky ve skupině, mnohem širší než 87 podniků, které využívaly režim mezinárodních finančních aktivit.
(123)
V této souvislosti nelze tvrdit, že velké (nadnárodní) společnosti budou mít k režimu snadnější přístup než malé a střední podniky, a budou z něj tudíž mít neúměrný užitek. Podle statistik předložených nizozemskými orgány, v nichž se jednoznačně rozlišuje mezi malými a středními podniky na jedné straně a velkými podniky na druhé straně, má 200 000 podniků (z celkových 335 000) alespoň jednu přidruženou společnost ve skupině, a tedy může přijímat nebo vyplácet úroky uvnitř skupiny. Z těchto podniků má 50 000 alespoň jednu zahraniční společnost patřící do skupiny a 47 000 (95 %) z tohoto počtu jsou malé a střední podniky. Z toho jasně vyplývá, že opatření nebude diskriminační vůči malým a středním podnikům.
(124)
V bodech 83 až 123 je vysvětleno, že opatření neuděluje diskriminačním způsobem výhodu podnikům v podobné situaci a že by ve skutečnosti mělo posílit daňovou neutralitu.
(125)
Rovněž bylo shledáno, že faktická výhoda nadnárodních společností, která může v přeshraničních situacích vyplývat z existence rozdílů mezi daňovými systémy, nespadá do působnosti pravidel státní podpory, protože tyto rozdíly nelze přičítat Nizozemsku.
(126)
V každém případě Komise soudí, že opatření je skutečně otevřené všem podnikům v Nizozemsku, poněvadž založení skupiny nebrání žádné právní ani hospodářské překážky.
(127)
Poslední změna, kterou nizozemské orgány zavedly, usnadní založení společnosti v Nizozemsku, protože ruší zákonný požadavek na kapitál společnosti s ručením omezeným ve výši 18 000 EUR. Každá společnost tak bude moci v Nizozemsku snadno založit (druhou) společnost, a tedy skupinu. Díky tomu bude mít přístup k opatření, tj. daňovému režimu pro úroky, kterákoli jednotlivá společnost, aniž by musela mít určitou hospodářskou sílu nebo významné kapitálové zdroje. Jelikož vytvoření skupiny se stane pouhou organizační záležitostí, která nebude spojena s neúměrnými náklady, požadavek, že musí být součástí skupiny společností, již nebude představovat překážku pro žádný podnik, který chce využívat daňového režimu pro úroky ve skupině.
VIII. ZÁVĚR
(128)
Komise shledává, že daňový režim pro úroky ve skupině, který hodlá zavést Nizozemsko, neuděluje selektivní výhodu, kterou by bylo možné přičítat Nizozemsku, společnostem usazeným v Nizozemsku, jež jsou součástí skupiny, ani zahraničním společnostem patřícím do skupiny, které mají stálou provozovnu v Nizozemsku, a tudíž toto opatření nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
„Daňový režim pro úroky ve skupině“, který Nizozemsko hodlá zavést pro zdanění úrokových toků uvnitř skupin, nepředstavuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
Zavedení režimu se proto povoluje.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Nizozemskému království.
V Bruselu dne 8. července 2009.
DECISÃO DA COMISSÃO
de 8 de Julho de 2009
relativa ao regime groepsrentebox que os Países Baixos pretendem executar [C 4/07 (ex N 465/06)]
[notificada com o número C(2009) 4511]
(Apenas faz fé o texto em língua neerlandesa)
(Texto relevante para efeitos do EEE)
(2009/809/CE)
A COMISSÃO DAS COMUNIDADES EUROPEIAS,
Tendo em conta o Tratado que institui a Comunidade Europeia, nomeadamente o artigo 88.o, n.o 2, primeiro parágrafo,
Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, nomeadamente o artigo 62.o, n.o 1, alínea a),
Tendo convidado as partes interessadas a apresentarem as suas observações nos termos das disposições supracitadas (1) e tendo em conta essas observações,
Considerando o seguinte:
I. PROCEDIMENTO
(1)
Por carta de 13 de Julho de 2006, as autoridades neerlandesas notificaram o regime groepsrentebox, que prevê uma redução do imposto sobre os juros recebidos ou pagos no contexto das transacções dentro de um mesmo grupo, bem como a sua dedutibilidade. A notificação feita pelas autoridades neerlandesas foi meramente ditada por questões de segurança jurídica, uma vez que consideram que o dito regime constitui uma medida de carácter geral. Foram comunicadas informações complementares por cartas de 5 de Setembro e 9 de Novembro de 2006.
(2)
Por carta de 7 de Fevereiro de 2007, a Comissão informou os Países Baixos da sua decisão de dar início ao procedimento previsto no artigo 88.o, n.o 2, do Tratado CE relativamente à parte do regime de auxílio relacionado com a redução do imposto e a dedutibilidade dos juros intragrupo (medida A).
(3)
Na mesma carta, a Comissão comunicou também aos Países Baixos que considerava que a redução do imposto sobre os juros produzidos em depósitos a curto prazo destinados a adquirir pelo menos 5 % de uma empresa (medida B) não constituía um auxílio estatal na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE.
(4)
A decisão da Comissão de dar início ao procedimento foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia (2). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentarem as suas observações.
(5)
As autoridades neerlandesas apresentaram as suas observações sobre a decisão de início do procedimento por carta de 7 de Maio de 2007.
(6)
A Comissão recebeu observações das partes interessadas. Transmitiu-as às autoridades neerlandesas, dando-lhes a possibilidade de sobre elas se pronunciarem, tendo recebido os respectivos comentários por carta de 29 de Junho de 2007.
(7)
Foram recebidas informações complementares das autoridades neerlandesas por cartas de 8 de Novembro de 2007 e 29 de Janeiro de 2008.
(8)
Em 7 de Outubro de 2008, as autoridades neerlandesas apresentaram um parecer jurídico da Dr.a Leigh Hancher, Professora de Direito Europeu na Universidade de Tilburg, sobre a questão de saber se a medida notificada envolvia ou não um auxílio estatal.
(9)
Por carta de 18 de Dezembro de 2008, as autoridades neerlandesas comunicaram à Comissão que tinham decidido alterar o regime fiscal.
II. DESCRIÇÃO PORMENORIZADA DA MEDIDA
II.1. Objectivo
(10)
Segundo as autoridades neerlandesas, a medida visa reduzir as diferenças no tratamento fiscal entre dois instrumentos de financiamento intragrupo, isto é, participação no capital e crédito.
(11)
Na situação actual, quando uma empresa pertencente a um grupo procede a uma injecção de capital noutra empresa do mesmo grupo, recebe, a título de remuneração, dividendos que estão isentos de imposto ao abrigo de regras que isentam as participações, ao passo que, quando empresta dinheiro a uma empresa pertencente ao mesmo grupo, os juros recebidos são tributados à taxa normal do imposto sobre as sociedades (25,5 %). Ao nível da empresa que recebe os fundos, os dividendos pagos sobre uma injecção de capital não são dedutíveis, ao passo que os juros pagos sobre um empréstimo são dedutíveis à taxa normal do imposto sobre as sociedades.
(12)
Os Países Baixos fazem notar que a escolha de uma estrutura organizativa de entidades juridicamente independentes depende, normalmente, de razões económicas ou relacionadas com o direito das sociedades. As diferenças de direito civil entre os instrumentos de investimento e os instrumentos de dívida (responsabilidade, modalidades de reembolso, segurança, direitos de voto, etc.) são, em grande medida, irrelevantes para o financiamento dos grupos, ao passo que as consequências fiscais são significativamente diferentes. No âmbito dos grupos, as condições de financiamento são escolhidas de modo a reduzir ao máximo a carga fiscal ao abrigo do sistema fiscal aplicável. Em consequência, a decisão de recorrer a capitais de empréstimo ou a capitais próprios dentro dos grupos obedece sobretudo a critérios fiscais.
(13)
No parecer jurídico, a Prof.a Hancher sublinha que os efeitos do diferente tratamento fiscal dado aos instrumentos de investimento de capital próprio e aos instrumentos de dívida a nível das sociedades, bem como as possíveis soluções para as eventuais consequências negativas desse tratamento, constituem uma prioridade política importante em muitos países da OCDE. Segundo a Prof.a Hancher, na literatura fiscal neerlandesa têm sido feitos repetidos apelos para que se proceda a uma profunda reforma do imposto sobre as sociedades neerlandês e se dê um tratamento indiferenciado ao financiamento por meio de capitais próprios e de empréstimos nos grupos de empresas.
(14)
As autoridades neerlandesas salientam que as diferenças de tratamento fiscal geram formas de arbitragem, entre estes dois meios de financiamento intragrupo, que não são economicamente desejáveis. Num grupo, a escolha entre o financiamento adicional com capitais próprios ou o financiamento (adicional) através de crédito é arbitrária, mas os dois tipos de financiamento têm consequências fiscais diferentes. Este facto pode suscitar uma arbitragem que distorce a neutralidade do sistema fiscal. Esta medida procura, por conseguinte, evitar a arbitragem entre o financiamento através de crédito e o financiamento por capitais próprios e aumentar a neutralidade do sistema fiscal neerlandês.
(15)
A introdução do regime groepsrentebox contribuirá para garantir que o método de financiamento utilizado num contexto de grupo é principalmente determinado por critérios económicos. O regime aproxima muito mais o tratamento fiscal dos juros intragrupo do tratamento fiscal dos dividendos intragrupo e, por conseguinte, promove uma maior neutralidade entre o financiamento por meio de crédito e o financiamento por meio de capitais próprios no interior dos grupos.
(16)
O problema da arbitragem não se coloca em caso de financiamento fora de um contexto de grupo. Neste caso, as diferentes consequências decorrentes do direito civil são, na verdade, importantes e, por isso, esta forma de arbitragem não se verifica. Devido às diferenças inerentes às situações existentes dentro e fora dos grupos, não se exige neutralidade fiscal para o financiamento de operações fora dos grupos. Esta medida está, por isso, naturalmente limitada aos empréstimos contraídos no interior de um grupo.
(17)
As autoridades neerlandesas também fazem notar que, ultimamente, as empresas neerlandesas têm vindo a deduzir, cada vez mais, montantes de juros excessivos. O diferente tratamento fiscal dado aos empréstimos e às participações no capital no interior dos grupos está ser crescentemente explorado pelas empresas a expensas do erário público.
(18)
A medida destina-se a combater esta erosão das receitas fiscais, incentivando as empresas a recorrerem a capitais próprios em lugar de empréstimos, e a limitar a dedução dos juros nos Países Baixos. O regime vem complementar, deste modo, as regras neerlandesas em matéria de subcapitalização, que têm um objectivo semelhante, na medida em que dissuade um excessivo financiamento com capitais de empréstimo e obsta a uma redução artificial da matéria colectável nos Países Baixos.
(19)
No entender das autoridades neerlandesas, o regime notificado constitui uma medida de natureza estritamente técnica.
II.2. Base jurídica
(20)
A base jurídica da medida é o artigo 12.o, alínea c), da Lei do imposto sobre o rendimento das pessoas colectivas de 1969 (Wet op de vennootschapsbelasting 1969). Esta disposição foi adoptada com efeitos a partir de 1 de Janeiro de 2007, mas a sua entrada em vigor foi adiada até a Comissão tomar uma posição sobre a compatibilidade com as regras relativas aos auxílios estatais.
II.3. Como funcionará a medida
(21)
Nos Países Baixos, o imposto sobre as sociedades é geralmente aplicável aos rendimentos das empresas à taxa de 25,5 % (3). A medida fiscal em apreço prevê um tratamento fiscal diferente para certos juros intragrupo. Os juros pagos e recebidos no contexto do financiamento intragrupo não estarão sujeitos à taxa normal do imposto sobre as sociedades de 25,5 %. O saldo positivo entre os juros recebidos e pagos no contexto de operações de financiamento intragrupo será tributado no âmbito de um grupo à taxa de 5 %, em vez da taxa normal de 25,5 %. Se o saldo entre os juros recebidos e pagos for negativo, será dedutível, mas à taxa reduzida de 5 % e não à taxa normal de 25,5 %.
(22)
O montante que pode ser tributado ou deduzido à taxa reduzida está limitado a uma percentagem do activo líquido do contribuinte para efeitos fiscais (fiscale vermogen). Esta limitação pretende evitar que empresas subcapitalizadas abusem da medida e garante que a taxa reduzida só é aplicável quando os proveitos sobre os empréstimos realizados no interior de um grupo foram financiados com capitais próprios.
(23)
A medida contém várias outras disposições destinadas a evitar os abusos. Em particular, considera-se que os juros formalmente devidos a um terceiro (um banco), mas efectivamente pagos a uma entidade do grupo, são juros pagos intragrupo. Isto aplica-se, por exemplo, no caso de uma construção «back-to-back» (4). Os juros devidos a um terceiro (um banco) também são considerados juros intragrupo com dedutibilidade parcial se os recursos obtidos por meio do empréstimo forem injectados no capital de uma filial, de modo a gerar juros intragrupo sujeitos a encargos fiscais baixos nesta última.
(24)
Na sua notificação inicial, as autoridades neerlandesas afirmaram que o regime seria opcional durante um período de três anos, no mínimo. Se fosse escolhido por uma empresa pertencente a um grupo, o regime seria aplicável a todas as outras empresas do grupo localizadas nos Países Baixos. São elegíveis, segundo o regime groepsrentebox inicial, as empresas que pertençam a um grupo, tal como está especificamente definido no próprio regime, que exige que uma empresa detenha uma participação superior a 50 % noutra empresa. Por outras palavras, um grupo deve ser composto por duas empresas, pelo menos, controlando a empresa-mãe mais de 50 % das acções da filial. Cada uma das empresas deve estar sujeita ao imposto sobre as sociedades nos Países Baixos. Isto significa que o regime é aplicável a qualquer empresa estabelecida nos Países Baixos ou a qualquer empresa estabelecida fora dos Países Baixos que tenha um estabelecimento permanente nos Países Baixos.
II.4. Alterações ao regime
(25)
Durante o processo, as autoridades neerlandesas esclareceram que tencionavam tornar o regime obrigatório, o que foi confirmado por carta de 18 de Dezembro de 2008. O regime fiscal aplicar-se-ia agora a todas as entidades sujeitas ao imposto sobre as sociedades nos Países Baixos, no que respeita aos juros pagos a empresas do grupo e aos juros recebidos de empresas do grupo.
(26)
Nessa carta, as autoridades neerlandesas informaram igualmente a Comissão de duas alterações adicionais ao regime. A primeira alteração refere-se a uma definição mais ampla de grupo para efeitos do regime groepsrentebox. A definição de entidades associadas é alterada de forma a abranger todas as disposições que conferem, directa ou indirectamente, a uma entidade um controlo efectivo sobre o financiamento da outra entidade, ou que conferem a um terceiro, indivíduo ou entidade, um controlo efectivo sobre o financiamento das duas entidades envolvidas no acordo de empréstimo (5). A segunda alteração introduz uma disposição que facilita a criação de uma (segunda) empresa ao abrigo do direito civil neerlandês, de modo a que o grupo resultante possa beneficiar do regime groepsrentebox. Em especial, o actual capital mínimo obrigatório de 18 000 EUR para a constituição de uma sociedade de responsabilidade limitada (besloten vennootschap - BV) seria abolido.
II.5. Orçamento
(27)
Nos termos da notificação inicial, o orçamento anual da medida notificada deveria ascender a 475 milhões de EUR. Numa fase posterior, as autoridades neerlandesas informaram que o regime obrigatório seria neutro de um ponto de vista orçamental.
III. FUNDAMENTOS PARA DAR INÍCIO AO PROCEDIMENTO
(28)
Na sua decisão de início do procedimento, de 7 de Fevereiro de 2007, a Comissão manifestou dúvidas a respeito do carácter geral da medida. Salientou que só as empresas que fazem parte de um grupo poderiam tirar partido da redução do imposto prevista pelo regime (selectividade de jure), suspeitando que este iria beneficiar os grupos multinacionais, conferindo-lhes uma vantagem económica selectiva (selectividade de facto).
(29)
A Comissão referiu que, num contexto puramente nacional, a medida seria provavelmente neutra do ponto de vista fiscal. No contexto das operações transfronteiriças, porém, uma empresa neerlandesa que emprestasse dinheiro a uma filial estabelecida no estrangeiro estaria sujeita a um imposto mais baixo, à taxa de 5 %, ao passo que a filial no estrangeiro não estaria sujeita às regras dos Países Baixos que limitam a dedutibilidade dos juros pagos. O regime proporcionaria uma vantagem selectiva de facto, uma vez que só os grupos de empresas multinacionais que realizam operações transfronteiriças envolvendo juros intragrupo em jurisdições fiscais com uma taxa de imposto sobre as sociedades superior a 5 % teriam um incentivo para utilizar o regime.
(30)
Destinando-se a medida a constituir uma excepção à aplicação do sistema fiscal, a Comissão também duvidava de que ela fosse justificada pela natureza ou pela economia geral do sistema fiscal.
(31)
A Comissão considerou igualmente que não se podia excluir a possibilidade de os principais beneficiários do regime serem os antigos beneficiários do regime aplicável às actividades de financiamento internacional, que se tinha concluído constituir um auxílio estatal incompatível (6).
(32)
A Comissão entendeu, por conseguinte, que o regime groepsrentebox podia ser considerado como um auxílio na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE, e que nenhuma das derrogações estabelecidas no artigo 87.o, n.os 2 e 3, era aplicável.
IV. OBSERVAÇÕES DOS PAÍSES BAIXOS
(33)
As observações dos Países Baixos sobre a decisão de dar início ao procedimento foram recebidas em 7 de Maio de 2007 e complementadas por notas adicionais em 2007 e 2008, incluindo um parecer jurídico emitido pela Prof.a Hancher.
(34)
As autoridades neerlandesas declaram que a abordagem adoptada pela Comissão na sua decisão é incorrecta relativamente a três aspectos. Em primeiro lugar, a Comissão mistura os critérios distintos de «vantagem» e «selectividade» num único critério, isto é, «vantagem selectiva», o que não é compatível com a prática normal da Comissão nem com a jurisprudência, que estabelecem que os dois critérios devem ser aplicados separadamente.
(35)
Em segundo lugar, a Comissão não avalia as componentes do regime groepsrentebox separadamente. A eventual componente de auxílio existente na aplicação de uma taxa reduzida aos juros recebidos intragrupo e a eventual componente de auxílio existente na aplicação de uma taxa reduzida aos juros pagos intragrupo devem ser avaliadas separadamente.
(36)
Em terceiro lugar, a Comissão equivoca-se quando examina conjuntamente o efeito líquido sobre a entidade que paga e a que recebe e conclui que o efeito líquido é provavelmente neutro para os grupos nacionais, quando tanto a entidade que paga como a que recebe estão estabelecidas nos Países Baixos, ao passo que os grupos multinacionais têm uma vantagem líquida quando a empresa que paga pertence a um grupo estrangeiro e a que recebe é uma empresa nacional. Segundo as autoridades neerlandesas, uma equação desta natureza não tem lugar no direito fiscal neerlandês, pois as empresas neerlandesas pertencentes a um grupo só são consolidadas para efeitos fiscais no caso de uma participação igual ou superior a 95 % do capital.
(37)
Além disso, as autoridades neerlandesas consideram que o regime groepsrentebox não pode ser considerado como um desvio em relação ao método de tributação normal. Trata-se de um ajustamento em que se adiciona um elemento analítico ao sistema fiscal, gerando um novo método de tributação normal, pelo que não é conferida qualquer vantagem.
(38)
As autoridades neerlandesas negam a existência de qualquer vantagem também por outro motivo. A variação líquida que o regime groepsrentebox introduz para os grupos multinacionais comparativamente aos grupos nacionais tanto pode ser vantajosa como desvantajosa para os primeiros. Uma multinacional que tenha uma filial neerlandesa pode beneficiar ou não desse facto dependendo da sua posição objectiva como devedora ou credora e das taxas de juro aplicáveis noutros Estados-Membros e nos Países Baixos.
(39)
Alternativamente, se na verdade existir uma vantagem, os Países Baixos consideram que a eventual vantagem líquida para os grupos multinacionais resulta não da aplicação de uma taxa neerlandesa mais baixa aos juros intragrupo recebidos, mas sim de uma dedução sem limites dos juros intragrupo pagos no estrangeiro. Essa vantagem não é imputável ao Estado neerlandês, nem é financiada com recursos deste último.
(40)
Um eventual efeito líquido mais vantajoso para os grupos multinacionais comparativamente aos grupos nacionais não é uma consequência do âmbito selectivo do regime groepsrentebox neerlandês, mas sim da disparidade decorrente das diferentes regras relativas à dedutibilidade dos juros intragrupo existentes na UE. Os Países Baixos são livres de aumentar ou diminuir esta diferença através da alteração do seu sistema fiscal, desde que as alterações sejam aplicáveis de um modo geral a todos os contribuintes neerlandeses que, à luz do objectivo pretendido pela alteração em causa, estejam numa situação jurídica e de facto comparável.
(41)
Segundo as autoridades neerlandesas, o efeito global das alterações fiscais sobre os grupos multinacionais que efectuam operações transfronteiriças será sempre diferente do efeito sobre os grupos nacionais que apenas realizam operações a nível nacional. Para efeitos dos auxílios estatais, isto só é relevante se as diferenças forem causadas pela medida tomada pelo próprio Estado-Membro, por exemplo, se só for aplicada uma taxa fiscal mais baixa ao rendimento dos juros de grupos estrangeiros. Não é relevante no caso de uma medida geral aplicável ao rendimento dos juros de todos os grupos, nacionais e estrangeiros, que possa gerar diferenças a nível transfronteiriças.
(42)
A mera coexistência de sistemas fiscais não harmonizados pode causar uma situação em que as implicações fiscais líquidas das operações transfronteiriças difiram do efeito líquido das operações exclusivamente nacionais. Este efeito tanto pode ser desvantajoso (dupla tributação económica) como vantajoso (não tributação económica).
(43)
No Tratado CE, os artigos 94.o e 95.o oferecem uma base para a adopção de directivas ou regulamentos que aproximem as disposições existentes se isso for necessário para o estabelecimento ou o correcto funcionamento do mercado comum. Além disso, o artigo 96.o proporciona à Comissão a oportunidade de agir se uma diferença entre a legislação em vigor nos diversos Estados-Membros falsear gravemente as condições de concorrência no mercado comum.
(44)
Na segunda alternativa, as autoridades neerlandesas consideram que não existe selectividade. Ao avaliar a selectividade através de uma comparação da combinação devedor estrangeiro e credor nacional com a combinação devedor nacional e credor nacional, a Comissão está a escolher um quadro de referência incorrecto. Quando se avalia a selectividade das disposições fiscais neerlandesas, o quadro de referência não pode extravasar o conjunto dos contribuintes neerlandeses. Na prática estabelecida da Comissão, o quadro de referência não pode incluir empresas que não sejam tributadas nos Países Baixos.
(45)
As autoridades neerlandesas salientam que o regime fiscal não se restringe a determinadas empresas, actividades ou funções, nem a regiões específicas. O regime não estabelece uma distinção entre grupos de empresas residentes ou não residentes, nem aplica quaisquer limiares de elegibilidade ligados a actividades ou funções específicas.
(46)
Além disso, à luz do objectivo do regime groepsrentebox, só as empresas pertencentes a um grupo estão numa situação jurídica e factual comparável. Só estas empresas teriam o problema de arbitragem mencionado na secção II.1.
(47)
Os Países Baixos fazem notar que, nos grupos, as decisões de financiamento se destinam a minimizar a carga fiscal ao abrigo do sistema fiscal aplicável. A distinção comercial entre o financiamento com capitais próprios e o financiamento através de crédito (modalidades de reembolso, responsabilidade, segurança), ao contrário da distinção fiscal, é em grande medida irrelevante. Fora dos grupos, as diferenças comerciais entre o financiamento com capitais próprios ou através de crédito é muito relevante e pode até sobrepor-se aos motivos fiscais.
(48)
As autoridades neerlandesas insistem em que as medidas limitadas aos grupos são medidas fiscais de natureza estritamente técnica e não constituem auxílio estatal: numa decisão sobre uma disposição francesa no domínio da fiscalidade, a Comissão aceitou que uma medida que derrogava a regra geral que considerava os pagamentos de juros uma despesa dedutível nos empréstimos entre empresas era uma medida de carácter geral, mas considerou que uma outra derrogação a essa regra a favor das tesourarias centrais criadas em França pelas empresas multinacionais constituía uma vantagem selectiva (7).
(49)
As autoridades neerlandesas sustentam que o alargamento do âmbito do regime groepsrentebox iria efectivamente causar selectividade. Se os juros recebidos de terceiros também fossem tributados a uma taxa reduzida, haveria uma vantagem para as instituições financeiras.
(50)
Alegam ainda que o pressuposto de que regras fiscais especificamente aplicáveis aos juros envolvem, por si só, selectividade é incorrecto. O financiamento num grupo de entidades não pode ser caracterizado como uma actividade económica, mas apenas como uma realidade económica. Os fluxos de juros não constituem, enquanto tal, uma actividade económica autónoma nem um sector de actividade; servem somente para financiar uma actividade económica ou um sector de actividade. O financiamento através de crédito apenas é uma actividade distinta, por si só, no caso das instituições financeiras cujo negócio consiste no financiamento de terceiros. Além disso, no que respeita aos juros produzidos em depósitos a curto prazo destinados a adquirir pelo menos 5 % das acções de uma empresa (medida B), a própria Comissão considerou, na decisão de dar início ao procedimento, que a redução da taxa fiscal sobre esses juros não causava, só por si, selectividade, uma vez que era considerada como uma medida de carácter geral.
(51)
Além disso, as autoridades neerlandesas argumentam que não há qualquer diferença conceptual entre dividendos e juros. Ambos constituem uma compensação pela utilização ou concessão de fundos, quer se trate de capitais próprios ou obtidos através de crédito. Em ambas as situações, estes fundos são utilizados pela entidade que os recebe para financiar actividades comerciais. Todos os sistemas fiscais contêm regras nos termos das quais os dividendos e os juros pagos são dedutíveis, ou parcialmente dedutíveis, ou não dedutíveis, e regras nos termos das quais os dividendos e os juros são tributáveis, parcialmente tributáveis, ou isentos. Não há uma norma fiscal internacional que determine como estas componentes devem ser tratadas para efeitos fiscais.
(52)
A título subsidiário, a tributação parcial evita uma disparidade interna do sistema neerlandês e, como tal, é justificada pela natureza e pela finalidade desse sistema. A tributação parcial dos juros recebidos no âmbito de um grupo é justificada pela dedução parcial dos pagamentos de juros no âmbito do grupo. Isto permite que as empresas organizadas como um grupo não sofram a desvantagem de ter uma dedução parcial e uma tributação plena, enquanto as empresas organizadas como uma entidade única não têm pagamentos de juros a nível interno e, por isso, não sofrem de uma tal desvantagem.
(53)
Um princípio fundamental do direito fiscal neerlandês é o do tratamento simétrico dos rendimentos e das despesas. Segundo a lógica interna do sistema fiscal neerlandês, os rendimentos e as despesas são as duas faces da mesma moeda. Para evitar a dupla tributação, a tributação parcial é a consequência lógica da dedução parcial.
(54)
A medida proposta visa garantir a aplicação do princípio de neutralidade no sistema fiscal neerlandês, eliminando a arbitragem entre o financiamento através de crédito e o financiamento com capitais próprios no interior dos grupos. A medida reduz a diferença entre dois tipos de financiamento intragrupo, reforçando desse modo a neutralidade do sistema fiscal. A limitação aos juros intragrupo está, assim, economicamente fundamentada, sendo necessária e funcional para a eficácia do sistema fiscal.
(55)
As autoridades neerlandesas fazem notar que o círculo de empresas que irão utilizar o regime groepsrentebox será muito mais vasto do que as 87 empresas que utilizavam o anterior regime de actividades de financiamento internacional. Alegam ainda que as condições limitativas desse regime, como o requisito dos dois continentes ou quatro países, estão todas ausentes do regime proposto. Este constitui uma medida estritamente fiscal, que regula a pressão fiscal sobre o capital como factor de produção. Além disso, é aplicável a qualquer empréstimo recebido ou concedido pelo grupo e está inteiramente separada das actividades exercidas na empresa em causa. Por todas estas razões, é totalmente impossível comparar o âmbito desta medida com o do regime aplicável às actividades de financiamento internacional.
(56)
O carácter obrigatório da medida para todos os contribuintes que paguem ou recebam juros das suas filiais sublinha o objectivo do regime groepsrentebox: reforçar a neutralidade do sistema fiscal, reduzindo desse modo a arbitragem e aumentando as receitas fiscais neerlandesas resultantes do imposto sobre as sociedades. Além disso, elimina o elemento que poderia causar um benefício selectivo em resultado deste regime.
(57)
A obrigatoriedade do regime não só recompensa a retenção dos capitais nos Países Baixos como também desincentiva - à semelhança das regras em matéria de subcapitalização - o recurso ao endividamento externo nos Países Baixos. As regras em matéria de subcapitalização dissuadem o financiamento excessivo por capital de empréstimo dentro dos grupos ao limitar a dedutibilidade dos juros intragrupo, enquanto o regime groepsrentebox aplica uma taxa reduzida aos juros intragrupo recebidos, desde que sejam financiados por capitais próprios. O regime reforça a matéria colectável do país ao incentivar um rácio mais elevado dos capitais próprios relativamente aos capitais de empréstimo e contribui para evitar a saída de capitais próprios e, logo, a erosão da matéria colectável dos Países Baixos.
(58)
O regime proposto é uma medida de carácter estritamente técnico, que altera o tratamento fiscal dos juros intragrupo, aumentando a carga fiscal de uns contribuintes e reduzindo a carga fiscal de outros, com base em factos e circunstâncias horizontais e objectivos. Uma vez eliminada a possibilidade de não participação no regime, este não confere qualquer vantagem económica, uma vez que se limita a transferir a carga fiscal entre contribuintes com base em critérios puramente horizontais e objectivos.
(59)
As autoridades neerlandesas sublinham que a selectividade de facto só pode ocorrer se houver o risco de, apesar de a medida ter um carácter geral, na prática beneficiar sempre um grupo identificável. Este tipo de selectividade poderia surgir se a medida fosse opcional, mas não se for obrigatória. Os contribuintes que sofram uma desvantagem num ano podem beneficiar de uma vantagem no ano seguinte e vice-versa. O regime não beneficia, por isso, uma categoria homogénea de contribuintes.
(60)
As autoridades neerlandesas também entendem que a nova definição de grupo baseada no controlo efectivo é mais consentânea com o objectivo do regime. Se uma empresa tiver um controlo efectivo sobre o financiamento de outra empresa, esta última já não pode escolher livremente entre o financiamento através de crédito interno ou externo, nem entre o financiamento através de crédito ou de capitais próprios. A gestão central do grupo decide de que forma os fundos provenientes do exterior - por crédito externo ou por investimento externo em capitais próprios - devem ser distribuídos no seio do grupo, quer por crédito interno, quer por participação no capital a nível interno. O facto de os dois instrumentos de financiamento intragrupo terem consequências fiscais diferentes cria um incentivo para que seja escolhido um instrumento específico unicamente devido às suas implicações fiscais.
(61)
Por último, a alteração da lei relativa às sociedades de responsabilidade limitada permitirá que um contribuinte possa reorganizar mais facilmente a sua estrutura jurídica sob a forma de um grupo, dado que a carga administrativa e os requisitos de capital serão abolidos ou drasticamente atenuados.
V. OBSERVAÇÕES DAS PARTES INTERESSADAS
(62)
Foram recebidas observações da confederação da indústria neerlandesa VNO-NCW (8), da Bélgica e da Hungria. As observações de uma outra parte foram recebidas fora de prazo e, por esse motivo, não puderam ser tidas em conta no procedimento. Em todo o caso, as ditas observações não teriam afectado a avaliação e as conclusões da presente decisão.
V.1. Observações da confederação da indústria neerlandesa
(63)
A VNO-NCW considera que o regime em causa não pode constituir um auxílio estatal incompatível na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE, pelas seguintes razões.
(64)
Em primeiro lugar, a VNO-NCW considera que o regime groepsrentebox é uma medida de carácter geral, neutra em termos fiscais e de natureza técnica, porque o objectivo do regime é reduzir a arbitragem fiscal entre o financiamento com capitais próprios e o financiamento através de crédito dentro de um grupo de empresas. Dada a neutralidade da medida, o regime não suscita um tratamento favorável de certas empresas ou certas produções, na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE.
(65)
Em segundo lugar, a vantagem fiscal existente para um grupo de sociedades de carácter multinacional decorre das disparidades entre o tratamento fiscal dado pelos diversos Estados-Membros aos juros intragrupo, não podendo ser imputada aos Países Baixos. A vantagem fiscal é criada pelo facto de os juros poderem ser deduzidos noutro Estado-Membro a uma taxa fiscal superior à aplicável no regime groepsrentebox, enquanto numa situação nacional a taxa aplicável é a prevista neste regime, mas esta é uma consequência directa das disparidades entre a legislação dos Estados-Membros em matéria de tratamento fiscal dos juros intragrupo. Se a Comissão deseja eliminar as distorções que possam resultar do regime groepsrentebox, a VNO-NCW sugere-lhe que utilize o artigo 94.o ou o 96.o do Tratado CE.
(66)
Em terceiro lugar, a VNO-NCW considera que, à luz do objectivo do regime em causa, que é de reduzir a arbitragem fiscal entre o financiamento com capitais próprios e o financiamento através de crédito, as empresas pertencentes a um grupo não se encontram na mesma situação de jure e de facto que as empresas não pertencentes a grupos. O diferente tratamento fiscal das duas formas de financiamento causa distorções, sobretudo no interior dos grupos, uma vez que a empresa-mãe exerce algum controlo sobre as suas filiais, podendo por isso determinar em grande medida as suas opções de financiamento, uma escolha que é muitas vezes decidida em função de critérios fiscais. Nas relações comerciais com terceiros, a opção de financiamento é frequentemente determinada, em larga medida, por outros factores que não esses critérios. Consequentemente, não é possível afirmar que o regime em questão é selectivo na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE. Além disso, no entender da VNO-NCW, se o simples facto de um incentivo fiscal estar em maior ou menor grau confinado a empresas pertencentes a grupos levar a concluir que se trata de uma medida de auxílio estatal, os regimes de fiscalidade das empresas dos Estados-Membros estarão a violar o artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE em muitos aspectos.
V.2. Observações das autoridades húngaras
(67)
As autoridades húngaras consideram que este regime não constitui uma medida de auxílio, apresentando dois argumentos. Em primeiro lugar, o facto de um regime estar confinado aos grupos não o torna selectivo. Em matéria tributária (internacional), as regras aplicáveis aos grupos de empresas constituem uma prática comum e inevitável. Foram propostas muitas regras de âmbito limitado aos grupos pela OCDE (preços de transferência) e pela Comissão (por exemplo, a Directiva Juros e Royalties). Em segundo lugar, a Hungria recorda que a fiscalidade directa é da competência dos Estados-Membros. A fixação das taxas de imposto em relação a certas operações tributáveis faz parte das suas competências internas. Por último, a Hungria não entende como é que os Países Baixos podem ser responsabilizados pela maior dedução decorrente das taxas de imposto mais elevadas existentes noutros países, numa situação em que a fiscalidade directa não foi harmonizada. A vantagem descrita pela Comissão resulta claramente da disparidade entre sistemas fiscais.
V.3. Observações das autoridades belgas
(68)
As autoridades belgas também consideram que o regime não constitui um auxílio estatal e apresentam argumentos semelhantes aos de outras partes interessadas para fundamentar a inexistência de selectividade. A Bélgica sublinha que é lógico que uma empresa não pertencente a um grupo não possa, por definição, ter actividades de financiamento intragrupo. As autoridades belgas alegam igualmente que as regras relativas aos auxílios estatais não são aplicáveis em situações em que há disparidades entre os sistemas fiscais nacionais devido à ausência de harmonização a nível da UE. Em consequência, o regime groepsrentebox é uma medida de carácter geral não abrangida pelas regras dos auxílios estatais e, ao dar seguimento ao processo, a Comissão está a fazer uma utilização abusiva dos seus poderes.
VI. REACÇÃO DOS PAÍSES BAIXOS ÀS OBSERVAÇÕES DE TERCEIROS
(69)
As autoridades neerlandesas constatam que as observações das três partes que se pronunciaram corroboram o seu ponto de vista. Tanto a Hungria como a Bélgica salientam que, ao tentar solucionar perturbações causadas pelas disparidades entre sistemas fiscais que não foram harmonizados, a Comissão está a abusar dos seus poderes em matéria de auxílios estatais. Esta posição reforça a opinião dos Países Baixos de que o regime groepsrentebox não constitui um auxílio estatal proibido pelo artigo 87.o do Tratado CE.
(70)
Os Países Baixos realçam a sua total concordância com a análise efectuada pela VNO-NCW, atribuindo particular importância à argumentação aprofundada a respeito do quadro institucional, a qual explica claramente as diversas perturbações do mercado único que podem ser causadas pelas medidas nacionais tomadas pelos Estados-Membros e os instrumentos disponibilizados pelo Tratado CE para eliminar essas perturbações sempre que necessário.
(71)
Por último, as autoridades neerlandesas apoiam o ponto de vista da confederação de que, para determinar a existência de selectividade, deve ser apurado se certas empresas ou certas produções são favorecidas em relação a outras que são de jure e de facto comparáveis à luz do objectivo da medida em causa. A restrição aos empréstimos intragrupo não implica selectividade, porque o objectivo do regime groepsrentebox é evitar a arbitragem entre o financiamento com capitais próprios e o financiamento através de empréstimos dentro dos grupos. No financiamento entre empresas que não estão associadas num grupo, a arbitragem não tem qualquer papel. A restrição aos empréstimos dentro dos grupos é, por conseguinte, lógica à luz do objectivo do regime, pelo que o quadro de referência pertinente é composto por todas as empresas pertencentes a um grupo.
VII. APRECIAÇÃO DO REGIME
(72)
Para decidir se a medida em apreço constitui um auxílio estatal na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE, a Comissão tem de avaliar se ela favorece certas empresas ou certas produções concedendo-lhes uma vantagem de natureza económica, se uma tal vantagem falseia ou ameaça falsear a concorrência, se a vantagem é concedida através de recursos estatais e se a vantagem afecta o comércio entre Estados-Membros.
(73)
Para ser considerada auxílio estatal, uma medida deve ser específica ou selectiva, na medida em que apenas favoreça certas empresas ou certas produções.
(74)
As autoridades neerlandesas alegam que a medida em causa não está limitada a certos sectores, certos tipos de empresas, ou certas regiões do território neerlandês. Não existem outras restrições relativas ao volume de negócios, à dimensão, ao número de trabalhadores, à pertença a um grupo multinacional ou à natureza das operações que os beneficiários estão autorizados a executar.
(75)
De acordo com a jurisprudência aplicável, para apreciar a selectividade de uma medida, há que analisar se, no quadro de um dado regime jurídico, a referida medida constitui uma vantagem para certas empresas em relação a outras que se encontrem numa situação jurídica e factual comparável (9). Pode acontecer, assim, que um regime fiscal não constitua auxílio estatal apesar de não corresponder em todos os aspectos ao sistema geral de tributação das empresas do Estado-Membro. O Tribunal de Justiça também decidiu, em numerosas ocasiões, que o artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE não distingue as medidas de auxílio estatal de acordo com as suas causas ou objectivos, mas define-as em função dos seus efeitos (10). Em especial, as medidas fiscais que não constituem uma adaptação do sistema geral a características específicas de certas empresas, mas que foram propostas como um meio de melhorar a sua competitividade, estão abrangidas pelo artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE (11).
(76)
O conceito de auxílio estatal não se aplica, porém, às medidas de apoio estatal que introduzem uma diferenciação entre empresas quando essa diferenciação resulta da natureza ou da estrutura do sistema em que se inserem. Como é explicado na Comunicação da Comissão sobre a aplicação das regras relativas aos auxílios estatais às medidas que respeitam à fiscalidade directa das empresas (12) («Comunicação sobre fiscalidade»), «algumas condições podem justificar-se por diferenças objectivas entre os contribuintes».
(77)
Em primeiro lugar, importa esclarecer a que nível (de grupo ou de empresa) a apreciação deve ser feita. Na decisão de início do procedimento, a Comissão exprimiu a título preliminar a opinião de que esta apreciação deveria ser feita a nível de grupo, alegando que, nos casos em que as empresas de um grupo estritamente nacional optassem pelo regime groepsrentebox, a vantagem de uma redução do imposto sobre os juros recebidos por uma empresa financeira neerlandesa seria anulada pela menor dedutibilidade dos juros pagos pela empresa neerlandesa financiada (13).
(78)
As autoridades neerlandesas consideram que, por a medida ser simétrica e se limitar a transferir a carga fiscal entre contribuintes, umas empresas beneficiarão de uma vantagem enquanto outras sofrerão uma desvantagem, dependendo da sua posição objectiva enquanto devedor ou credor. Por conseguinte, o regime fiscal não envolve qualquer auxílio.
(79)
Como as autoridades neerlandesas fizeram notar na sua carta de 18 de Dezembro de 2008, sempre que uma empresa tem um controlo efectivo sobre o financiamento de outra, esta última já não pode decidir livremente a esse respeito, nem escolher entre o financiamento através de crédito e o financiamento com capitais próprios. A gestão central do grupo decide de que forma os fundos provenientes do exterior devem ser distribuídos no seio do grupo, quer por crédito interno, quer por participação no capital a nível interno.
(80)
A Comissão faz notar, porém, que a medida se refere a uma operação específica (o financiamento de sociedades associadas) e não a uma consolidação a nível do grupo. Qualquer taxa de imposto reduzida será individualmente aplicada às sociedades com base no saldo entre os juros recebidos e pagos. Embora se possa esperar que as decisões de financiamento sejam tomadas no interesse global do grupo, uma análise ao nível do grupo não tem fundamento no direito fiscal neerlandês, tal como as autoridades neerlandeses fizeram notar. Nos termos da legislação neerlandesa, a consolidação fiscal só tem lugar no caso de uma participação igual ou superior a 95 %. Por outras palavras, o imposto sobre as sociedades neerlandês é cobrado sobre entidades individuais e não sobre grupos. Nessa medida, a denominação dada a este regime não reflecte adequadamente o facto de ser aplicável a entidades individuais, que realizam operações financeiras específicas. A medida não diz respeito a um saldo custos/rendimentos consolidado a nível do grupo.
(81)
Por conseguinte, a Comissão entende que a apreciação do regime deve ser efectuada individualmente a nível da empresa. O regime, tal como alterado pelas autoridades neerlandesas, pode ser descrito como uma taxa reduzida sobre um tipo específico de rendimento (ou de custo) sob a forma de juros sobre um empréstimo, quando a operação tem lugar entre sociedades associadas (14).
(82)
Além disso, a Comissão considera que a simetria da medida e o seu impacto neutro ao nível do grupo não bastam para excluir a possibilidade de que as empresas beneficiem de uma vantagem a nível individual. Do mesmo modo, a redução do imposto sobre os juros de uma entidade do grupo não pode ser justificada pelo aumento do imposto pago por outra empresa através de uma menor dedutibilidade dos juros (15).
(83)
A Comissão considera que, para tributar tipos de rendimentos específicos, pode ser importante determinar se um regime abrange categorias de operações amplas de uma forma não discriminatória. Qualquer discriminação que não possa ser justificada por diferenças objectivas entre os contribuintes pode conduzir a uma distorção da concorrência.
(84)
A este respeito, vale a pena referir que a existência de elementos analíticos que complementam a natureza sintética do sistema fiscal é uma característica típica de muitos desses sistemas. É o que acontece, designadamente, quando tipos de rendimentos específicos, como os juros ou os dividendos, são objecto de um tratamento fiscal diferenciado.
(85)
Dito isto, há que determinar se as operações de empréstimo entre sociedades associadas podem ter objectivamente direito a uma taxa fiscal reduzida. As autoridades neerlandesas e a VNO-NCW argumentaram que só nos grupos pode haver arbitragem entre o financiamento através de injecções de capitais e os empréstimos. Ao contrário das sociedades que não fazem parte de um grupo («sociedades autónomas»), as sociedades inseridas em grupos são confrontadas com uma arbitragem entre o capital próprio e o capital de empréstimo no interior do seu grupo. Essa arbitragem é maioritariamente influenciada por critérios fiscais e não por critérios económicos.
(86)
A Comissão considera que a medida em apreço permitirá reduzir esta arbitragem (numa situação a nível interno), uma vez que a diferença entre a tributação dos juros intragrupo e a tributação dos dividendos intragrupo será reduzida, reforçando, assim, a neutralidade técnica do sistema fiscal.
(87)
Para ilustrar esta afirmação, é necessário distinguir três tipos de situação diferentes (ver figura 1 infra) envolvendo sociedades associadas e sociedades autónomas (incluindo instituições financeiras nas suas relações com partes independentes). Suponhamos que A-B-C é um grupo de empresas, em que A controla o financiamento de B e C; X é uma entidade não pertencente a um grupo («sociedade autónoma») e Y é uma instituição de crédito que concede empréstimos a partes independentes.
Figura 1
(88)
A primeira situação refere-se a operações financeiras entre sociedades associadas. A empresa-mãe A fornece liquidez às suas filiais B e C através de um empréstimo ou de uma participação no capital. Estas operações financeiras levarão ao pagamento (por B e C) de juros ou dividendos.
(89)
A escolha entre o financiamento através de empréstimo ou com capitais próprios é feita ao nível da empresa-mãe A no interesse do grupo global das sociedades associadas. Consequentemente, quando a empresa-mãe A financia uma das suas filiais, haverá, na verdade, uma arbitragem entre os empréstimos e os capitais próprios, com base em vários critérios. Embora a necessidade de liquidez a longo prazo ou de um investimento exija, geralmente, uma injecção de capital, as necessidades financeiras a curto prazo exigirão apenas um empréstimo (a curto prazo). Contudo, os critérios fiscais podem influenciar estes critérios económicos.
(90)
Ao reduzir as diferenças de tratamento fiscal entre os rendimentos de empréstimos intragrupo (juros) e os rendimentos de capital intragrupo (dividendos), a medida limitará a arbitragem fiscal entre os dois tipos de operação numa situação interna. O segundo tipo de operação corresponde a uma operação de empréstimo entre uma instituição financeira (banco Y) e uma das empresas pertencentes a um grupo (empresa B). Esta situação ocorre, em princípio, quando as necessidades financeiras não podem ser satisfeitas pelo fornecimento de liquidez dentro do grupo. Numa tal situação, não existe arbitragem para Y, dado que uma injecção de capital em B não é uma alternativa para Y, que se limita a exercer a sua actividade de concessão de crédito a terceiros. Também não existe arbitragem entre os empréstimos e os capitais próprios ao nível de B (ou a nível do grupo).
(91)
Também é possível distinguir as instituições financeiras (que concedem empréstimos a partes independentes) das empresas inseridas em grupos (que fornecem liquidez às suas filiais) por outra razão. No caso das instituições financeiras, os rendimentos dessas operações de empréstimo são gerados pela actividade regular das instituições e podem constituir a maior parte dos seus rendimentos. No caso das empresas pertencentes a grupos, esses rendimentos são reciclados de transacções realizadas com operadores de mercado independentes e transformadas em rendimentos intragrupo, sem gerarem quaisquer rendimentos a nível do grupo. Os juros pagos pela empresa B ao banco constituirão custos adicionais não só para a empresa B mas também para o grupo em geral, ao passo que, na primeira situação, os juros pagos pela empresa B (ou C) à sua empresa-mãe não constituirão custos ou rendimentos adicionais para o grupo.
(92)
Vale a pena referir, a este respeito, que as instituições financeiras não se queixaram nem apresentaram quaisquer observações, após a publicação da decisão de início do processo no Jornal Oficial da União Europeia, sobre o âmbito do regime groepsrentebox.
(93)
Se considerarmos a situação do ponto de vista do devedor (B em relação a Y), a empresa pode ser mais facilmente comparada a uma sociedade autónoma como a empresa X quando contrai um empréstimo junto do banco Y.
(94)
A terceira situação representa uma operação de empréstimo entre uma instituição financeira (banco Y) e uma empresa autónoma (X). Tal como na situação anterior, Y não está confrontado com qualquer arbitragem, dado que uma injecção de capital em B não constitui uma alternativa para Y.
(95)
Embora em algumas circunstâncias as necessidades financeiras da empresa X possam ser satisfeitas através de um empréstimo ou de uma injecção de capital por parte de accionistas individuais, esta situação não é comparável à primeira, uma vez que os potenciais fornecedores de liquidez (pessoas singulares) não estão sujeitas ao imposto sobre as sociedades. Além disso, seria extremamente difícil integrar essas operações com investidores privados no âmbito da medida (reduzindo a dedutibilidade dos juros pagos pela empresa X aos seus accionistas e, simultaneamente, a tributação desses juros ao nível de cada accionista), uma vez que a tributação individual não obedece à mesma lógica que a tributação das sociedades (16).
(96)
Se, da perspectiva de um devedor, as necessidades financeiras da empresa X só podem ser satisfeitas com recurso a um empréstimo de uma instituição financeira, a consequente operação com Y será semelhante à operação de empréstimo entre a empresa B e Y.
(97)
Uma vez que as sociedades autónomas que não são instituições de crédito ou financeiras não exercem, em princípio, uma actividade regular de concessão de empréstimos a partes independentes, não são discriminadas em relação às operações de empréstimo, comparativamente às sociedades associadas que concedem empréstimos às suas filiais.
(98)
Por último, os Países Baixos alteraram a definição de «grupo» para efeitos da medida groepsrentebox. As autoridades neerlandesas alegam que esta alteração resulta de um aperfeiçoamento da sua abordagem para evitar a arbitragem fiscal.
(99)
Na nova proposta, as entidades devem estar associadas, o que lhes permite introduzir os juros no regime groepsrentebox, sempre que uma entidade tenha, directa ou indirectamente, um controlo efectivo sobre o financiamento da outra entidade. A Comissão considera que esta alteração é importante, uma vez que, se uma empresa tiver um controlo efectivo sobre o financiamento de outra empresa, esta última já não pode escolher livremente entre o financiamento através de crédito interno ou externo, nem entre o financiamento através de crédito ou de capitais próprios. A arbitragem é realizada pela gestão central no interesse global do grupo.
(100)
A relação entre A e B tem a ver com a repartição dos fundos no interior do grupo de sociedades associadas, ao passo que a relação entre Y e B (ou X e Y) tem sobretudo a ver com o financiamento comercial.
(101)
A Comissão entende, por isso, que o conceito de controlo efectivo, directo ou indirecto, sobre o financiamento da outra entidade (ou de controlo efectivo por uma mesma entidade terceira das duas entidades envolvidas na operação de empréstimo) é pertinente para determinar o carácter de auxílio da medida, tendo em conta o objectivo de reduzir os incentivos para a arbitragem entre o financiamento através de uma injecção de capital e um empréstimo, e de garantir a neutralidade fiscal nesta matéria.
(102)
Voltando à questão de saber se a medida em causa confere alguma vantagem, é evidente que se deve fazer uma distinção entre as diferentes situações ao nível das sociedades a título individual. Em primeiro lugar, qualquer contribuinte dos Países Baixos que esteja envolvido numa operação de financiamento através de crédito com empresas não associadas é tratado exactamente da mesma maneira e paga a mesma taxa de imposto (25 %). Isto inclui as sociedades pertencentes a um grupo. Em segundo lugar, quando uma sociedade obtém um empréstimo de uma sociedade associada, obtém, na realidade, um tratamento fiscal menos vantajoso do que uma sociedade envolvida numa relação de empréstimo com uma sociedade não associada (dedução de apenas 5 %). Em terceiro lugar - e esta é a única situação em que pode existir vantagem fiscal -, uma sociedade que conceda um empréstimo a uma sociedade associada terá de pagar uma taxa fiscal mais baixa sobre os pagamentos de juros subsequentes do que a taxa aplicada a uma operação com uma sociedade não associada.
(103)
Em termos das consequências da medida, porém, a vantagem conferida a uma sociedade que conceda um empréstimo a uma sociedade associada não pode ser considerada discriminatória, uma vez que não se pode comparar um empréstimo a uma sociedade associada com um empréstimo a uma sociedade não associada. No que respeita às actividades de financiamento através de crédito, as sociedades associadas não estão numa situação jurídica e factual comparável à das sociedades autónomas. Isto deve-se ao facto de as sociedades associadas, ao contrário das autónomas, não estarem envolvidas numa operação meramente comercial quando tentam obter um financiamento por meio de um empréstimo ou de uma participação de capital dentro do seu grupo. A empresa-mãe e a filial partilham dos mesmos interesses, o que não acontece numa operação comercial com um financiador terceiro, em que cada parte tenta maximizar os seus lucros à custa da outra. Não existe uma pressão concorrencial da empresa Y sobre a empresa A quando concede um empréstimo à empresa B, pela simples razão de que a empresa A controla toda e qualquer decisão da empresa B em matéria de financiamento.
(104)
O requisito de que seja exercido controlo sobre outra empresa é, por conseguinte, o critério aplicável de um modo geral a todas as empresas, independentemente do tamanho, do sector ou de qualquer outra distinção. Uma taxa fiscal diferente para o financiamento através de crédito entre sociedades associadas reflecte apenas as diferenças objectivas e não afecta a neutralidade fiscal.
(105)
Embora, na concepção da legislação fiscal, os Estados-Membros sejam obrigados a cumprir as regras relativas à livre circulação de bens, serviços e capitais, à liberdade de estabelecimento e à proibição da discriminação em razão da nacionalidade, bem como as regras relativas aos auxílios estatais, a Comissão deve reconhecer que o direito comunitário deixa aos Estados-Membros uma margem de manobra considerável no domínio fiscal. Tal como é sublinhado no ponto 13 da Comunicação sobre fiscalidade, as regras relativas aos auxílios estatais não limitam o poder dos Estados-Membros de escolherem a política económica que considerarem mais adequada e, nomeadamente, de repartirem como entenderem a carga fiscal pelos diferentes factores de produção.
(106)
Neste contexto, é compreensível que a restrição da actual arbitragem entre o financiamento intragrupo por meio de capitais próprios ou de empréstimos (bem como a prevenção de abusos da dedução de juros intragrupo) seja uma preocupação legítima dos Estados-Membros. Em especial, a Comissão observa que a arbitragem entre o financiamento com capitais próprios e através de empréstimos pode gerar situações em que uma empresa é obrigada pela empresa-mãe a receber um empréstimo intragrupo em vez de uma participação no capital e, por conseguinte, a endividar-se mais, para minimizar o seu imposto sobre o rendimento das sociedades. Contudo, do ponto de vista económico, um endividamento elevado ou a obrigação de pagar juros, em lugar de beneficiar de um financiamento a longo prazo sob a forma de capital, nem sempre serão desejáveis. Além disso, parece que os Países Baixos perderam receitas fiscais em consequência da arbitragem entre o recurso ao crédito e a participação no capital.
(107)
A medida está aberta a qualquer empresa sujeita ao imposto sobre o rendimento das sociedades e que receba ou pague juros no contexto das relações intragrupo, e não inclui qualquer elemento discriminatório, como uma limitação a respeito do país onde a operação deverá ter lugar.
(108)
A obrigatoriedade do regime introduzido garante que será aplicável a todas as sociedades pertencentes a grupos (com operações de empréstimo intragrupo) sem qualquer possibilidade de optarem pela não participação no regime e sem qualquer tratamento diferenciado entre as empresas do grupo. Além disso, a nova definição de sociedades pertencentes a grupos para efeitos desta medida, baseada no controlo e não numa participação mínima, reduz os potenciais elementos de selectividade de jure alargando o âmbito da medida.
(109)
Neste aspecto, a Comissão constata que, após a publicação da decisão de dar início ao procedimento, não recebeu quaisquer reclamações ou observações dos representantes das entidades patronais neerlandesas a queixar-se de que as pequenas e médias empresas não poderiam retirar benefícios da medida.
(110)
Na sua decisão de dar início ao procedimento, a Comissão fez uma distinção entre uma situação puramente nacional, em que todas as empresas pertencentes a um grupo estivessem estabelecidas nos Países Baixos, e uma situação transfronteiriça, em que uma empresa neerlandesa emprestasse dinheiro a uma filial estabelecida no estrangeiro. Num contexto puramente nacional, a Comissão afirmou que a medida seria provavelmente neutra do ponto de vista fiscal. Porém, nas operações transfronteiriças, a empresa neerlandesa estaria sujeita a um imposto mais baixo, à taxa de 5 %, ao passo que a filial estabelecida no estrangeiro não estaria sujeita às regras neerlandesas que limitam a dedutibilidade dos juros pagos. A Comissão concluiu que o regime poderia proporcionar uma vantagem selectiva de facto, uma vez que só os grupos de empresas multinacionais que realizam operações transfronteiriças envolvendo juros intragrupo em jurisdições fiscais com uma taxa de imposto sobre as sociedades superior a 5 % teriam um incentivo para utilizar o regime.
(111)
A Comissão considera que a sua apreciação final não deve estabelecer distinções entre as situações puramente nacionais e as situações transfronteiriças.
(112)
Em primeiro lugar, as disposições específicas do regime são idênticas nas situações nacionais e transfronteiriças. O regime não contém nenhuma disposição que diferencie os rendimentos ou os custos nacionais dos estrangeiros.
(113)
Em segundo lugar, como as autoridades neerlandesas e as partes interessadas correctamente salientaram, qualquer vantagem obtida num contexto transfronteiriço para além da vantagem obtida num contexto nacional não é consequência da menor taxa fiscal aplicada nos Países Baixos aos juros intragrupo recebidos, mas sim da dedução ilimitada dos juros intragrupo pagos no estrangeiro.
(114)
As taxas do imposto sobre as sociedades não estão harmonizadas na UE, e os Países Baixos não controlam as taxas aplicadas pelos outros países. Se as empresas conseguem beneficiar da diferença entre as taxas fiscais, isto é, da falta de harmonização, os Países Baixos não são responsáveis por isso. Tal como foi confirmado pelo Tribunal de Justiça (17), as empresas são livres de tirar partido dos diferentes níveis de tributação existentes nos Estados-Membros.
(115)
A Comissão concorda que qualquer vantagem resultante dum contexto internacional devido ao facto de existir uma taxa fiscal baixa nos Países Baixos que não é compensada por uma taxa de dedução baixa neste país, mas em vez disso corresponde a uma taxa de dedução normal no estrangeiro, não é imputável aos Países Baixos (18).
(116)
Importa salientar igualmente que a vantagem resultante da dedução à taxa normal no estrangeiro não será financiada por recursos neerlandeses e, no país em causa, a dedução à taxa normal decorrerá apenas da aplicação do regime fiscal normal (e não de uma medida específica que dele se afaste).
(117)
Em consequência, a Comissão considera que quaisquer vantagens ao nível de um grupo multinacional que resultem de uma situação transfronteiriça, como se descreve na decisão de início do procedimento, são consequência de disparidades fiscais entre jurisdições fiscais diferentes e devem ser, por isso, excluídas do âmbito da apreciação do elemento de auxílio estatal.
(118)
De um modo geral, e tal como acontece com qualquer medida fiscal, não se pode excluir que empresas pertencentes a um grupo e que funcionam em sectores específicos possam beneficiar mais da medida devido à maior intensidade das operações financeiras no seu sector. Isto aplica-se, em especial, às empresas do sector financeiro, cuja principal actividade é a concessão de crédito e que muito provavelmente poderão aumentar a concessão de empréstimos a empresas associadas em resultado desta medida. Contudo, importa referir, em primeiro lugar, que, para evitar eventuais abusos, a medida neerlandesa inclui uma disposição que limita o montante que pode ser tributado ou deduzido a uma taxa reduzida (ver secção II.3). Esta limitação será sobretudo aplicável às empresas do sector financeiro, reduzindo, assim, eventuais riscos de abuso. Além disso, a Comunicação da Comissão sobre fiscalidade afirma que «o facto de algumas empresas ou alguns sectores beneficiarem mais do que outros de algumas destas medidas fiscais não implica necessariamente que as mesmas sejam abrangidas pelas regras de concorrência em matéria de auxílios estatais» (19).
(119)
Na decisão de dar início ao procedimento, a Comissão considerou que não se podia excluir a possibilidade de os principais beneficiários do regime serem os antigos beneficiários do regime aplicável às actividades de financiamento internacional, que se tinha concluído constituir um auxílio estatal incompatível.
(120)
Importa referir que, para serem elegíveis para o regime aplicável às actividades de financiamento internacional, as empresas tinham de preencher, entre outras, as seguintes condições:
-
a empresa beneficiária devia exercer as suas actividades financeiras em benefício de entidades do grupo em pelo menos quatro países ou dois continentes,
-
só eram elegíveis operações de financiamento geridas de modo independente a partir dos Países Baixos,
-
a parte dos fundos próprios ou externos consagrada directa ou indirectamente pela empresa a operações financeiras a favor das empresas neerlandesas do grupo não devia exceder 10 %.
(121)
Tendo em conta estes requisitos e o limitado número de beneficiários (87), a Comissão considerou que o regime das actividades de financiamento internacional era uma medida selectiva.
(122)
Como as autoridades neerlandesas fizeram notar, a medida groepsrentebox não contém requisitos deste tipo. Além disso, o conjunto de empresas que dela irão beneficiar será muito mais amplo do que as 87 empresas que utilizavam o regime das actividades de financiamento internacional.
(123)
Neste contexto, não é possível alegar que as grandes empresas (multinacionais) terão um acesso mais fácil ao regime do que as pequenas e médias empresas (PME) e que por isso beneficiarão desproporcionadamente do mesmo. De acordo com as estatísticas fornecidas pelas autoridades neerlandesas, que estabelecem uma distinção inequívoca entre as PME e as grandes empresas, 200 000 empresas (em 335 000) têm uma ou mais filiais num grupo e podem, portanto, receber ou pagar juros intragrupo. Destas empresas, 50 000 têm uma ou mais sociedades pertencentes ao grupo no estrangeiro, 47 000 (95 %) das quais são PME. Isto mostra claramente que as PME não serão discriminadas por esta medida.
(124)
Foi demonstrado nos n.os 83 a 123 que a medida não confere uma vantagem, de forma discriminatória, a empresas em situações semelhantes e aumentará, de facto, a neutralidade fiscal.
(125)
Concluiu-se também que a vantagem de facto para as empresas multinacionais que pode resultar das disparidades existentes entre os sistemas fiscais numa situação transfronteiriça não se encontra abrangida pelas regras relativas aos auxílios estatais, porque tais disparidades não são imputáveis aos Países Baixos.
(126)
Em todo o caso, a Comissão considera que a medida está verdadeiramente aberta a qualquer empresa nos Países Baixos, uma vez que não existem obstáculos jurídicos ou económicos à constituição de um grupo.
(127)
A última alteração introduzida pelas autoridades neerlandesas tornará mais fácil criar uma empresa nos Países Baixos, ao revogar a exigência legal de um capital de 18 000 EUR para a constituição de uma sociedade de responsabilidade limitada. Deste modo, qualquer sociedade poderá criar facilmente uma (segunda) sociedade nos Países Baixos e, logo, um grupo. Em consequência, a medida groepsrentebox estará acessível a qualquer sociedade autónoma sem exigir um certo poder económico nem recursos de capital significativos. Como a criação de um grupo se irá tornar numa simples questão de organização, sem custos excessivos, a exigência de pertença a um grupo de empresas deixará de constituir um obstáculo para qualquer empresa que deseje beneficiar deste regime.
VIII. CONCLUSÃO
(128)
A Comissão conclui que a medida groepsrentebox que os Países Baixos pretendem aplicar não confere uma vantagem selectiva, que possa ser imputável aos Países Baixos, às empresas estabelecidas nos Países Baixos que façam parte de um grupo ou às empresas estrangeiras pertencentes a um grupo que tenha um estabelecimento permanente nos Países Baixos e, por consequência, não constitui um auxílio estatal na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE,
ADOPTOU A PRESENTE DECISÃO:
Artigo 1.o
O regime groepsrentebox que os Países Baixos pretendem aplicar na tributação dos fluxos de juros intragrupo não constitui um auxílio na acepção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE.
A aplicação do regime é, por conseguinte, autorizada.
Artigo 2.o
O Reino dos Países Baixos é o destinatário da presente decisão.
Feito em Bruxelas, em 8 de Julho de 2009.