ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 20. října 2004
o podpoře poskytnuté Německem ve prospěch společnosti Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale, nyní HSH Nordbank AG
(oznámeno pod číslem dokumentu K(2004) 3930)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2006/741/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ -
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co byly členský stát a ostatní zúčastněné strany na základě výše uvedených ustanovení vyzvány k podání připomínek (1), a s ohledem na jejich připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Předmětem řízení je převod subjektů Wohnungsbaukreditanstalt des Landes Schleswig-Holstein („WKA“), Wirtschaftsaufbaukasse Schleswig-Holstein AG („WAK“) a účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí provedený spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko na banku Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale („LSH“). Řízení souvisí se šesti dalšími řízeními proti Německu vedenými z důvodu převodů majetkových práv na zemské banky, zejména banku Westdeutsche Landesbank Girozentrale („WestLB“).
(2)
Komise Německu zaslala dne 12. ledna 1993 žádost o informace ohledně zvýšení kapitálu u WestLB o 4 miliardy DEM prostřednictvím začlenění Wohnungsbauförderanstalt („WfA“), jakož i ohledně obdobných zvýšení vlastních prostředků u zemských bank ostatních spolkových zemí. Žádost o informace obsahovala otázku, u kterých zemských bank došlo k převedení podniků veřejného práva, a prosbu o informace k důvodům ospravedlňujícím tyto transakce.
(3)
Německo odpovědělo dopisy datovanými 16. března 1993 a 17. září 1993. Komise si další informace vyžádala dopisem ze dne 10. listopadu 1993 a 13. prosince 1993 a Německo je předložilo dopisem ze dne 8. března 1994.
(4)
Dopisem ze dne 31. května 1994 a 21. prosince 1994 sdělil Bundesverband deutscher Banken e.V („BdB“) (Spolkový svaz německých bank, zapsaný spolek), který zastupuje soukromé banky se sídlem v Německu, Komisi mimo jiné, že s účinkem k 1. lednu 1991 byly WKA a WAK včetně jejich majetku jako celek převedeny na LSH. Plnění úkolů WKA a WAK současně přešlo na předtím založenou Investitionsbank Schleswig-Holstein („IB“) (Investiční banka Šlesvicko-Holštýnsko). IB je provozována jako zvláštní složka LSH. Svaz BdB považoval s tím spojené zvýšení vlastních prostředků LSH za narušení hospodářské soutěže ve prospěch této banky, neboť podle jeho názoru za toto zvýšení nebyla sjednána úhrada, která by byla v souladu se zásadou investora v podmínkách tržního hospodářství. Druhým uvedeným dopisem tedy BdB formálně podal stížnost a vyzval Komisi, aby proti Německu zahájila řízení podle čl. 93 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 2).
(5)
Stížnost se rovněž vztahovala na obdobné převody majetkových práv ve prospěch Landesbank Berlin, Westdeutsche Landesbank, Norddeutsche Landesbank, Hamburger Landesbank resp. Bayerische Landesbank. V únoru a březnu 1995 a v prosinci 1996 se ke stížnosti svého svazu připojilo několik jednotlivých bank.
(6)
Dopisy ze dne 6. srpna 1997 a ze dne 30. července 1998 informoval BdB Komisi o dvou dalších převodech majetkových práv ve Šlesvicku-Holštýnsku a v Hesensku ve prospěch LSH a Landesbank Hessen-Thüringen. Podle údajů BdB zamýšlela spolková země Šlesvicko-Holštýnsko přenést své nemovitosti (zastavěné pozemky) na IB a tento nemovitý majetek poté vykazovat jako účelový rezervní fond ve vlastním kapitálu LSH. BdB v této souvislosti poukazoval na § 20 referenčního návrhu zákona o změně zákona o investiční bance spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko (stav ke dni 26. června 1997), podle kterého musí být nemovitý majetek po odečtení závazků vykazován jako účelový rezervní fond ve vlastním kapitálu LSH. BdB poukazoval na odůvodnění zákona k § 20 referenčního návrhu, podle kterého je účelový rezervní fond ve formě nemovitostí u zemské banky jejím vlastním kapitálem k ručení podle zásad zákona o poskytování úvěrů. Cíle „Mobilizace majetku spolkové země za účelem vytvoření likvidity, aniž by došlo ke ztrátě dispoziční a rozhodovací pravomoci spolkové země,“ uvedeného v odůvodnění zákona nebude dosaženo, pokud by LSH skutečně měla za převedené nemovitosti zaplatit kupní cenu ve výši tržní ceny.
(7)
Komise nejdříve přezkoumala převod majetkových práv na WestLB, ale prohlásila, že převody na jiné banky přezkoumá ve světle výsledků ve věci WestLB (2). Rozhodnutím 2000/392/ES (3) z roku 1999 nakonec prohlásila opatření podpory (rozdíl mezi zaplacenou úhradou a na trhu obvyklou úhradou) za neslučitelné se společným trhem a nařídila navrácení této podpory. Toto rozhodnutí Soud prvního stupně Evropských společenství zrušil rozsudkem ze dne 6. března 2003 (4) z důvodu nedostačujícího odůvodnění u dvou prvků při výpočtu výše úhrady, avšak ve zbytku je v plném rozsahu potvrdil.
(8)
Dne 1. září 1999 zaslala Komise Německu žádost o informace, která se týkala převodů na jiné zemské banky. Německo nato zaslalo dopisem ze dne 8. prosince 1999 informace o převodu WKA a WAK na LSH a doplnilo je dopisem ze dne 22. ledna 2001. Na další žádost o informace ze dne 22. února 2001 Německo odpovědělo dopisem ze dne 3. května 2001.
(9)
Dopisem ze dne 13. listopadu 2002 Komise sdělila Německu své rozhodnutí zahájit ve věci převodu WKA, WAK a účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko na LSH formální řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES. Současně Komise zahájila také řízení kvůli obdobným převodům majetkových práv na Norddeutsche Landesbank Girozentrale, Bayerische Landesbank Girozentrale, Hamburgische Landesbank Girozentrale a Landesbank Hessen-Thüringen. Předtím Komise již v červenci 2002 zahájila řízení kvůli převodu subjektu Wohnungsbaukreditanstalt na Landesbank Berlin.
(10)
Rozhodnutí o zahájení řízení byla zveřejněna v Úředním věstníku Evropské unie (5). Komise vyzvala ostatní zúčastněné strany k podání připomínek.
(11)
Dopisem ze dne 11. dubna 2003 zaujala LSH stanovisko k zahájení řízení ve věci LSH.
(12)
Dopisem ze dne 14. dubna 2003 zaujalo Německo stanovisko k zahájení řízení.
(13)
Dopisem ze dne 29. července 2003 zaujal BDB stanovisko společně ke všem rozhodnutím o zahájení řízení ze dne 13. listopadu 2002.
(14)
Na další žádost Komise o informace ze dne 11. září 2003 zaslalo Německo další informace dopisem ze dne 29. října a 6. listopadu 2003 a vyjádřilo se ke stanovisku BdB ohledně LSH. Dopisem ze dne 30. října 2003 Německo navíc poskytlo vyjádření spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko a WestLB ke stanovisku BdB ohledně pěti řízení o zemských bankách zahájených v listopadu roku 2002.
(15)
Na další žádost Komise o informace ze dne 7. dubna 2004, 30. dubna 2004, 19. května 2004, jakož i ze dne 12. srpna 2004 odpovědělo Německo dopisy ze dne 1. a 28. června 2004, 27. května 2004, 23. června 2004, 27. srpna 2004 a 30. září 2004.
(16)
Dne 19. července 2004 předložil stěžovatel BdB, spolková země Severní Porýní-Vestfálsko a WestLB AG předběžné dorozumění o přiměřené úhradě za převedené majetkové hodnoty. Tato úhrada měla být podle jejich názoru základem pro rozhodnutí Komise. Konečného znění tohoto dorozumění dosáhla Komise dne 13. října 2004. Předběžné dorozumění o přiměřené úhradě za převedený účelový majetek zaslaly dne 29. září 2004 rovněž BdB, spolková země Šlesvicko-Holštýnsko a HSH Nordbank, která vznikla v roce 2003 z Hamburgische Landesbank a Landesbank Schleswig-Holstein. Později Komise obdržela více dopisů od těchto zúčastněných stran i Německa. Konečného znění dorozumění ohledně převodu účelového majetku na LSH dosáhla Komise dne 14. října 2004. Kromě toho následovala s výjimkou případu Landesbank Hessen-Thüringen odpovídající dorozumění, která byla předána Komisi, také v jiných věcech vedených z důvodu převodů majetkových práv na zemské banky.
II. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
1. LANDESBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN GIROZENTRALE
(17)
Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale (zkráceně LB Kiel) se sídlem v Kielu byla s částkou konsolidované rozvahy 145,5 miliardy EUR (ke dni 31. prosince 2002) jednou z patnácti největších bank v Německu. Byla založena v roce 1917 jako zemská banka Provincie Šlesvicko-Holštýnsko. Banka byla veřejnoprávní úvěrovou institucí a měla právní formu veřejnoprávní instituce.
(18)
Vlastníky LSH byly od roku 1994 koncern WestLB (39,9 %), spolková země Šlesvicko-Holštýnsko (25,05 %), Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein (25,05 %), jakož i Landesbank Baden-Württemberg (10 %). Základem této vlastnické struktury byl převod kmenových podílů ze strany spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko a Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein na WestLB a na Landesbank Baden-Württemberg, ke kterému došlo ke dni 1. ledna 1994. Před převodem držely spolková země a Sparkassen- und Giroverband každý 50 % kmenových podílů.
(19)
Dne 2. července 2003 vznikla sloučením LSH a Hamburgische Landesbank banka HSH Nordbank AG s právní formou akciové společnosti. Z daňového a rozvahového hlediska se sloučení uskutečnilo zpětně ke dni 1. ledna 2003.
(20)
Za rok 2002 byl ve výroční zprávě LSH za koncern vykázán podíl základního kapitálu ve výši 6,5 % a ukazatel kapitálové přiměřenosti ve výši 10,3 %. Rentabilita vlastního kapitálu činila v roce 2002 10,4 %.
(21)
LSH měla podle § 42 zákona o spořitelnách pro zemi Šlesvicko-Holštýnsko plnit úkoly státní banky, centrální banky pro spořitelny a obchodní banky. Měla obstarávat bankovní obchody spolkové země, podporovat spořitelny při plnění jejich úkolů a poskytovat úvěry obcím. Jako státní banka poskytovala úvěry do veřejných rozpočtů, účastnila se - zčásti jako člen konsorcia se soukromými bankami - umísťování zemských obligací a půjček proti dlužním úpisům. Kromě toho LSH fungovala jako univerzální obchodní banka.
(22)
Se svými více než 2 500 pracovníky byla LSH zakotvená regionálně a orientovaná mezinárodně a jako banka severu za svůj klíčový region považovala severní Německo a oblast Severního moře. Disponovala vlastními pobočkami, zastoupeními a účastmi a byla specialistou na produkty a odvětví spojené s obchodní oblastí financování dopravy, lodí a nemovitostí, a vzrůstající měrou v syndikovaných obchodech a účastníkem na mezinárodních kapitálových trzích.
2. PŘEVOD MAJETKU WKA A WAK A ÚČELOVÉHO REZERVNÍHO FONDU VE FORMĚ NEMOVITOSTÍ NA LSH
2.1. ZŘÍZENÍ A ROZVOJ INVESTITIONSBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN
(23)
Zákonem o Investitionsbank Schleswig-Holstein (zákon o investiční bance, „IBG“) ze dne 11. prosince 1990 byla IB založena jako organizačně a hospodářsky samostatná veřejnoprávní instituce LSH, bez právní subjektivity, k 1. lednu 1991. Refinancování IB tak probíhá jménem a za účasti LSH.
(24)
IB je ústřední instituce na podporu hospodářské a strukturní politiky ve Šlesvicku-Holštýnsku. Nabídka produktů IB zahrnuje podporu hospodářství a bytové výstavby, podporu projektů v oblasti životního prostředí a energií, podporu obcí a zemědělského podnikání, jakož i řízení projektů pro zemi a obce (6). Kromě toho IB plní úkoly na podporu infrastruktury v oblasti Baltského moře.
(25)
IB byla zákonem ze dne 7. května 2003, který nabyl účinnosti dnem 1. července 2003, vyňata z majetku LSH s právními účinky ke dni 1. června 2003 a s fikcí retroaktivity z rozvahového hlediska ke dni 1. ledna 2003 a zřízena jako veřejnoprávní instituce s právní subjektivitou pod názvem „Investitionsbank Schleswig-Holstein“ se sídlem v Kielu. Majetek náležející vyňaté Investitionsbank Schleswig-Holstein se všemi položkami aktiv i pasiv přešel v důsledku univerzální sukcese na Investitionsbank Schleswig-Holstein. I přes retroaktivitu z rozvahového hlediska k 1. lednu 2003 mohla LSH až do 1. června 2003 svůj obchod v rámci hospodářské soutěže podložit stejně jako dříve kapitálem IB.
(26)
S právním účinkem od 1. června 2003 a s fikcí retroaktivity z rozvahového hlediska od 1. ledna 2003 byla zřízena rovněž Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein (LVSH) (Správa nemovitostí Šlesvicko-Holštýnsko) jako veřejnoprávní instituce s právní subjektivitou pod názvem „Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein“ a se sídlem v Kielu. Účelový majetek ve formě nemovitostí tak byl k 1. červnu 2003 převeden na Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein. V důsledku univerzální sukcese přitom přešel majetek se všemi položkami aktiv i pasiv na Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein. I přes retroaktivitu z rozvahového hlediska k 1. lednu 2003 mohla LSH až do 1. června 2003 svůj obchod v rámci hospodářské soutěže podložit stejně jako dříve účelovým majetkem ve formě nemovitostí.
2.2. PŘEVOD WKA NA LSH
(27)
WKA byla zřízena zákonem ze dne 31. března 1950 pod názvem Landestreuhandstelle für Wohnungs- und Kleinsiedlungswesen in Schleswig-Holstein jako veřejnoprávní korporace. Měla za úkol podporovat spolkovou zemi při poskytování přiměřeného bydlení obyvatelstvu, zejména podporou veřejné a daňově zvýhodněné výstavby bytů. Majetek WKA sestával z tzv. zvláštního a vlastního majetku. Zvláštní majetek byl jako zákonný zvláštní majetek účelově vázán, podle toho musel být průběžně využíván na podporu opatření ve prospěch výstavby sociálních bytů. Vlastní majetek WAK takto účelově vázán nebyl. WKA poskytovala na základně vlastního majetku zvláště výhodně úročené stavební půjčky (7).
(28)
Podle § 2 odst. 1 IBG byla WKA se svým majetkem jako celek, s výjimkou nákladů na likvidaci, převedena na LSH s účinkem ke dni 1. ledna 1991. V důsledku toho vyžadoval § 2 odst. 1 IBG sloučení splynutím WKA a LSH. Podle § 14 odst. 1 IBG přešly všechny úkoly a příslušnost WKA uvedené v příloze 1 IBG dnem1. ledna na IB.
2.3. PŘEVOD WAK NA LSH
(29)
WAK byla zvláštní úvěrovou institucí zřízenou spolkovou zemí ve formě akciové společnosti, která měla za úkol finančně podporovat podnikatelské projekty, jakož i další opatření na posílení hospodářské a dopravní struktury.
(30)
Ustanovení § 3 IBG zmocňuje ministra financí k převzetí majetku, včetně všech práv a povinností WAK jako celku. Toto zmocnění bylo nezbytné, protože WAK jako akciová společnost nemohla - analogicky k WKA - splynout s LSH. Majetek WAK byl proto univerzální sukcesí podle § 359 akciového zákona nejdříve převeden na spolkovou zemi, aby mohly být poté majetkové hodnoty převedeny na LSH. To z hospodářského hlediska odpovídá vložení WAK do LSH.
(31)
Ministerstvo financí využilo tohoto zmocnění a dne 2. ledna 1991 přijalo nabídku představenstva WAK ze dne 19. listopadu 1990 k převedení majetku. Uzavřením „Smlouvy o vložení“ mezi spolkovou zemí a LSH ze dne 2. ledna 1991 bylo upraveno převedení majetku WAK, včetně veškerých práv a povinností, ke dni 1. ledna 1991 (8).
(32)
Podle § 14 odst. 1 IBG pokračovala IB v plnění veškerých úkolů WAK, které jsou vyjmenovány v příloze 2 k IBG.
2.4. PŘEVOD ÚČELOVÉHO REZERVNÍHO FONDU VE FORMĚ NEMOVITOSTÍ NA LSH
(33)
Podle § 17 odst. 2 IBG bylo Ministerstvo financí a energetiky spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko zmocněno, aby převedlo nemovitosti na IB. Po prodeji se IB stala z právního a hospodářského hlediska vlastníkem převedených nemovitostí. Podle údajů Německa však IB s převedenými nemovitostmi nemohla libovolně disponovat. Všechen nemovitý majetek včetně případných přebytků byl naopak účelové vázán.
(34)
Podle § 20 odst. 1 IBG byl převedený nemovitý majetek odpovídajícím způsobem vykázán jako účelový rezervní fond ve formě nemovitostí. Podle § 20 odst. 2 musely být výnosy z nemovitého majetku použity ve prospěch udržování, nabývání a výstavby nemovitostí. Mohly být ovšem také - podle rozhodnutí zemské vlády - použity k plnění úkolů investiční banky nebo vráceny spolkové zemi.
(35)
Spolková země Šlesvicko-Holštýnsko ve více tranších prodala IB celkem […] (9) nemovitostí ve vlastnictví spolkové země. Jako kupní cena za příslušné objekty byly stanoveny aktuální ceny na trhu, které byly předtím zjištěny v individuálních cenových posudcích.
(36)
Z dosažených kupních cen vložila spolková země Šlesvicko-Holštýnsko pokaždé část do LSH prostřednictvím tzv. „účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí“. Toto vložení nemovitostí spolkové země se na vlastních prostředcích LSH v rozvaze projevilo následujícím způsobem: Nabytí první tranše ze strany IB vedlo k rozvahovému dni 31. prosince 1999 ke zvýšení rozvahových vlastních prostředků LSH o […] milionů DEM. Nabytím druhé tranše narostl účelový rezervní fond ve formě nemovitostí k rozvahovému dni 31. prosince 2000 na celkem […] milionů DEM. Po uskutečnění třetí tranše dosáhl k rozvahovému dni 31. prosince 2001 celkem […] milionů DEM a do 31. prosince 2002 zůstal konstantní (10).
(37)
Podle údajů Německa účelový rezervní fond ve formě nemovitostí neplnil pro LSH ani funkci financování ani rozšíření obchodní činnosti. Protože nebyl ze strany Spolkového úřadu pro dohled nad úvěrovými obchody (Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen) (11) („BAKred“) uznán jako základní kapitál pro účely bankovního dohledu, nemohl být podložen obchodem.
3. KAPITÁLOVÉ POŽADAVKY PODLE SMĚRNICE O KAPITÁLU A SMĚRNICE O KAPITÁLOVÉ PŘIMĚŘENOSTI
(38)
Podle směrnice Rady 89/647/EHS ze dne 18. prosince 1989 o ukazateli kapitálové přiměřenosti úvěrových institucí (12) (dále jen „směrnice o kapitálové přiměřenosti“) a směrnice Rady 89/299/EHS ze dne 17. dubna 1989 o kapitálu úvěrových institucí (13) (dále jen „směrnice o kapitálu“), podle kterých byl novelizován zákon o poskytování úvěrů (Kreditwesengesetz - „KWG“), musejí banky disponovat kapitálem k ručení ve výši 8 % jejich rizikově vážených aktiv. Z toho musí alespoň 4 procentní body představovat tzv. základní kapitál (kapitál „Třídy-1“), který zahrnuje části kapitálu, jež má úvěrová instituce neomezeně a bezprostředně k dispozici, aby kryla rizika a ztráty, jakmile se vyskytnou. Základní kapitál má rozhodující význam pro celkové vybavení banky vlastními prostředky ve smyslu práva bankovního dohledu, protože doplňkový kapitál (kapitál „Třídy 2“) je uznáván pouze ve výši disponibilního základního kapitálu k podpoře rizikových obchodů banky.
(39)
Ke dni 30. června 1993 (14) měly německé banky přizpůsobit své vybavení kapitálem k ručení novým požadavkům podle směrnice o kapitálové přiměřenosti a směrnice o kapitálu. Již před provedením směrnice o kapitálové přiměřenosti do německého práva bylo vybavení kapitálem k ručení (15) u mnohých zemských bank poměrně slabé. Pro dotyčné úvěrové instituce bylo proto naléhavě nutné, aby posílily kapitálovou základnu a tím zabránily omezení svého podnikatelského rozvoje nebo alespoň si mohly zachovat svůj stávající objem obchodů. Z důvodu napjaté rozpočtové situace však veřejní vlastníci podílů nebyli schopni vložit žádný nový kapitál, na druhou stranu ale také nechtěli privatizovat ani financovat doplňkový kapitál prostřednictvím kapitálových trhů. Proto bylo rozhodnuto, že se uskuteční převody majetku resp. kapitálu, např. v případě WestLB se jednalo o majetek Wohnungsbauförderungsanstalt des Landes Nordrhein-Westfalen („WfA“), v případě LSH o uvedené podíly WKA a WAK, a později také nemovitostí.
4. DOPADY PŘEVODŮ NA LSH
4.1. PŘEVOD MAJETKU WKA A WAK NA LSH
(40)
Podle údajů Německa byl vlastní majetek WKA a majetek WAK vložen do účelového rezervního fondu IB. Z toho v součtu vyplynul kapitál IB ve výši 1 306,05 milionu DEM ([…] milionů DEM účelový rezervní fond IB - sestávající z kapitálu WKA: […] milionů DEM a kapitálu WAK: […] milionů DEM - a […] milionů DEM účelový rezervní fond bytová výstavba) (16). Předběžná počáteční rozvaha k 1. lednu 1991 vykázala jako součet součástí vlastního kapitálu částku 1 558 milionů DEM. Konečným přezkoumáním k 1. lednu 1991 byl součet opraven na 1 306,05 milionu DEM (17).
(41)
BAKred vzal dopisem ze dne 15. srpna 1991 na vědomí, že kapitál LSH k ručení se prostřednictvím kapitálové rezervy IB zvýšil o 1 559,44 milionu DEM. Německo poukázalo na to, že z konečného šetření vyplynulo, že uznaný vlastní kapitál obnášel skutečně pouze 1 306,05 milionu DEM a navíc od 15. srpna 1991 měla LSH k dispozici doplňkový kapitál k ručení pouze v této výši (18).
(42)
LSH měla převedené prostředky kvůli zvláštní účelové vázanosti účelového rezervního fondu pro úkoly podpory - bez ohledu na ručení vlastního kapitálu - k dispozici ovšem pouze omezeně. Z účelového rezervního fondu IB ve výši 1 306 milionů DEM bylo v roce 1991 úkoly podpory samotné IB podloženo 288 milionů DEM. V období 1991 až 2003 měla podle údajů Německa LSH k dispozici následující částky doložitelné obchodem v rámci hospodářské soutěže, resp. LSH skutečně využila následující částky jako základ pro ručení:
Diagram 1:
Vložený kapitál IB, jakož i částky kapitálu doložitelné či skutečně doložené obchodem v rámci hospodářské soutěže (roční průměrné hodnoty)
V milionech DEM
1991
(4 měsíce)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 měsíců)
Kapitál IB celkem
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Uznán z hlediska právního dohledu
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Doloženo IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Částka doložitelná pro LSH
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Skutečně doloženo LSH
0
0
347,0
326,0
161,0
508,0
815,0
1 104,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(43)
Podle údajů Německa měla LSH k 31. prosinci 1990 základní kapitál ve výši 581 milionů DEM a doplňkový kapitál ve výši 100 milionů DEM. Ve vztahu k tehdejší kapitálové základně ve výši 681 milionů DEM tak prostředky na podporu dosahující 1 306 milionů DEM zvýšily kapitálovou základnu o přibližně 190 %.
(44)
Vycházíme-li z toho, že v oblasti obchodů orientovaných na hospodářskou soutěž měla LSH v roce 1992 k dispozici 1 013 milionů DEM, zvýšila se její kapacita pro poskytování 100 % rizikově vážených úvěrů při použití tehdy příslušného ukazatele kapitálové přiměřenosti podle tehdy platného zákona o poskytování úvěrů ve výši 5,6 % o celých 18 000 milionů DEM.
(45)
Vycházíme-li z toho, že v oblasti obchodů orientovaných na hospodářskou soutěž měla LSH od použitelnosti ukazatele kapitálové přiměřenosti ve Společenství ve výši 8 % k dispozici částku mezi 1 024 miliony DEM (1994) a […] miliony DEM (2002), zvýšila se její kapacita pro poskytování 100 % rizikově vážených úvěrů o12 800 milionů DEM (1994) resp. přes […] milionů DEM (2002). V roce 1999 měla k dispozici dokonce […] milionů DEM, čímž se kapacita zvýšila o celých […] milionů DEM.
(46)
Ve skutečnosti však mohl být přípustný objem úvěrů ještě více rozšířen, neboť riziková aktiva banky nemusí být běžně vážena 100 % rizikem (19). To platí i pro LSH, která se angažuje mimo jiné v obchodech refinancování se spořitelnami a v úvěrových obchodech s obcemi. Při použití realistické rizikové váhy, která by v případě LSH pravděpodobně mohla činit méně než 50 %, se nabízí možnost zdvojnásobení zpočátku zmíněného rozšíření obchodní činnosti na více než 30 miliard DEM.
4.2. PŘEVOD NEMOVITOSTÍ VE VLASTNICTVÍ SPOLKOVÉ ZEMĚ NA LSH
(47)
Podle údajů Německa odmítl BAKred dopisem ze dne 25. května 1999 uznat účelový rezervní fond ve formě nemovitostí jako základní kapitál pro účely bankovního dohledu. Ve svém dopise ze dne 25. května BAKred sice účelový rezervní fond ve formě nemovitostí ohodnotil jako kapitálový rezervní fond, nikoli však jako vlastní kapitál pro účely bankovního dohledu. Podle názoru BAKred lze vložené nemovitosti a tím bezprostředně i účelový rezervní fond zřízený při jejich nabytí ve prospěch LSH kdykoli „odečíst“ (20).
(48)
Po tomto zamítnutí se LSH - také s ohledem na stávající řízení kvůli výši úhrady - na BAKred kvůli uznání tohoto účelového rezervního fondu jako základního kapitálu již znovu neobracela. To mělo podle názoru Německa za následek, že účelový rezervní fond ve formě nemovitostí nemůže doložit ani LSH obchodem v rámci hospodářské soutěže, ani IB vlastním obchodem (21).
5. ÚHRADA ZA PŘEVEDENÝ VLASTNÍ KAPITÁL
5.1. ÚHRADA ZA MAJETEK WKA A WAK
(49)
LSH za převedený kapitál IB uhradila úplatu, ovšem pouze do výše skutečně využité částky k ručení. Podle dostupných informací byla pro rok 1993 dohodnuta paušální úplata ve výši 900 tisíc DEM. Pro roky 1994 až 1996 byl vedle paušální úhrady ve výši 750 tisíc DEM (1994) a 200 tisíc DEM (1995) poskytnut tzv. „předběžný zisk“ (Gewinnvorab) ve výši 0,5 % na části účelového rezervního fondu skutečně využité při obchodu v rámci hospodářské soutěže. Pro roky 1997 až 2002 činil předběžný zisk […] % na části kapitálu IB skutečně využité při obchodu v rámci hospodářské soutěže (22). Za roky 1991 a 1992 nebyla zaplacena žádná úhrada.
(50)
LSH zaplatila následující úhrady (23):
Diagram 2:
Zaplacená úhrada za vložený kapitál IB po zdanění
V milionech DEM
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Zaplacená úhrada po zdanění
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(51)
Podle tvrzení Německa ovšem pro LSH při převodu majetku WKA a WAK nebyla rozhodující pouze nová směrnice o kapitálové přiměřenosti. Vložením účelově vázaného majetku bytové výstavby, který nemůže být použit jako likvidní kapitál, měl být majetek využit co nejúčinněji, jednak aby rozšířil kapitálovou základnu pro další činnosti podpory, a jednak aby se tento majetek využil z hospodářského hlediska. Fúze WKA a WAK na LSH se pro zemi ukázala jako nejekonomičtější řešení, také ve srovnání s právně samostatným institutem pro podporu (24). Vložení majetku WKA a WAK může rovněž posílit kapitálovou sílu LSH v případě eventuálního prodeje podílů v LSH. Současně ale byla fúzí také dlouhodobě zajištěna kapitálová základna LSH s ohledem na zostřené předpisy Společenství (25). Zvýšení kapitálu k ručení tak hrálo také podle vlastního tvrzení Německa rozhodující roli při vložení majetku WKA a WAK do LSH.
5.2. ÚHRADA ZA NEMOVITOSTI
(52)
Podle tvrzení Německa neposkytla LSH spolkové zemi Šlesvicko-Holštýnsko žádnou úhradu za majetkové hodnoty vložené jako účelový rezervní fond ve formě nemovitostí (26).
III. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(53)
Ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ze dne 13. listopadu 2002 došla Komise k závěru, že se v případě převodu WKA a WAK, jakož i vložení […] milionů EUR do účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko pravděpodobně jedná o státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES ve prospěch LSH.
(54)
Východiskem jejího zkoumání byla zásada investora v podmínkách tržního hospodářství. V souladu s tím nepředstavuje samotná okolnost, že se podniky nacházejí ve veřejném vlastnictví a že jsou jim poskytovány prostředky z veřejných zdrojů, státní podporu. Pouze pokud jsou tomuto veřejnému podniku dány k dispozici prostředky za podmínek, které by za normálních tržních podmínek neobdržel, představuje to zvýhodnění v důsledku poskytnutí státních prostředků.
(55)
V daném případě viděla Komise hospodářskou výhodu pro LSH, která vyplývala z poskytnutí vlastních prostředků, zejména ve zvýšení kapacity pro poskytování úvěrů pro komerční úvěrové obchody LSH orientované na hospodářskou soutěž (funkce vlastního kapitálu, pokud jde o rozšiřování obchodu). Za běžných tržních podmínek se za vložení kapitálu poskytuje úhrada odpovídající jeho hodnotě a zohledňující jeho funkci a podstupované riziko. Opěrný bod pro stanovení běžné tržní úhrady vloženého kapitálu je proto třeba spatřovat v dlouhodobé bezrizikové úrokové sazbě (dluhopisy spolkové vlády s platností 10 let), u které je třeba uplatnit rizikovou přirážku odrážející zvýšené riziko vlastních prostředků. Protože v okamžiku převedení majetku koncem roku 1990 činila již sazba úhrady za dlouhodobou bezrizikovou majetkovou investici zhruba 9 % (27), měla Komise závažné pochybnosti, že na zaplacenou paušální úplatu a/nebo úhradu ve výši 0,5 % resp. […] % ročně za skutečně využité vlastní prostředky lze, i bez zohlednění nezbytné rizikové přirážky, pohlížet jako na úplatu/úhradu obvyklou na trhu.
(56)
Komise dále pochybovala, že by investor v podmínkách tržního hospodářství akceptoval omezení úhrady na část skutečně využitých prostředků.
(57)
Již ve svém rozhodnutí o zahájení řízení však Komise přiznala, že při stanovování úhrady běžné na trhu nesměla zůstat nezohledněna nedostatečná likvidita kapitálu vloženého v daném případě. Ať již by nelikvidní vlastní prostředky banky dovolovaly rozšíření objemu úvěrů, musí být zohledněno, že v případě vložení nelikvidních kapitálových vkladů by LSH mohla dosáhnout úplného možného rozsahu zvýšení objemu obchodu pouze tehdy, pokud by další objem úvěrů refinancovala v plném rozsahu na kapitálovém trhu. Spolková země tak nemohla očekávat stejnou renditu jako investor likvidního kapitálu a odpovídající sleva je proto správná.
(58)
Komise nemohla shledat, že by spolková země Šlesvicko-Holštýnsko při vložení majetku WKA a WAK dbala na to, aby se přiměřeně podílela na rozdělovaných ziscích banky a nárůstu hodnoty banky. Spolková země Šlesvicko-Holštýnsko zejména netrvala na změně účastnických vztahů ve svůj prospěch, což by ale bylo nezbytné pro zajištění toho, aby výplaty dividend a nárůst hodnoty odpovídaly výši vloženého příspěvku kapitálu. Dále spolková země od 1. ledna 1994 svůj podíl na tomto nárůstu hodnoty nezvyšovala, nýbrž dokonce snižovala.
(59)
V důsledku výše uvedeného došla Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení k závěru, že se v případě uvedených opatření ve prospěch LSH, která provádí svou činnost ve svých nejdůležitějších oblastech na regionální, ale též vnitrostátní a mezinárodní úrovni, pravděpodobně jedná o státní podporu podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Protože v dané situaci nebyla použitelná žádná ustanovení o výjimkách uvedená v čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy o ES, jakož i čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, byla státní podpora považována za neslučitelnou se společným trhem.
IV. STANOVISKO NĚMECKA A LSH
(60)
Ve stanovisku se uvádělo, že kapitál IB byl pro LSH jen omezeně použitelný, neboť oproti normálnímu základnímu kapitálu nesplňuje nebo splňuje jen omezeně tři zásadní funkce: (a) funkce financování, neboť tu by LSH měla k dispozici jen v případě úplného vložení WAK a WKA (b) funkce ručení je silně omezená, neboť kapitál IB je v ručení podřízen jinému vlastnímu kapitálu LSH. Navíc bylo závazkem k doplnění zajištěno, že také v případě platební neschopnosti LSH nebude použit kapitál IB; a (c) také kapitál IB je jen omezeně využitelný ke generování obchodu, neboť jednak se od něj musí odečíst ten podíl na kapitálu, který se musí použít na podložení nemovitostí spolkové země převedených na IB, a jednak se v posledních letech z důvodu vlastního rozšíření obchodní činnosti IB snížila část kapitálu IB doložitelná LSH.
(61)
Z toho vyplynulo, že vložený kapitál IB nelze považovat za normální vklad základního kapitálu a že zvláštní okolnosti snižují úhradu, kterou spolková země směla očekávat jako přiměřenou za kapitál IB.
(62)
Dále bylo předneseno, že se nejedná o podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Za prvé byl v okamžiku vložení kapitálu IB vztah mezi zemskou bankou a jejími zřizovateli ještě rozhodujícím způsobem určován zvláštními instituty ručení ve prospěch veřejných bank v Německu (institucionální odpovědnost, tzv. Anstaltlast a ručení zřizovatele, tzv. Gewährträgerhaftung). Pojmem „institucionální odpovědnost“ se rozumí závazek zřizovatelů vybavit instituci finančními prostředky nutnými pro plnění úkolů a udržovat ji tak po dobu jejího trvání provozuschopnou. Vložení kapitálu IB sledovalo přesně tento účel. Historickému chápání tohoto institutu ručení by neodpovídalo omezení institucionální odpovědnosti na pouhý závazek zřizovatelů chránit svou instituci před konkursem. Za druhé LSH tvrdí, že poskytuje služby obecného hospodářského zájmu. Za třetí je požadavek průměrné rendity v rozporu s čl. 87 odst. 1 ve spojení s článkem 295 Smlouvy o ES, neboť tímto zvláštním požadavkem kladeným na veřejného investora by byla porušena zásada rovnocenného zacházení se soukromými a veřejnými podniky, která vyplývá z článku 295 Smlouvy o ES.
(63)
Byly projednány tři různé ekonomické přístupy, pomocí kterých lze vypočítat běžnou tržní úhradu za kapitálový vklad: přístup z hlediska pojistné prémie, uvážení rizikového profilu a uvážení základního kapitálu.
(64)
Při přístupu z hlediska pojistné prémie se vychází z toho, že WAK a WKA byly vloženy do LSH jen v omezeném rozsahu a že z důvodu účelové vázanosti zůstala likvidita zcela na straně spolkové země. Uhrazeno musí být tedy pouze riziko spolkové země, že v případě insolvence zemské banky vůči ní bude nárokován kapitál IB.
(65)
Uvážení rizikového profilu se při zjišťování odpovídající tržní úhrady zaměřuje na investiční riziko, kterému je investovaný kapitál vystaven při investici do kapitálu banky k ručení. Přitom se vložení kapitálu, který má vlastnosti jako kapitál IB, srovnává s takovými nástroji kapitálového trhu, které jsou na základě svého hospodářského profilu srovnatelné s investicí spolkové země. Z toho se pak odvozuje úhrada obvyklá na trhu.
(66)
Ačkoli je uvážení základního kapitálu podstatně komplikovanější a náchylnější k výskytu chyb, vede i ono, je-li správně použito, k témuž výsledku jako oba jiné přístupy. K výchozí úrokové sazbě, jakož i k jednotlivým přirážkám a slevám byla přijata následující stanoviska:
(67)
Minimální rendita po zdanění: vzhledem k situaci týkající se výnosů v bankovním sektoru, a zejména u veřejných bank, se použití 12 % sazby zdá být přemrštěné. Směla by se použít nanejvýš výchozí sazba ve výši 11 %. Odkazuje se zde na různé posudky, které byly předloženy v řízení WestLB.
(68)
Riziková přirážka: riziková přirážka ve výši 1,5 % uvedená v rozhodnutí 2000/392/ES je neodůvodněná a mělo by od ní být zcela upuštěno. U LSH se nejedná o kapitálový vklad ve výši celkem 5,9 miliardy DEM (rozsáhlá finanční investice) jako u WestLB, nýbrž o poskytnutí celkem 1,6 miliardy DEM. Mimoto z hlediska investora nijak nezáleží na velikosti investice, ale na její rizikové struktuře. V případě LSH také neplatí, že chybělo zvýšení hlasovacích práv, neboť zvýšení vlivu by nebylo dosaženo zvýšením hlasovacích práv. Také třetí uvedený důvod, chybějící zastupitelnost kapitálu IB, neplatí, neboť kapitál IB byl do LSH sice vložen na dobu neurčitou, ale nikoli neodvolatelně.
(69)
Sleva za chybějící likviditu: nevýhoda likvidity spočívá v tom, že LSH obdržela kapitál IB z důvodu omezeného vložení pouze jako podřízený kapitál, avšak musela na kapitálovém trhu získat odpovídající likviditu, neboť likvidita kapitálu IB zůstala na straně spolkové země. Dodatečné úroky z cizího kapitálu ve výši bezrizikové úrokové sazby musejí být proto v plném rozsahu odečteny od rendity požadované spolkovou zemí jako investorem. Odpočet zmenšený zhruba o polovinu, který Komise v řízení WestLB odůvodnila snížením zdanitelného příjmu banky a z toho vyplývajícím nižším zatížením daní z příjmu právnických osob, je chybný. Daň z příjmu právnických osob u standardní investice je z hmotného hlediska zálohou k dani z příjmu fyzických osob nebo dani z příjmu právnických osob investora. Podle systematiky německého práva daně z příjmů právnických osob proto nepředstavuje žádné zatížení podniku.
(70)
Postup započtení daně z příjmu právnických osob: LSH je toho názoru, že pokud chce Komise setrvat u svého uvážení základního kapitálu, musí vypočítat buď zůstatek započtení z rendity soukromého srovnatelného investora nebo musí k renditě spolkové země připočítat odpovídající fiktivní zůstatek započtení.
(71)
Účinek vlastníka, účinek kuponu, sleva za pevně stanovenou úhradu: LSH poukazuje na další hospodářské účinky, které vedou ke snížení úhrady za kapitál IB, již je třeba označit za „přiměřenou“.
(72)
Z hlediska práva podpor nezáleží na tom, jakým způsobem si spolková země Šlesvicko-Holštýnsko nechala od LSH poskytnout úhradu za vložení kapitálu IB. Při posuzování úhrady, kterou spolková země obdržela, musí být uváženy také synergické výhody dosažené tímto vložením. Vložením kapitálu IB do LSH měla spolková země Šlesvicko-Holštýnsko možnost za účast WestLB a Landesbank Baden-Württemberg na LSH docílit vyšší kupní ceny, než by bylo možné bez tohoto vložení.
(73)
Ohledně účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí bylo tvrzeno, že tento rezervní fond pro LSH neplní ani funkci financování ani funkci generování obchodu, neboť nebyl ze strany BAKred uznán jako základní kapitál pro účely bankovního dohledu. Úhrada za majetkové hodnoty vložené do LSH jako účelový rezervní fond ve formě nemovitostí nemusela být poskytnuta, neboť toto vložení nepředstavovalo pro LSH žádnou hospodářskou výhodu, za kterou by investor v podmínkách tržního hospodářství požadoval úhradu.
(74)
Shrne-li se výše uvedené, vložení prostředků spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko na podporu bytové výstavby do LSH nepředstavuje státní podporu. Srovnatelné vložení by uskutečnil i hypotetický soukromý investor. Spolková země za toto vložení obdržela od LSH přiměřenou úplatu běžnou na trhu.
V. STANOVISKO BDB
(75)
Podle názoru BdB nezaplatila LSH za vložený základní kapitál přiměřenou úhradu a tudíž získala státní podporu.
(76)
Ve svém stanovisku ze dne 29. července 2003 k řízením zahájeným ohledně zemských bank dne 13. listopadu 2002 BdB uvedl, že se otázka, jaká úhrada je přiměřená, řeší podle metodiky, kterou brala Komise za základ v rozhodnutí 2000/392/ES.
(77)
Jako první krok je proto nutné provést srovnání kapitálu daného k dispozici s jinými nástroji vlastního kapitálu. Jako druhý krok je třeba zjistit minimální úhradu, kterou by investor očekával za konkrétní investici vlastního kapitálu do zemské banky. Nakonec je nutno vypočítat případné přirážky a slevy kvůli zvláštnostem převodu.
(78)
BdB došel ve svém stanovisku k výsledku, že vložení majetku bytové výstavby a prostředků na podporu ve všech pěti uvedených řízeních o zemských bankách a tím také v případě LSH musí být srovnáváno s poskytnutím základního kapitálu.
(79)
Téměř všechny zemské banky by podle údajů BdB od roku 1992 potřebovaly nový základní kapitál, aby mohly vyhovět přísnějším požadavkům na základě směrnice o kapitálové přiměřenosti. Bez zvýšení kapitálu by zemské banky musely omezit své obchody. Z toho je možné vyvodit, jak argumentuje BdB, že přidělený kapitál lze srovnávat pouze s takovými nástroji vlastního kapitálu, které byly v Německu v roce vložení uznávány a byly disponibilní jako základní kapitál (kapitál „Třídy 1“). Z tohoto důvodu byly při srovnání od počátku vyloučeny prioritní akcie, s nimiž není spojeno žádné hlasovací právo, požitková práva a tzv. Perpetual Preferred Shares Tyto tři nástroje vlastního kapitálu nejsou v Německu uznávány jako základný kapitál, nýbrž pouze jako doplňkový kapitál (kapitál „Třídy 2“). Perpetual Preferred Shares navíc počátkem devadesátých let v Německu ještě neexistovaly.
(80)
Za základní kapitál byly v příslušných časových obdobích vložení v Německu uznávány toliko základní kapitál a účasti tichého společníka. Srovnání s účastmi tichého společníka je přitom v každém případě vyloučeno. Za prvé mají účasti tichého společníka oproti základnímu kapitálu danému k dispozici pouze časově omezenou platnost, popř. mohou být vypovězeny a po uplynutí doby platnosti musejí být investorovi splaceny zpět. Investor proto nemůže očekávat, že za vklad tichého společníka obdrží stejnou úhradu jako za nástroj vlastního kapitálu uznaný pro účely bankovního dohledu na neomezenou dobu.
(81)
Za druhé, dokud se v některých případech bude uplatňovat, že přidělený kapitál ručí na základě dohody mezi vlastníky zemské banky jako druhořadý po základním kapitálu, nelze z toho odvozovat žádné snížené riziko investora. Ve všech případech převodu představuje přidělený kapitál významnou část celkového základního kapitálu, částečně dokonce více než 50 %. Existuje tak velmi vysoká pravděpodobnost, že by přidělený kapitál byl v případě ztráty alespoň částečně použit (28).
(82)
Rozdílná kvalita vkladu tichého společníka ve srovnání se základním kapitálem byla za třetí také potvrzena basilejským Výborem pro bankovní dohled s ohledem na definici základního kapitálu z hlediska bankovního dohledu. Vklad tichého společníka musí být z hlediska bankovního dohledu uznán toliko jako tzv. kapitál „Lower-Tier-1“. Tento kapitál smí činit již jen 15 % požadovaného podílu základního kapitálu, tzn. při podílu základního kapitálu ve výši 4 % musí 3,4 % představovat základní kapitál a otevřené rezervní fondy (např. účelový rezervní fond vložený do zemských bank). Navíc banky přijímají podřízené nástroje vlastního kapitálu, např. prioritní akcie nebo požitková práva, jen v nepatrném rozsahu. Na nátlak ratingových agentur skoro nikdy nedosáhly více než 10 % celkového základního kapitálu banky, což je zcela jiná situace než u zde posuzovaných případů. Na pozadí těchto skutečností nelze účasti tichého společníka využít pro velké objemy, které investor investuje sám.
(83)
BdB uvedl, že veškeré metody ke zjištění přiměřené úhrady (rendity) za základní kapitál, který je dán k dispozici, vycházejí z bezrizikové rendity a přičítají rizikovou prémii.
Metody je možno odvodit z následujícího základního principu:
Očekávaná rendita rizikové investice
= Bezriziková rendita + Riziková prémie rizikové investice
(84)
Ke zjištění bezrizikové rendity BdB použil rendity dlouhodobých vládních dluhopisů, protože u pevně úročených cenných papírů státních emitentů se jedná o formu investice s nejmenším nebo dokonce žádným rizikem (29).
(85)
Pro odvození rizikové prémie zjišťuje BdB nejprve tzv. tržní rizikovou prémii, tedy rozdíl mezi dlouhodobou průměrnou renditou akcií a dlouhodobou průměrnou renditou vládních dluhopisů. Ve svém stanovisku ze dne 29. července 2003 vzal za základ nejprve dlouhodobou tržní rizikovou prémii v jednotné výši 4,6 %.
(86)
Jako druhý krok BdB určil hodnotu beta zemských bank, tzn. individuální rizikovou prémii bank, podle které je třeba upravit všeobecnou tržní rizikovou prémii. BdB přitom zjišťuje hodnoty beta statisticky podle vlastních údajů, což znamená, že hodnoty beta jsou odhadovány na základě namátkového vzorku historických údajů. BdB přitom dospěl nejdříve k výsledku, že veškeré hodnoty beta pro všechny zemské banky a zvažovaná časová období jsou vyšší než jedna (30).
(87)
BdB vzal za základ bezrizikovou základní úrokovou sazbu ve výši 9,74 % a faktor beta pro LSH ve výši 1,1105 a došel k očekávané minimální úhradě za investici do základního kapitálu do LSH k okamžiku převodu kapitálu IB ke dni 31. prosince 1990 ve výši 14,85 % ročně.
(88)
BdB dále konstatoval, že sazba odečtená Komisí v rozhodnutí 2000/392/ES od minimální úhrady z důvodu chybějící likvidity majetku WfA byla potvrzena Soudem prvního stupně. Neexistuje tedy žádný důvod odchylovat se v daných případech od této metody, a také zde se má provést sleva za likviditu. Výše slevy za chybějící likviditu se určuje podle „metodiky WestLB“ na základě čistých nákladů na refinancování (hrubé náklady na refinancování minus použitelná daň z podnikání).
(89)
Podle názoru BdB působily u postupů převodu oproti „normální investici do základního kapitálu“ tři aspekty jako aspekty zvyšující míru rizika: zčásti mimořádně vysoký objem převodu majetku, neprovedené vydání nových podílů společnosti a s tím spojené upuštění od dalších hlasovacích práv, jakož i chybějící zastupitelnost investice, tzn. chybějící možnost investovaný kapitál kdykoli opět z podniku odebrat.
(90)
Nakonec BdB vyzdvihl, že při výpočtu přiměřené úhrady v případě LSH má být za základ brána celková částka, která byla uznána jako základní kapitál, a nikoli pouze skutečně nárokovaná část. Odůvodňuje to tím, že investor v podmínkách tržního hospodářství by neakceptoval omezení své úhrady na skutečně použitou část. Pro soukromého investora, který nese riziko ztráty svého vkladu, je nevýznamné, zda úvěrová instituce přidělený kapitál skutečně využije k rozšíření obchodní činnosti. Rozhodující pro něj spíše je, že s přidělenou částkou již nemůže sám hospodařit a tím nemůže dosáhnout odpovídajících rendit.
(91)
Také pro účelový rezervní fond ve formě nemovitostí, který dosud nebyl ze strany BAKred uznán jako vlastní kapitál z hlediska bankovního dohledu, musí být podle BdB zaplacena úhrada ve výši 0,3 %. Přestože tato částka nebyla uznána jako základní kapitál, mají ji věřitelé zemské banky rovněž k dispozici ke krytí ztrát a vkladatelé a ratingové agentury se neorientují pouze podle základního kapitálu banky, nýbrž podle hospodářského vlastního kapitálu vykázaného v rozvaze. Provize z ručení ve výši 0,3 % ročně, kterou Komise stanovila za základ v rozhodnutí WestLB a kterou zjistila srovnáním částky kapitálu se zárukou, je i zde správná.
VI. REAKCE NĚMECKA NA PŘIPOMÍNKY BDB A OPĚTOVNÉ STANOVISKO NĚMECKA
(92)
Německo se ve svém stanovisku ze dne 29. října 2003 k připomínkám BdB ohradilo proti námitce, že musí být uhrazen také kapitál IB, který byl uznán z hlediska dohledu a nebyl doložen. LSH neměla z této části kapitálu IB žádnou hospodářskou výhodu a proto nebyla povinna poskytnout úhradu. Ne každý doplňkový kapitál k ručení uznaný z hlediska bankovního dohledu představuje pro banku automaticky hospodářský užitek nebo výhodu. Do LSH dále nebyl vložen žádný likvidní základní kapitál, nýbrž nelikvidní majetek, který plnil - nanejvýš - omezené funkce ručení a který LSH právě neumožnil využít kapitál pro účely investice nebo poskytování půjček.
(93)
Německo se dále ohradilo také vůči námitce, že musí být zaplacena úhrada za část vloženého kapitálu, která nebyla uznána z hlediska právního dohledu (v případě účelového rezervního fondu LSH ve formě nemovitostí). Tato část se kvůli své trvalé účelové vázanosti nacházela ve finančně-technickém koloběhu a nepřinesla LSH žádnou výhodu prostřednictvím zvýšení její kapitálové přiměřenosti. Také ratingové agentury považovaly za významný výlučně kapitál, který byl z hlediska právního dohledu uznán za základní kapitál k ručení. Pro Německo proto nebylo zřejmé, proč by účelový rezervní fond ve formě nemovitostí měl z hlediska bankovního dohledu a věřitelů představovat udržitelnou hodnotovou rezervu.
(94)
Německo poukázalo na to, že kapitál IB má nejblíže k Perpetual Preferred Shares, požitkovým právům a účastem tichého společníka.
(95)
Německo argumentovalo, že zřizovatelé LSH sjednali v roce 1994 povinnost poměrného doplnění kapitálu, která zajišťovala, že také v nepravděpodobném případě platební neschopnosti LSH by nebyl použit kapitál IB. Pro investora tedy v zemské bance existuje riziko, které je třeba uhradit, pouze v tom, že vložený kapitál byl ztracen v důsledku průběžných ztrát banky. Proti tomu ale nabízí účinnou ochranu stávající dohoda o podřízenosti.
(96)
Výpočty minimální úhrady vypracované BdB jsou chybné z mnoha důvodů. Za to může používání nesprávně určených faktorů pro výpočet v CAPM, nerealistický předpoklad zaručené, pevně stanovené úhrady a přirážky a slevy, jejichž důvod nelze zjistit.
(97)
Německo se dále kriticky zabývalo modelem CAPM používaným BdB pro zjištění minimální rendity pro investice do základního kapitálu do zemských bank. Vedle vhodnosti modelu CAPM pro určování očekávání rendity investice, která má vynášet pevně stanovenou úhradu, kritizovalo též použité faktory (bezrizikovou úrokovou míru, tržní rizikovou prémii a hodnotu beta).
(98)
Při určování bezrizikové úrokové sazby je na pováženou metoda využívaná BdB, při které se použije reálná úroková míra vztažená k rozhodnému dni. Mnohem spíše by měla být vzata průměrná hodnota za co nejdelší období. Německo stanovilo aritmetický průměr ročních „celkových výnosů“ (total returns) indexu REX10 Performance Index společnosti Deutsche Börse AG mezi únorem 1970 a prosincem 1990 a došlo k výsledku ve výši 6,91 %.
(99)
V případě tržní rizikové prémie se Německo vyslovilo proti hodnotě 4,6 % používané BdB a zastávalo názor, že je třeba vycházet z hodnoty 3,0 %.
(100)
Banky, jejichž údaje BdB využíval pro zjišťování hodnoty beta pro LSH a které byly vedeny v CDAX, se podílely na narušení trhu, neboť za prvé pět největších úvěrových bank mělo dohromady velmi vysokou váhu mezi bankami CDAX (76 %) a za druhé vykazovaly rozdíly v obchodním profilu. Ke správnému určení hodnoty beta pro LSH by měla být spíše použita srovnatelná skupina, totiž IKB, BHF-Bank a Vereins- und Westbank, což by vedlo k hodnotě beta 0,7894.
(101)
Německo tedy výsledně vycházelo z minimální úhrady za investici do LSH podobnou investici do základního kapitálu (při zohlednění faktoru beta 0,7894, tržní rizikové prémie ve výši 3 % a uvedené základní úrokové sazby ve výši 6,91 %) ve výši 9,28 % k 31. prosinci 1990.
VII. STANOVISKO SPOLKOVÉ ZEMĚ SEVERNÍ PORÝNÍ-VESTFÁLSKO A SPOLEČNOSTI WESTLB
(102)
Ve stanovisku předaném Německem dne 30. října 2003 k rozhodnutí o zahájení řízení popírají spolková země Severní Porýní-Vestfálsko a společnost WestLB, že vložení majetku do zemských bank, zejména v případě LSH, může být srovnáváno se základním kapitálem. Vklady tichého společníka a takzvané perpetuály byly naopak v Německu uznávány již od roku 1991 jako základní kapitál. Navíc se úhrada neřídí podle zařazení z hlediska práva bankovního dohledu, nýbrž podle rizikového profilu investice. Protože majetek ručí druhořadě, je riziková struktura srovnatelná spíše s vklady tichého společníka nebo takzvanými perpetuály, než s investicemi do základního kapitálu.
(103)
Ohledně výpočtu minimální úhrady u investice do základního kapitálu nelze proti modelu CAPM z pohledu WestLB metodicky nic namítat. Ovšem hodnoty beta zjištěné BdB, které jsou zřetelně vyšší než 1, jsou nepřiměřené. Faktor beta vyšší než 1 naznačuje, že akcie podniku představuje vyšší riziko než trh jako celek. Na základě tehdy nesporně existující institucionální odpovědnosti a ručení zřizovatele bylo riziko investice do zemské banky ale jasně nižší než riziko trhu jako celku.
(104)
Vedle toho by ve zvláštním případě zemských bank znamenalo chybu vycházet z očekávané rendity k okamžiku vložení majetku do zemských bank. V rámci testu soukromého investora je tento přístup v zásadě smysluplný. Zde by to znamenalo, že základem má být rendita očekávaná v roce 1991. Jakékoli ekonomické realitě by ale odporovalo, aby investor v roce 2003 obdržel očekávanou renditu roku 1991, která dalece převyšuje skutečně dosaženou renditu. Schematicky trvalé použití sazby rendity ve výši cca 12 % by neodůvodněně znevýhodnilo zemské banky oproti účastníkům hospodářské soutěže ze soukromé sféry.
(105)
Pokud jde o slevu z důvodu chybějící likvidity převedeného majetku, jsou WestLB a spolková země Severní Porýní-Vestfálsko toho názoru, že sazba za bezrizikové vládní dluhopisy musí být plně odečtena od základní rendity. Majetkovými převody by zemské banky nezískaly žádnou likviditu. Není ekonomicky udržitelné snížit tuto sazbu o daňovou úsporu, protože tvorba cen u nástrojů kapitálového trhu je nezávislá na daňové situaci. Jinak by ceny za jeden nástroj kapitálového trhu musely být rozdílné vždy podle daňové situace.
(106)
Konečně by se měla skutečnost, že na základě chybějící likvidity majetků není také likvidita riziková, zohlednit jako skutečnost snižující riziko a tím i úplatu. Toto by se mělo zohlednit odpovídající slevou. Rovněž by se měla kvůli takzvanému efektu vlastníka uplatnit sleva, neboť investor, který již má v podniku podíl, hodnotí další investici jinak než nový investor.
VIII. DOROZUMĚNÍ MEZI BDB, SPOLKOVOU ZEMÍ ŠLESVICKO-HOLŠTÝNSKO A HSH NORDBANK
(107)
Dne 8. října 2004 se Komise dozvěděla o výsledcích dorozumění mezi stěžovatelem BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a HSH Nordbank, která se vytvořila z LSH a Hamburgische Landesbank v roce 2003. Bez ohledu na přetrvávající zásadní právní názory se strany dorozumění dohodly na tom, co samy považují za vhodné parametry pro určení přiměřené úhrady. Strany prosí Komisi, aby zohlednila výsledky dorozumění při vydání svého rozhodnutí.
(108)
Strany určí na základě modelu CAPM nejdříve minimální úhradu za hypotetickou investici do základního kapitálu LSH. Přiměřená minimální úhrada za účelový majetek má podle tohoto modelu činit 9,29 % ročně. Při výpočtu této minimální úhrady byla použita dlouhodobá bezriziková úroková sazba, kterou zemská banka zjistila za použití indexu REX10 Performance Index společnosti Deutsche Börse AG, a faktor beta odhadnutý na základě posudku společnosti KPMG ze dne 26. května 2004, který zadala zemská banka. Konkrétně k okamžiku vložení dne 31. prosince 1990 vyšla pro LSH bezriziková základní úroková sazba ve výši 6,61 %. Jako faktor beta byla na základě studie společnosti KPMG stanovena hodnota 0,670. Hodnota tržní rizikové prémie byla stanovena na 4 % (jednotně pro všechny zemské banky).
(109)
Poté se určí sleva z důvodu chybějící likvidity kapitálu. Bezriziková úroková sazba ve výši 6,61 % byla přitom opět použita za základ pro hrubé náklady na refinancování. Ke zjištění čistých nákladů na refinancování byla stanovena rozhodující daňová zátěž LSH v paušální výši 50 %, vztaženo k okamžiku vložení, takže vychází srážka z důvodu likvidity ve výši 3,31 %.
(110)
Nakonec se přičte přirážka ve výši 0,3 % z důvodu chybějícího vydání hlasovacích práv.
(111)
Celkem z toho vyplývá úhrada za účelový majetek ve výši 6,28 % ročně po zdanění za tu část prostředků na podporu, které byly využitelné pro obchod LSH v rámci hospodářské soutěže. Tato úhrada má být splatná od konce měsíce, ve kterém byly prostředky uznány jako základní kapitál (31. 8. 1991).
(112)
Podle dorozumění tak prvek podpory, který musí HSH Nordbank zpět zaplatit, spočívá v rozdílu mezi úplatou, kterou LSH skutečně zaplatila, a úplatou, která odpovídá zjištěné přiměřené úhradě ve výši 6,28 %.
(113)
Strany se rovněž dohodly na provizi avala ve výši 0,3 %, která musí být zaplacena jak na kapitál k ručení, který IB sama doložila, tak také na účelový rezervní fond ve formě nemovitostí. HSH Nordbank dále neprotestovala proti tomu, že pro období vložení až do konce měsíce, ve kterém došlo k uznání ze strany BAKred za základní kapitál (1. leden 1991 - 30. srpen 1991), musí být zaplacena provize avala ve výši 0,3 % na částku ve výši 1 306,05 milionů DEM vykázanou v rozvaze.
(114)
Po prvé bylo v rámci jednání o dorozumění předneseno, že vedle úhrady za kapitál IB, která již byla zmíněna, byl zemi Šlesvicko-Holštýnsko v podobě dividend vyplacen jako další prvek úhrady roční přebytek společnosti IB. Právní základ pro tuto výplatu je § 17 odst. 2 IBG (znění z roku 1990) popř. § 19 odst. 2 IBG (znění z roku 1998). Podle této zákonné úpravy musí být roční přebytek účelového rezervního fondu IB (vždy na základě odpovídajícího rozhodnutí grémií zemských bank o vyplacení dividendy) vyplacen zemi ve formě dividendy. Podle úpravy v příslušném rozpočtovém zákoně spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko musí být tyto výplaty předpokládány pro účely IB, tedy pro úkoly spolkové země týkající se podpory, a odpovídajícím způsobem znovu přidělené do IB. Tento postup odporuje rozpočtové svrchovanosti zemského sněmu, neboť o těchto prostředcích by neměla rozhodovat výkonná moc, nýbrž parlament. Z hospodářského hlediska se jednalo o postup, kdy se vyplatí dividendy, ale následně se částka vrátí zpět, a tento postup není v rozporu s jeho uznáním jako započitatelné výplaty dividend.
(115)
Tento koloběh byl navíc prolomen (jednotlivým) zákonným zrušením účelové vázanosti v několika doprovodných zákonech k rozpočtu, vždy ve vztahu k přebytku konkrétního roku. V těchto případech nedošlo k žádnému opětovnému vložení prostředků vyplacených ve formě dividend do IB. Na základě zrušení účelové vázanosti měla v těchto letech spolková země Šlesvicko-Holštýnsko vyplacený přebytek zcela k dispozici pro financování výdajů v zemském rozpočtu. Přitom je třeba si povšimnout, že vyplacené částky, které z tohoto důvodu nebyly znovu přiděleny do IB, nýbrž zcela zůstaly zemi Šlesvicko-Holštýnsko, představovaly zdaleka největší část zde diskutovaných vyplacených částek.
(116)
Následující tabulka uvádí výplaty dividend z banky IB zemi:
Diagram 3:
Výplaty dividend z IB zemi Šlesvicko-Holštýnsko (v milionech DEM)
V milionech DEM
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Výplaty dividend z IB spolkové zemi
0,0
0,0
1,1
2,6
1,5
2,5
3,5
47,5
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(117)
Tyto výplaty dividend z ročního přebytku musejí být odpovídajícím způsobem zohledněny při výpočtu prvku podpory a strany dorozumění je vzaly v úvahu ve svých výpočtech.
IX. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
1. STÁTNÍ PODPORA VE SMYSLU ČL. 87 ODST. 1 SMLOUVY O ES
(118)
Nestanoví-li Smlouva o ES jinak, jsou podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES podpory poskytované státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, neslučitelné se společným trhem, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy.
1.1. STÁTNÍ PROSTŘEDKY
(119)
Prostřednictvím výše popsaného převodu majetku se spolková země Šlesvicko-Holštýnsko rozhodla pro metodu zvýšení kapitálu, jejíž základní koncept spočíval v přidělení majetku WKA a WAK a nemovitostí společnosti LSH, aby se posílila její kapitálová základna. Bez ohledu na to, že LSH neměla převedené prostředky kvůli zvláštní účelové vázanosti účelového rezervního fondu pro úkoly podpory neomezeně k dispozici, byl majetek uznán z hlediska právního dohledu, a tak mohl být použit pro účely ručení LSH, která se nachází v hospodářské soutěži s jinými úvěrovými institucemi. Nelze mít pochybnosti o tom, že na LSH byly převedeny státní prostředky.
1.2. ZVÝHODNĚNÍ URČITÉHO PODNIKU
(120)
Při zkoumání, zda převod státních prostředků do veřejného podniku tento podnik zvýhodňuje, a tudíž se může jednat o státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, používá Komise zásadu „investora v podmínkách tržního hospodářství“. Tuto zásadu v celé řadě případů akceptoval a dále rozvinul Soudní dvůr Evropských společenství a Soud prvního stupně, zejména rozsudkem Soudu prvního stupně ze dne 6. března 2003 ve věci WestLB (31), který významně souvisí s tímto případem.
a) Zásada investora v podmínkách tržního hospodářství
(121)
Podle zásady investora v podmínkách tržního hospodářství se za zvýhodnění podniku nepovažuje situace, kdy jsou kapitálové prostředky poskytnuty za podmínek, „za kterých by soukromý investor, který jedná v běžných podmínkách tržního hospodářství, byl ochoten přenechat prostředky soukromému podniku“ (32). O zvýhodnění ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES se naopak jedná tehdy, je-li zamýšlená úprava úhrady a/nebo finanční situace podniku taková, že nelze v přiměřené lhůtě očekávat normální renditu.
(122)
Zásada investora v podmínkách tržního hospodářství se uplatňuje bez ohledu na skutečnost, že se v případě LSH v okamžiku převodu prostředků na podporu jednalo o rentabilní podnik. Skutečnost, že se zásada doposud uplatňovala hlavně na podniky v obtížích, neomezuje její použití na tuto kategorii podniků.
(123)
Neexistuje žádné pravidlo, podle kterého by okolnost, že podnik hospodaří se ziskem, již od počátku vylučovala možnost, že kapitálový vklad zahrnuje prvky státní podpory. I když podnik hospodaří se ziskem, mohl by investor v podmínkách tržního hospodářství odhlédnout od (dalšího) kapitálového vkladu, pokud nemůže očekávat žádnou přiměřenou renditu (v podobě dividend nebo nárůstu hodnoty) z investovaného kapitálu. Pokud by podnik k okamžiku investice nevynášel očekávanou přiměřenou renditu, pak by investor v podmínkách tržního hospodářství podpořil opatření na zvýšení rendity. Zásada investora v podmínkách tržního hospodářství je tedy použitelná stejnou měrou na všechny veřejné podniky, a sice nezávisle na tom, zda ve své činnosti vykazují zisk nebo ztrátu. Tento postoj Komise byl potvrzen Soudem prvního stupně v rozsudku týkajícím se WestLB (33).
(124)
Pro přezkoumání v tomto případě je tedy klíčová otázka, zda by investor v podmínkách tržního hospodářství převedl kapitál, který vykazuje tytéž znaky jako prostředky na podporu, a nemovitosti spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko za týchž podmínek, zejména s ohledem na předpokládanou renditu z investice.
(125)
Podle tvrzení Německa mělo zásadní význam provázat celkové činnosti spolkové země na podporu a dále je provozovat hospodárněji a účinněji, optimalizovat poradenství týkající se podpory a poskytování podpory, jakož i vytvořit předpoklady pro pružné nasazení prostředků. S touto reorganizací bylo spojeno zvýšení vybavení LSH vlastním kapitálem, které s ohledem na dohledné změny požadavků na kapitálovou přiměřenost přispělo k dlouhodobému zajištění schopnosti LSH expandovat. Spolková země dále zamýšlela zásadní přeorientování při hospodaření s nemovitostmi vlastněnými spolkovou zemí a využívanými různými subjekty a institucemi spolkové země s cílem snížit nehospodárnost.
(126)
Investor v podmínkách tržního hospodářství bude i v případě, pokud již drží podíly nějakého podniku, přezkoumávat ostatní možnosti investic mimo uvedený podnik. Pro investování dalších prostředků do veřejného podniku se rozhodne zpravidla jen tehdy, pokud za dodatečné prostředky může očekávat odpovídající renditu. Dlouhodobé vyhlídky vlastníka podílu na rentabilitu nebo také aspekty účinnosti a synergie nemusejí být tedy při otázce, zda přidělení kapitálu představuje státní podporu, v zásadě vůbec zohledněny. Namísto toho je třeba také kapitálový vklad vlastníka podílu, nezávisle na tom, jaká je motivace tohoto vkladu, poměřovat tím, zda může investor počítat s běžnou renditou za dodatečné prostředky v průběhu přiměřeného období.
(127)
Proti tomuto výkladu zásady investora v podmínkách tržního hospodářství, kterého se přidržela Komise již ve svém rozhodnutí 2000/392/ES (34), neměl Soud prvního stupně žádné námitky. Přitom se opíral rovněž o úvahu, že se i soukromý investor, který se již podílí na základním kapitálu podniku, za normálních podmínek nespokojí s tím, že mu jeho investice nezpůsobí ztráty nebo mu přinese jen omezené zisky. Spíše bude vždy usilovat o přiměřenou renditu za svou investici, a to podle konkrétních okolností a svých krátkodobých, střednědobých či dlouhodobých zájmů (35).
(128)
Podle zásady investora v podmínkách tržního hospodářství je tak pro přezkoumání v tomto případě klíčová otázka, zda by investor v podmínkách tržního hospodářství převedl kapitál, který vykazuje tytéž znaky jako prostředky spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko na podporu, za týchž podmínek, zejména s ohledem na předpokládanou renditu z investice.
b) Článek 295 Smlouvy o ES
(129)
Podle článku 295 Smlouvy o ES není dotčena úprava vlastnictví uplatňovaná v různých členských státech. Tím však není nijak ospravedlněno porušování pravidel hospodářské soutěže stanovených ve Smlouvě.
(130)
Německo v souvislosti s řízením o zemských bankách tvrdilo, že převedené prostředky nemohly být využity se ziskem jiným způsobem, než jako vklad do obdobné veřejné instituce. Převod proto z obchodního hlediska představoval nejsmysluplnější využití daných aktiv. Jakákoli úplata za vložení, tj. jakákoli dodatečná rendita z převedených aktiv, by tak byla dostačující pro to, aby s ohledem na „zásadu investora v podmínkách tržního hospodářství“ převod ospravedlnila.
(131)
S touto argumentací nelze souhlasit. Může být pravda, že vložení prostředků na podporu do LSH a z toho vyplývající možnost banky využít kapitál pro účely kapitálové přiměřenosti bylo z hospodářského hlediska nejsmysluplnější využití. Jakmile se však vydávají veřejné prostředky a jiná aktiva na komerční činnosti v rámci hospodářské soutěže, je třeba uplatňovat běžná tržní pravidla. To znamená, že jakmile se stát rozhodne, že aktiva určená pro veřejné účely využije (také) komerčně, musí za to vyžadovat úplatu, která odpovídá běžné tržní úhradě.
c) Absence změny vlastnické struktury
(132)
Způsob, kterým si může investor v podmínkách tržního hospodářství investující do banky zajistit běžnou tržní úhradu, spočívá v přiměřené účasti na zisku, jakož i vzestupu hodnoty banky. Toho lze dosáhnout změnou účastnických vztahů, která odpovídá kapitálovému vkladu. Investor tak může přiměřeně participovat na dividendách a na případném nárůstu hodnoty, které jsou výsledkem větších možností výnosu. Prostředkem pro zajištění přiměřené rendity z poskytnutého kapitálu by tedy bylo odpovídajícím způsobem zvýšit účast spolkové země na LSH, pokud celková výnosnost banky odpovídá běžné renditě, kterou ze své investice očekává investor v podmínkách tržního hospodářství. Tím by se stalo zbytečným vysvětlení otázky, zda je sjednaná úplata přiměřená části skutečně použité na podložení obchodu v rámci hospodářské soutěže. Spolková země Šlesvicko-Holštýnsko se však pro tento postup nerozhodla.
(133)
Potud Německo namítá, že z hlediska práva státních podpor není významné, jakým způsobem si spolková země Šlesvicko-Holštýnsko od LSH nechala přiznat úhradu za vložení kapitálu IB, neboť kapitálový vklad není nezbytně spojen s nabytím podílů na zisku a na hlasovacích právech. Dále je třeba také zohlednit, že vložením kapitálu IB do LSH měla spolková země Šlesvicko-Holštýnsko možnost za účast WestLB a Landesbank Baden-Württemberg na LSH docílit vyšší prodejní ceny, než by bylo možné bez tohoto vložení.
(134)
Pokud však přerozdělení podílů nelze prosadit, podle názoru Komise by se investor v podmínkách tržního hospodářství rozhodl pro investici jen tehdy, pokud bude smluvena alespoň přiměřená přímá úhrada. Investor v podmínkách tržního hospodářství se normálně nespokojí s tím, že mu jeho investice nezpůsobí ztráty nebo mu přinese jen omezenou renditu, nýbrž bude usilovat o maximalizaci výnosu ze svého majetku, a to podle konkrétních okolností a svých zájmů (36). Obvykle bude proto i soukromý investor, který již ve zvýhodněném podniku podíly drží, trvat buď na změně účastnických vztahů nebo na přiměřené, pevně stanovené úhradě. V opačném případě by se vzdal části rendity, která byla dodatečně získána díky vložení kapitálu, neboť také ostatním vlastníkům podílů plyne prospěch z vyšších dividend i vzestupu hodnoty podniku, aniž by sami poskytnuli odpovídající příspěvek.
(135)
Nic tedy neukazuje na to, že by se investor v podmínkách tržního hospodářství vzdal přiměřené přímé úhrady v situaci, která je srovnatelná s převodem prostředků na podporu na LSH a ve které ani nebylo možno prosadit přerozdělení podílů ani vlastník druhé poloviny podílů neposkytnul odpovídající kapitálový příspěvek, který by byl v přímé souvislosti s kapitálovým vkladem.
d) Kapitálová základna pro úhradu
(136)
Stejně jako u postupu v případě WestLB Komise zjišťuje přiměřenou úhradu za převedené prostředky na podporu a účelový rezervní fond ve formě nemovitostí na základě jejich komerční využitelnosti pro LSH. Komise také zde rozlišuje podle tzv. funkce rozšíření obchodní činnosti a (pouhé) tzv. funkce ručení prostředků na podporu daných k dispozici jako vlastní kapitál pro obchodní činnost úvěrové instituce.
(137)
Takzvanou funkcí rozšíření obchodní činnosti se u kapitálu rozumí rozšíření obchodního potenciálu prostřednictvím rizikových aktiv v důsledku uznání doplňkového vlastního kapitálu banky z hlediska právního dohledu. Styčným bodem pro běžnou tržní úhradu je potud úhrada, jakou by požadoval soukromý investor, který dává bance k dispozici základní kapitál. Pokud je kapitál daný k dispozici sice vykázán v rozvaze jako vlastní kapitál, bylo mu ale odepřeno uznání jako základní kapitál pro účely právního dohledu nebo je určen k podložení činností podpory, není k dispozici pro rozšíření obchodní činnosti. Kapitál však nemá význam pouze pro účely právního dohledu. Protože je věřitelům úvěrové instituce k dispozici alespoň pro účely ručení (tzv. funkce ručení), je jeho hospodářská funkce stále ještě srovnatelná s ručením nebo zárukou. Výše vlastního kapitálu vykázaného v rozvaze totiž podává vkladatelům banky informace o její bonitě a tím působí na podmínky, za jakých může banka přijímat cizí kapitál. Běžná tržní úhrada za tzv. funkci ručení kapitálu se vyměřuje podle úhrady, jakou by vyžadoval soukromý poskytovatel záruky od úvěrové instituce o srovnatelné velikosti a rizikovém zaměření jako u LSH.
(138)
Spolková země Šlesvicko-Holštýnsko převedla k 1. lednu 1991 na LSH kapitál IB, který po konečném auditu činil 1 306 milionů DEM. Vložený kapitál IB se rok za rokem zvyšoval a v roce 2003 dosáhl hodnoty 1 967,6 milionu DEM.
(139)
K rozvahovému dni 31. prosinci 1999 převedla spolková země na LSH navíc účelový rezervní fond ve formě nemovitostí, což vedlo ke zvýšení rozvahového vlastního kapitálu o […] milionů DEM. Po dvou dalších převodech činil tento účelový rezervní fond k 31. prosinci 2002 celkem […] milionů DEM.
(140)
Převedený kapitál IB každý rok uznal BAKred v plném rozsahu jako doplňkový základní kapitál (37). LSH jej však neměla pro podložení svého obchodu v rámci hospodářské soutěže plně k dispozici. Stejně jako v případě WestLB byl účelový rezervní fond zčásti doložen úkoly na podporu samotné IB. Tato část účelového rezervního fondu tak sice bance nebyla dána k dispozici pro rozšíření oblastí obchodní činnosti orientovaných na hospodářskou soutěž, plnila však pro LSH funkci ručení. Totéž platí pro účelový rezervní fond ve formě nemovitostí, který BAKred neuznal jako základní kapitál, který ale plnil pro banku funkci ručení.
(141)
Komise je toho názoru, že při zjišťování přiměřené úhrady nemůže záležet na tom, v jaké výši byl kapitán daný k dispozici skutečně využit. Rozhodující je pouze možnost využití kapitálu k rozšíření obchodní činnosti. I soukromý investor by se nespokojil s úhradou závislou na využití. Potud je Komise zajedno s názorem BdB, který poukázal na to, že pro investora v podmínkách tržního hospodářství, který nese riziko ztráty svého vkladu, je nepodstatné, zda úvěrová instituce využije přidělený kapitál skutečně k rozšíření obchodní činnosti. BdB právem poukazuje na to, že pro investora v podmínkách tržního hospodářství je rozhodující jedině to, že s přidělenou částkou sám již nemůže hospodařit, a tak nemůže dosáhnout žádných odpovídajících rendit. Pro zde probíranou otázku rozhodující kapitálové základny proto nehraje také žádnou roli, že LSH zcela doložila kapitál daný k dispozici pouze v letech 1999 až 2003.
(142)
Dále je třeba poukázat na to, že rozhodující okamžik pro zjištění úhrady za funkci rozšíření obchodní činnosti u kapitálu je ten okamžik, kdy BAKred uznal účelový rezervní fond jako základní kapitál pro účely právního dohledu. Podle tvrzení Německa mohl být kapitál teprve od tohoto okamžiku doložen rizikovými aktivy.
(143)
Pokud však byl kapitál již předtím vykázán v rozvaze jako vlastní prostředky, plnil alespoň funkci ručení, jak je vysvětleno výše. Totéž platí pro částku, kterou doložila sama IB, a pro účelový rezervní fond ve formě nemovitostí. To bude muset být zohledněno při zjišťování přiměřené úhrady.
e) Srovnání s ostatními nástroji vlastního kapitálu
(144)
Jak již bylo vysvětleno výše, je výchozím bodem pro úhradu běžnou na trhu v tomto případě úhrada, kterou by požadoval investor v podmínkách tržního hospodářství, který bance dává k dispozici vlastní kapitál.
(145)
Nelze popřít, že přímé srovnání prostředků na podporu převedených na LSH s ostatními transakcemi není možné. Ať již se transakce i v několika aspektech podobá určitým nástrojům, u každého nástroje existuje však tolik rozdílů, že každé srovnání platí jen omezeně. Proto lze podle postupu uplatňovaného v případě WestLB (38) přiměřenou úhradu zjistit i zde pouze tak, že převod majetku bude srovnáván s různými na trhu běžnými nástroji vlastního kapitálu, aby se v rámci srovnávání podobnosti určit nástroj, kterému se tento převod nejvíce podobá a který tedy představuje měřítko pro určení úhrady.
(146)
Podle stěžovatele lze prostředky na podporu shromážděné v účelovém rezervním fondu srovnávat pouze se základním kapitálem. Účelový rezervní fond byl BAKred uznán jako základní kapitál (kapitál „Třídy 1“), a proto může být také srovnáván pouze s takovými nástroji vlastního kapitálu, které byly v Německu v roce vložení uznávány jako základní kapitál. Naproti tomu podle Německa slouží srovnání s různými nástroji vlastního kapitálu pouze určení, jakému rizikovému profilu (a tím také jakému rozsahu úhrady) se investice z pohledu investora nejvíce podobá. Kapitál IB má tedy nejblíže k Perpetual Preferred Shares, požitkovým právům a účastem tichého společníka.
(147)
Je třeba vzít v úvahu, že nástroje, které Německo používá pro účely srovnání, přinášejí bance zpravidla pouze velmi omezenou část jejích vlastních prostředků. Jedná se o doplňkové nástroje, které doplňují „základní vlastní kapitál“, který se skládá hlavně ze základního kapitálu a otevřených rezervních fondů. Oproti tomu převodem prostředků na podporu se vlastní prostředky LSH pro účely výpočtu kapitálové přiměřenosti téměř ztrojnásobily. Vezmeme-li v úvahu pouhé zvýšení částky, kterou LSH mohla použít k podložení své obchodní činnosti, znamená to stále ještě zvýšení vlastních prostředků o více než 50 %. Ostatní uvedené nástroje byly podle tvrzení BdB obvykle použity pouze z mnohem menší části. S jedním ze srovnávaných nástrojů by nebylo možné stejným způsobem a trvale zvýšit kapitál LSH.
(148)
V této souvislosti je také třeba vyzdvihnout, že relativně široká škála inovativních nástrojů vlastního kapitálu týkajících se základních vlastních prostředků a doplňkových vlastních prostředků, kterou mají nyní úvěrové instituce ve více zemích k dispozici, ještě v Německu neexistovala, když v roce 1991 došlo k převodu kapitálu IB na LSH a když v roce 1993 LSH musela splnit přísnější kapitálové požadavky, které v tento okamžik vstoupily v platnost. Některé z těchto nástrojů byly rozvíjeny teprve od té doby, některé již existovaly, nebyly ale v Německu uznány. Nástroje, které byly v praxi hlavně k dispozici a byly používány, byly požitkové listy a podřízené závazky (oba jsou doplňkové vlastní prostředky, druhý nástroj byl uznáván teprve od roku 1993). Srovnání kapitálu IB s takovými inovativními nástroji, které byly většinou rozvinuty teprve později a zčásti byly k dispozici jen v jiných zemích, tak není přesvědčivé.
(149)
Ve vztahu k oběma nástrojům vlastního kapitálu, které hrají jako nejbližší referenční veličiny ústřední roli při srovnání provedeném Německem, totiž Perpetual Preferred Shares a požitkové listy, je třeba vyzdvihnout některé specifické aspekty. Perpetual Preferred Shares patří v některých zemích k základním vlastním prostředkům (základní kapitál), v Německu ale i nadále nejsou jako základní kapitál uznány. Požitkové listy spadají pouze mezi doplňkové vlastní prostředky, zatímco kapitál IB vykazuje kvalitu základních vlastních prostředků. Kapitál IB má proto pro LSH zdaleka větší užitek, protože LSH si s jeho pomocí může opatřit doplňkové vlastní prostředky (např. požitkové listy) až do stejné výše a rozšířit tak základnu vlastních prostředků. Pokud by po ztrátových letech opět následovaly ziskové roky, byly by na nominální hodnotu doplněny nejdříve požitkové listy a teprve potom kapitál IB. LSH má navíc kapitál IB k dispozici bez jakéhokoli časového omezení, zatímco požitkové listy se obvykle vydávají na deset let. Dále je třeba znovu upozornit na to, že enormní rozsah kapitálového vkladu je atypický, a v souvislosti s tím musí být spatřováno pořadí v případě ztrát. Protože je podíl majetku IB relativně vysoký, bude v případě výskytu větších ztrát využit relativně rychle.
(150)
Ze všech těchto důvodů se Komise domnívá, že srovnání s inovativními nástroji vlastního kapitálu provedené Německem není kvůli zvláštnostem kapitálu IB vhodné k tomu, aby sloužilo jako základ pro určení přiměřené úhrady za kapitál IB. V dorozumění ze dne 8. října 2004 strany navíc vycházely z podobnosti předmětné transakce se základním kapitálem.
(151)
Komise se dále připojuje k názoru BdB, že ujednání o podřízenosti obsažené v rámcové smlouvě mezi vlastníky podílů LSH, podle kterého kapitál IB nastupuje teprve po ostatním vlastním kapitálu LSH, nepředstavuje pro investora žádné snížené riziko. Přidělený kapitál představoval významnou část celkového základního kapitálu a tak je vysoce pravděpodobné, že kapitál bude alespoň částečně použit v případě ztrát.
f) Nevýhody likvidity
(152)
V zásadě se lze řídit argumentem LSH k nevýhodám likvidity. „Normální“ kapitálový vklad bance vytváří jak likviditu, tak i základnu vlastních prostředků, která je právními předpisy o dohledu požadována pro rozšíření její obchodní činnosti. Aby bylo možné kapitál plně využívat, tzn. aby mohla rozšířit svá 100 % rizikově vážená aktiva o faktor 12,5 (tzn. 100 děleno ukazatelem kapitálové přiměřenosti ve výši 8 %), musí se banka 11,5 krát refinancovat na finančních trzích. Zjednodušeně řečeno, z rozdílu 12,5 krát obdržených a 11,5 krát zaplacených úroků na tento kapitál a po odečtení ostatních nákladů banky (např. výdaje na správu) vyplývá zisk z vlastního kapitálu (39). Jelikož prostředky LSH na podporu nevytváří nejprve žádnou likviditu - protože převedený majetek a veškeré výnosy prostředků na podporu jsou ze zákona vyhrazeny na podporu hospodářské a bytové výstavby - měla LSH další náklady na financování ve výši částky kapitálu, jestliže získala potřebné prostředky na finančních trzích, aby plně vyčerpala obchodní možnosti, které se jí otevíraly díky dalšímu vlastnímu kapitálu, tzn. aby rozšířila rizikově vážené majetkové hodnoty o 12,5 násobek částky kapitálu (popř. aby zachovala existující majetkové hodnoty v této výši) (40). Kvůli těmto dalším nákladům, které u vlastního kapitálu poskytnutého v likvidní formě nevznikají, musí být ke zjištění přiměřené úplaty proveden odpovídající odpočet. Investor v podmínkách tržního hospodářství nemůže očekávat, že obdrží stejnou úplatu jako při kapitálovém vkladu v hotovosti.
(153)
Komise přitom však zastává názor, že nelze vzít v úvahu celkovou úrokovou sazbu pro refinancování. Náklady na refinancování jsou provozními výdaji a snižují tak zdanitelné příjmy. Čistý výsledek banky se tedy nesnižuje o částku dodatečně zaplacených úroků. Část těchto výdajů se totiž vyrovná prostřednictvím nižší daně z příjmu právnických osob. Jako dodatečné zatížení LSH musejí být v důsledku zvláštní povahy převedeného kapitálu zohledněny pouze čisté výdaje. Komise tedy vesměs uznává, že LSH vyvstaly dodatečné „náklady na likviditu“ ve výši „nákladů na refinancování minus daně z podnikání“ (41).
g) Přiměřená úhrada
(154)
Přiměřená úhrada za částku doložitelnou obchodem v rámci hospodářské soutěže se dá nepochybně zjistit různými způsoby. Všechny způsoby výpočtu ke zjištění úhrady za základní kapitál daný k dispozici se však řídí týmiž zásadami. Na základě těchto zásad zde Komise provede výpočet ve dvou krocích: nejprve se zjistí minimální úhrada, kterou by investor očekával za (hypotetickou) investici do základního kapitálu LSH. Následně se přezkoumá, zda by na trhu byla na základě zvláštností dotyčné transakce sjednána přirážka nebo sleva a případně zda může Komise uskutečnit dostatečně nosnou kvantifikaci.
(155)
Očekávaná rendita investice a riziko investice jsou podstatnými činiteli pro investiční rozhodnutí investora v podmínkách tržního hospodářství. Aby určil výši těchto obou prvků, zahrne investor do svého výpočtu veškeré dostupné informace o společnosti a o trhu. Přitom se opírá o historické průměrné rendity, které z obecného hlediska představují opěrný bod také pro budoucí výkonnost podniku, jakož i mimo jiné o analýzu obchodního modelu podniku, který platí pro období investice, analýzu strategie a kvality vedení podniku nebo relativních vyhlídek dotyčného hospodářského odvětví.
(156)
Investor jednající v podmínkách tržního hospodářství bude investovat jen tehdy, pokud investice umožní ve srovnání s nejbližším nejlepším alternativním využitím kapitálu vyšší renditu, popř. nižší riziko. Obdobně investor nebude investovat do podniku, jehož očekávání rendity jsou nižší než průměrná očekávání rendity jiných podniků se srovnatelným rizikovým profilem. V tomto případě lze předpokládat, že existují dostačující alternativy k přijatým investičním plánům, které slibují vyšší očekávání rendity při stejném riziku.
(157)
Existují různé metody pro zjišťování přiměřené minimální úhrady. Sahají od různých variant přístupu k financování až po model CAPM. Pro účely popisu různých přístupů má smysl rozlišovat mezi dvěma složkami, bezrizikovou renditou a rizikovou prémií specifickou pro projekt:
Přiměřená minimální rendita rizikové investice
=
bezriziková základní sazba + riziková prémie rizikové investice.
Přiměřená minimální rendita rizikové investice může být následně popsána jako součet bezrizikové výnosnosti a dodatečné rizikové prémie za převzetí rizika specifického pro investici.
(158)
V souladu s tím je základem pro jakékoli určení rendity existence formy investice bez rizika selhání s předpokládanou bezrizikovou renditou. Pro zjištění bezrizikové základní sazby se obvykle používá očekávaná rendita pevně úročených cenných papírů státních emitentů (popřípadě index zakládající se na těchto cenných papírech), protože takové cenné papíry představují formu investice se srovnatelně nepatrným rizikem. Rozdíly mezi různými metodami však spočívají ve zjišťování rizikové prémie:
-
Přístup k financování: očekávaná rendita vlastního kapitálu investora představuje z pohledu banky využívající kapitál budoucí náklady na financování. U tohoto přístupu se nejprve zjišťují historické náklady na vlastní kapitál, které vznikly bankám srovnatelným s dotčenou zemskou bankou. Aritmetický průměr historických nákladů na kapitál se pak porovná s budoucími očekávanými náklady na vlastní kapitál a tím také s očekávaným požadavkem investora na renditu.
-
Přístup k financování se složenou roční mírou růstu (Compound Annual Growth Rate): ústředním bodem tohoto přístupu je použití geometrické namísto aritmetické střední hodnoty.
-
CAPM: CAPM je nejznámější a nejčastěji testovaný model moderního finančnictví, s jehož pomocí lze renditu očekávanou investorem zjistit z následujícího vzorce:
Minimální rendita =
bezriziková základní sazba + (tržní riziková prémie × beta).
Riziková prémie pro investici vlastního kapitálu vznikne vynásobením tržní rizikové prémie faktorem beta (tržní riziková prémie × beta). Faktor beta se používá pro kvantifikaci rizika podniku ve vztahu k celkovému riziku všech podniků.
CAPM je převažující metodou pro výpočet rendit investice u velkých podniků kótovaných na burze. Protože však LSH není podnikem kótovaným na burze, není přímé odvození její hodnoty beta možné. Použití CAPM je tudíž možné pouze na základě odhadu faktoru beta.
(159)
Ve svém stanovisku ze dne 29. července 2003 došel BdB při použití modelu CAPM k okamžiku převodu dne 31. prosince 1990 k očekávané minimální úhradě za investici do základního kapitálu LSH ve výši 14,85 % ročně. Německo vyjádřilo proti použití CAPM zásadní výhrady. Navíc podle něj BdB vycházel z příliš vysokého faktoru beta a ještě chybně zjistil bezrizikovou základní úrokovou sazbu. Také tržní riziková prémie ve výši 4,6 % byla stanovena příliš vysoko. Na základě modelu CAPM by BdB správně musel dojít ke zřetelně nižší minimální úhradě za hypotetickou investici do základního kapitálu LSH. V rámci svého dorozumění o přiměřené tržní úhradě došly spolková země Šlesvicko-Holštýnsko, HSH Nordbank a BdB k výsledku, že přiměřená je minimální úhrada ve výši 9,29 %.
(160)
Strany založily své výpočty na modelu CAPM. Přitom stanovily za základ bezrizikovou základní úrokovou sazbu ve výši 6,61 %. Při zjištění této úrokové sazby se předpokládalo, že účelový majetek měl být dán LSH trvale k dispozici. Strany proto nepoužily bezrizikovou renditu, která se vztahuje k určitému dni a byla pozorována na trhu k okamžiku uskutečnění vkladu, pro pevně stanovené období investice (např. desetileté rendity pro vládní dluhopisy), neboť takový přístup by nebral v úvahu riziko reinvestice, tj. riziko neinvestovat po uplynutí období investice znovu ve výši bezrizikové úrokové sazby. Podle názoru stran bude riziko investice nejlépe zohledněno, pokud se za základ stanoví „Total Return Index“. Z uvedeného důvodu strany použily REX10 Performance Index, který vytvořila Deutsche Börse AG a který odráží výkonnost investice do dluhopisů Spolkové republiky Německo s přesně desetiletou splatností. Zde použitá indexová řada obsahuje příslušné stavy ke konci roku u REX10 Performance Index od roku 1970. Strany poté zjistily roční renditu, která odráží trend sledovaný v REX10 Performance Index, který byl stanoven za základ, v období mezi lety 1970 a 1990, a dospěly tak k bezrizikové základní úrokové sazbě ve výši 6,61 %.
(161)
Protože vklad měl být LSH skutečně dán k dispozici trvale, zdá se být postup směřující ke zjištění bezrizikové základní úrokové sazby v tomto zvláštním případě přiměřený. Použitý REX10 Performance Index rovněž představuje obecně uznávaný zdroj údajů. Zjištěná bezriziková základní úroková sazba se zde tudíž jeví jako přiměřená.
(162)
Faktor beta ve výši 0,670 byl odhadnut na základě posudku KPMG k tzv. „upraveným“ faktorům beta všech úvěrových institucí kótovaných v Německu na burze, který má Komise k dispozici. Na základě tohoto posudku a vzhledem k obchodní orientaci LSH musí být tento faktor beta pokládán za přiměřený.
(163)
Z pohledu Komise se dále zdá přijatelná i tržní riziková prémie ve výši 4,0 %. Již v řízení WestLB, které vedlo k rozhodnutí 2000/392/ES, bylo vícekrát pojednáno o tzv. všeobecné dlouhodobé tržní rizikové prémii, tedy o rozdílu mezi dlouhodobou průměrnou renditou na běžné akciové portfolio a na vládní dluhopisy. V odpovídajících posudcích k řízení byla v závislosti na metodě, zkoumaném období a základních údajích stanovena rozmezí od přibližně 3 % do 5 %. V posudku vypracovaném pro BdB bylo alternativně kalkulováno s hodnotami 3,16 % a 5 %, v dalším posudku vypracovaném pro WestLB v rámci téhož řízení bylo alternativně kalkulováno s hodnotami 4,5 % a 5 % a společnost Lehman Brothers, taktéž pracující pro WestLB, počítala se sazbou ve výši 4 %. Za těchto okolností nemá Komise v daném případě žádný důvod odchýlit se od tržní rizikové prémie použité v dorozumění. Vychází-li se z modelu CAPM, neexistují podle názoru Komise žádné pochybnosti, že minimální úhradu zjištěnou stranami lze v daném případě pokládat za přiměřenou.
(164)
Komise nemá důvod k domněnce, že minimální úhrada za hypotetickou investici do základního kapitálu, kterou strany zjistily, by ve zde posuzovaném případě neobstála v tržním testu. Komise proto jako přiměřenou minimální úhradu za účelový majetek stanoví hodnotu 9,29 % ročně (po dani z podnikání a před daní investora).
(165)
Dlouhodobá bezriziková sazba (německé dluhopisy spolkové vlády s platností 10 let) činila koncem roku 1990 8,98 %. LSH udala, že její náklady na refinancování na základě její finanční struktury činily k okamžiku převodu majetku 9,2 %. V dorozumění strany stanovily za základ dlouhodobou bezrizikovou sazbu ve výši 6,61 % (42). Navíc se strany shodly na tom, že budou předpokládat paušální sazbu daně ve výši 50 %. Podle toho strany docházejí k čisté refinanční sazbě ve výši 3,31 % a tím k odpovídající slevě za likviditu.
(166)
Na základě tohoto dorozumění a skutečnosti, že částka spadá do rámce již dříve uvedeného Německem, nemá Komise žádný důvod nepokládat tuto částku za přiměřenou a tak tuto částku stanoví za základ pro zjištění prvku podpory.
(167)
V praxi se při stanovení úhrady odpovídajícími přirážkami popř. slevami obecně zohledňují netypické okolnosti, které představují odchylku od normálního případu investice do základního kapitálu dotčeného podniku. Je ale třeba přezkoumat, zda v souladu se zvláštnostmi, zejména konkrétním rizikovým profilem převodu kapitálu IB, existují důvody pro přizpůsobení zjištěné minimální úhrady ve výši 9,29 %, kterou by soukromý investor očekával za (hypotetickou) investici do základního kapitálu LSH, a zda navíc může Komise uskutečnit metodicky dostatečně nosnou kvantifikaci. V této souvislosti se zdá být vhodné přezkoumání tří aspektů: za prvé neuskutečněné vydání nových podílů na společnosti a s tím spojených hlasovacích práv, za druhé mimořádně vysoký objem převodu majetku a za třetí chybějící zastupitelnost investice.
(168)
Spolková země v důsledku vkladu neobdržela žádná další hlasovací práva. Pokud se investor vzdá hlasovacích práv, nechá si tím ujít možnost ovlivňovat obchodní vedení banky při jeho rozhodnutích. Pokud by byla zvýšena hlasovací práva spolkové země, držela by spolková země více než 50 % hlasovacích práv, tzn. že by se stala většinovým vlastníkem. Výměnou za to, že ponese vyšší riziko ztráty, aniž by se naopak odpovídajícím způsobem zvýšil jeho vliv na podnik, by investor v podmínkách tržního hospodářství (i při zmírnění rizika interními dohodami s ostatními vlastníky podílů) požadoval vyšší úhradu. Vycházejíc ze zvýšené úhrady za prioritní akcie oproti kmenovým akciím a v souladu se stěžovatelem BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a LSH, které zde jako výsledek svých rozhovorů ze srpna/září 2004 považují za odpovídající sazbu ve výši 0,3 % ročně (po zdanění), považuje Komise přirážku ve výši alespoň 0,3 % ročně (po dani z podnikání) za přiměřenou. Také strany dorozumění považují přirážku ve výši 0,3 % kvůli chybějícímu vydání nových hlasovacích práv za přiměřenou.
(169)
Objem převedeného majetku a vliv, jaký to mělo z pohledu směrnice o kapitálové přiměřenosti na LSH, již byly zmíněny. Vložením kapitálu IB se základní kapitál LSH výrazně zvýšil, a sice aniž by vznikly náklady na akvizici a správu. Investor v podmínkách tržního hospodářství by při vkladu kapitálu s relativně a absolutně velkou částkou úhrnu majetku IB pravděpodobně požadoval přirážku. Na druhou stranu nelze vklad základního kapitálu ve výši přibližně 1,3 miliardy DEM do jedné z největších německých univerzálních bank považovat právě s ohledem na mimořádnou kapitálovou potřebu evropských úvěrových institucí z důvodu směrnice o kapitálové přiměřenosti za vklad mimo jakýkoli normální obchodní rozsah. K tomu přistupuje skutečnost, že velký objem lze pokládat za známku podobnosti majetkového vkladu se základním kapitálem, neboť v okamžiku vložení koncem roku 1990 byly objemné vklady tichého společníka na trhu netypické. Pokud by se při investici podobné základnímu kapitálu použil objem převedeného majetku, aby se obhájila další přirážka, znamenalo by to tedy nepřípustné dvojí zohlednění objemu. Komise proto nepovažuje za dostatečně jistě prokázané, že by investor v podmínkách tržního hospodářství požadoval za danou absolutní a relativní velikost přiděleného kapitálu zvláštní přirážku. Komise tak ve prospěch LSH odhlédne od toho, aby uložila přirážku související s objemem převodu majetku. Podobně vychází dorozumění z toho, že kvůli objemu převedeného majetku nemá být uložena žádná přirážka.
(170)
Nakonec je třeba poukázat na chybějící zastupitelnost investice, tzn. chybějící možnost investovaný kapitál kdykoli z podniku také znovu odebrat. Normálně může investor nástroj vlastního kapitálu na trhu prodat třetím osobám a tak ukončit svou investici. Normální vklad základního kapitálu probíhá při podrobném pozorování následovně: investor vloží majetek na straně aktiv v rozvaze (ať již v hotovosti nebo jako nepeněžitý vklad). Na straně pasiv tomu zpravidla odpovídá obchodovatelný podíl ve prospěch investora, např. u akciové společnosti to jsou akcie. Tyto akcie může prodat třetím osobám. Tak sice již nemůže znovu odebrat svou původně vloženou majetkovou hodnotu, protože nyní spadá do vlastního kapitálu společnosti k ručení a on s ní nemůže disponovat. Může ale prodejem akcie získat hospodářskou protihodnotu. Jeho kapitálový vklad je tak zastupitelný. Kvůli zvláštním okolnostem převodu kapitálu IB spolková země tuto možnost neměla. Přesto Komise nespatřuje důvod pro další přirážku. Spolková země sice neměla možnost, aby získala hospodářskou protihodnotu prostřednictvím volné obchodovatelnosti investice, ovšem vždy existovala možnost, aby účelový majetek zákonem znovu vyňala z LSH a případně dosáhla vyšších rendit opětovným vkladem do jiných subjektů. Také zde vychází dorozumění mezi BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a HSH Nordbank z toho, že kvůli chybějící zastupitelnosti majetku by neměla být uložena žádná přirážka.
(171)
Komise proto považuje celkovou přirážku k renditě ve výši 0,3 % ročně (po dani z podnikání a dani investora) výměnou za vzdání se dodatečných hlasovacích práv za přiměřenou.
(172)
Na základě všech těchto úvah a ve shodě se stěžovatelem BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a LSH dospěla Komise k závěru, že přiměřená úhrada by činila 6,28 % ročně (po dani z podnikání), tedy normální rendita za dotyčnou investici by činila 9,29 % plus 0,3 % kvůli zvláštnostem transakce minus 3,31 % kvůli výdajům na financování, které LSH vznikly z důvodu chybějící likvidity převedeného majetku.
(173)
Jak již bylo uvedeno, měl kapitál IB pro LSH materiální hodnotu již před jeho uznáním ze strany BAKred jako základní kapitál ve smyslu zákona o poskytování úvěrů (KWG), neboť již od okamžiku jeho vložení byl v rozvaze uváděn jako vlastní kapitál. Totéž platí pro částku doloženou IB a pro účelový rezervní fond ve formě nemovitostí. Její ekonomická funkce je přitom srovnatelná se zárukou nebo ručením. Za vystavení se takovému riziku by investor v podmínkách tržního hospodářství vyžadoval přiměřenou úhradu. Německo nejprve považovalo výchozí sazbu ve výši 0,3 % ročně za funkci ručení ve prospěch LSH, kterou Komise uznala v rozhodnutí 2000/392/ES (43), za nepřiměřenou. V rozhodnutí 2000/392/ES byla na uvedenou sazbu 0,3 % ročně uvalena přirážka ve výši dalších 0,3 % ročně, protože na jednu stranu jsou záruky avala obvykle spojeny s určitými transakcemi a časově omezené (což u WestLB nebylo) a na druhou stranu částka daná k dispozici WestLB ve výši více než 3,4 miliardy DEM převyšuje částku, která bývá normálně krytá takovými bankovními zárukami.
(174)
Na základě zásadní srovnatelnosti mezi WestLB a LSH, jakož i z nedostatku ostatních opěrných bodů, Komise vychází z toho, že tato sazba odpovídá úhradě, kterou by LSH musela zaplatit na trhu také za převzetí záruky avala ve svůj prospěch.
(175)
Také zde vychází dorozumění mezi BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a LSH z toho, že přirážka ve výši 0,3 % ročně. se zdá být odůvodněná. Komise proto pokládá přirážku u LSH za oprávněnou a stanoví za základ sazbu ve výši 0,3 % ročně. jako přiměřenou úhradu za funkci kapitálu k ručení od okamžiku zahrnutí kapitálu do rozvahy k 1. lednu 1991 do uznání ze strany BAKred. Sazbu ve výši 0,3 % ročně. po zdanění strany použily při výpočtu prvku podpory v tabulce připojené k dorozumění.
(176)
Německo předneslo, že od úhrady, která má být zaplacena, by měly být odečteny dividendy IB vyplacené zemi v letech 1993 až 2002 ve výši 99,9 milionů DEM. Podle zásady investora v podmínkách tržního hospodářství, který na základě informací, které má v okamžiku provedení investice k dispozici, buď může očekávat přiměřenou renditu, nebo sjedná přímou úhradu, však nemůže záležet na provedených platbách a realizovaných nárůstech hodnoty, ke kterým dojde po uskutečnění investice. Určujícími faktory nemohou být proto výplaty dividend nebo nárůsty hodnoty, které nelze předem vypočítat.
(177)
Komise proto zastává názor, že v daném případě nelze odečíst výplaty dividend IB od úhrady, která má být zaplacena.
h) Synergické účinky
(178)
LSH se domnívá, že při posuzování úhrady, kterou spolková země obdržela, musí být uváženy také synergické výhody dosažené tímto vložením. Je však jasně zřejmé, že vlastní účel převodu spočíval v poskytnutí základny vlastního kapitálu pro LSH, která by byla slučitelná s novými předpisy o kapitálové přiměřenosti. Synergie byly považovány za pozitivní (vedlejší) efekt, v tomto okamžiku ale určitě nebyly hlavním důvodem pro transakci.
(179)
Pokud ještě IB vzniknou takové synergie a úspory, bude to prospěšné pro WKA a WAK díky snížení nákladů (a tím také pro zemi), nelze to ale považovat za protiplnění LSH za poskytnutí základních vlastních prostředků. Protože se těmito synergiemi ani nesnižuje využitelnost převedeného kapitálu pro LSH, ani se pro LSH nezvyšují náklady vyplývající z převodu, neměly by synergie mít žádný vliv na výši úplaty, kterou by od banky mohl vyžadoval investor jednající podle principů tržní ekonomiky za poskytnutý vlastní kapitál. Také v případě skutečné výhody pro zemi v důsledku synergií by každého soutěžitele konkurence nutila, aby zemi za finanční nástroj (kapitál IB) k přiměřené úplatě za poskytnutý vlastní kapitál ještě „zaplatil úhradu“ ve formě takových výhod.
(180)
Synergie v důsledku spojení ostatně normálně vznikají v obou podnicích, které se na spojení podílí. Lze jen obtížně pochopit, proč by LSH neměla z těchto výhod mít žádný prospěch.
i) Změna zákona ke dni 1. června 2003
(181)
Německo doložilo, že s právním účinkem k 1. červnu 2003 byla IB vyňata z majetku LSH. Účelový majetek ve formě nemovitostí byl s právním účinkem k 1. červnu 2003 vyjmut z LSH.
(182)
V důsledku toho již nebylo možné, aby LSH od 1. června 2003 riziková aktiva vyplývající z obchodu LSH v rámci hospodářské soutěže podložila účelovým majetkem nebo tento majetek používala ve funkci ručení.
(183)
Komise tak považuje za prokázané, že vyčleněním účelového majetku bylo zde zkoumané zvýhodnění ke dni 1. června 2003 ukončeno.
j) Prvek podpory
(184)
Podle výše uvedených výpočtů Komise dochází k výsledku, že úhrada, kterou by měla LSH zaplatit za účelový majetek uznaný ze strany BAKred jako základní kapitál, činí 6,28 % ročně po zdanění a 0,3 % po zdanění za rozdíl mezi touto částí a částkou vykázanou v rozvaze LSH jako vlastní kapitál, jakož i za účelový rezervní fond ve formě nemovitostí.
(185)
Tato úplata by bývala musela být poskytnuta od 1. ledna 1991 až do ukončení zvýhodnění 31. května 2003.
(186)
LSH zaplatila úplatu pouze za částku, kterou mohla využít k podložení své obchodní činnosti.
(187)
Prvek podpory lze vypočítat jako rozdíl mezi skutečnými platbami a platbami, které by odpovídaly tržním podmínkám.
(188)
Následující tabulka znázorňuje výpočet prvku podpory:
Diagram 4:
Výpočet prvku podpory (v milionech DEM)
V milionech DEM
1991 (44)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 měsíců)
Kapitál IB celkem
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
1.
Částka doložitelná pro LSH
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
2.
Částka doložená IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
3.
Částka od 1. 1. 1991 do 30. 8. 1991
870,7
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
4.
Účelový rezervní fond ve formě nemovitostí
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[…]
[…]
[…]
[…]
Úplata ve výši 6,28 % (po zdanění) za 1.
21,3
63,6
59,9
64,3
68,6
73,6
79,4
84,5
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Úplata ve výši 0,3 % (po zdanění) za 2.
0,3
0,9
1,2
1,1
1,1
1,2
1,2
1,3
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Úplata ve výši 0,3 % (po zdanění) za 3.
2,6
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
Úplata ve výši 0,3 % (po zdanění) za 4.
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[…]
[…]
[…]
[…]
Celková úplata v souladu s trhem
24,2
64,5
61,1
65,4
69,7
74,8
80,6
85,8
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Skutečná úplata (po zdanění)
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Prvek podpory
24,2
64,5
60,2
63,0
68,7
72,3
75,6
79,2
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(189)
Prvek podpory pro období od poskytnutí podpory do 31. května 2003 včetně tak činí vyjádřeno v německých markách 845,6 milionu DEM. Tuto částku je třeba přepočítat na eura a činí 432,3 milionu EUR.
1.3. NARUŠENÍ HOSPODÁŘSKÉ SOUTĚŽE A OVLIVNĚNÍ OBCHODU MEZI ČLENSKÝMI STÁTY
(190)
V důsledku liberalizace finančních služeb a integrace finančních trhů je bankovnictví ve Společenství stále citlivější vůči narušování hospodářské soutěže. Tento vývoj se v současné době ještě zostřuje v souvislosti s Hospodářskou a měnovou unií, která na trzích finančních služeb odstraňuje přetrvávající překážky pro hospodářskou soutěž.
(191)
Zvýhodněná LSH působila v oblasti bankovnictví jak na regionální tak i mezinárodní úrovni. LSH se považovala za univerzální obchodní banku, centrální banku pro spořitelny a za státní a komunální banku. Přes svůj název, svou tradici a své zákonem upravené úkoly nebyla LSH v žádném případě pouze místní nebo regionální bankou.
(192)
Tím se jednoznačně ukazuje, že LSH poskytovala bankovní služby v hospodářské soutěži s jinými evropskými bankami mimo území Německa a - protože banky z dalších evropských zemí působí v Německu - i na území Německa.
(193)
Je třeba poukázat na to, že mezi vlastním kapitálem úvěrové instituce a jejími bankovními aktivitami existuje velmi úzká souvislost. Banka může pracovat a rozšiřovat své komerční činnosti pouze s dostatečným uznaným vlastním kapitálem. Protože LSH byla prostřednictvím státního opatření takovým vlastním kapitálem pro účely kapitálové přiměřenosti vybavena, byly bezprostředně ovlivněny její obchodní možnosti.
(194)
Konstatuje se tedy, že podpory pro LSH narušují hospodářskou soutěž a ovlivňují obchod mezi členskými státy.
1.4. VÝSLEDEK
(195)
Na základě všech těchto úvah lze konstatovat, že jsou splněna veškerá kritéria čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a převod účelového majetku tudíž obsahuje státní podporu ve smyslu uvedeného článku.
2. SLUČITELNOST SE SPOLEČNÝM TRHEM
(196)
Dále je nutné zkoumat, zda může být podpora považována za slučitelnou se společným trhem. Přitom je třeba poznamenat, že LSH s ohledem na případné prvky podpory v rámci převodu kapitálu IB a nemovitostí uplatňovala pouze ustanovení o výjimkách čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
(197)
Žádné z ustanovení o výjimkách čl. 87 odst. 2 Smlouvy o ES nelze použít. Podpora nemá ani sociální povahu, ani se neposkytuje individuálním spotřebitelům. Rovněž nejsou nahrazovány škody způsobené přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi, ani nejsou vyrovnávána hospodářská znevýhodnění způsobená rozdělením Německa.
(198)
Protože podpora nemá žádný regionální cíl - není určena ani k napomáhání hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností ani k usnadnění rozvoje určitých hospodářských oblastí - neuplatní ani čl. 87 odst. 3 písm. a) ani regionální aspekty čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES. Podporou se nenapomáhá ani uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu. Cílem podpory rovněž není pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví.
(199)
Protože další ekonomická existence LSH nebyla ve hře v okamžiku, kdy bylo opatření provedeno, nevyvstává otázka, zda by úpadek jedné jediné velké úvěrové instituce jako LSH v Německu mohl vést ke všeobecné krizi bankovního sektoru, což by podle čl. 87 odst. 3 písm. b) Smlouvy o ES mohlo ospravedlnit podporu k nápravě vážné poruchy německého hospodářství.
(200)
Podle čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES mohou být podpory považovány za slučitelné se společným trhem, pokud usnadňují rozvoj určitých hospodářských činností. Toto by mohlo zásadně platit i pro podpory na restrukturalizaci v bankovním sektoru. V daném případě ale neexistují předpoklady pro použití tohoto ustanovení o výjimce. LSH není označena za podnik v obtížích, jehož opětovné dosažení rentability by mělo být podporováno státními podporami.
(201)
Ustanovení čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, které za určitých okolností připouští výjimky z pravidel Smlouvy o ES o státních podporách, platí zásadně také pro sektor finančních služeb. Komise to potvrdila ve své zprávě o službách obecného hospodářského zájmu v bankovním sektoru (45). LSH tvrdila, že poskytuje služby obecného hospodářského zájmu a že se přitom v míře, ve které jsou využívány případné příspěvky spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko pro účely v oblasti úkolů ve veřejném zájmu popř. služeb obecného zájmu, nejedná o protiprávní státní podpory. LSH pro to ovšem nesplňuje formální předpoklady: nebyly přesně uvedeny ani konkrétní úkoly, které LSH plní v rámci poskytování služeb obecného hospodářského zájmu, a zejména ani s tím konkrétně spojené náklady, které vznikají z této činnosti. Proto je jasné, že důvodem převedení bylo dostat LSH do takové situace, aby splňovala nové požadavky na vlastní kapitál, což nijak nesouviselo s jakýmikoli službami obecného hospodářského zájmu. V daném případě proto nelze použít ani toto ustanovení o výjimce.
(202)
Protože nelze použít žádnou z výjimek ze zásadního zákazu státních podpor podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, nemůže být stávající podpora považována za slučitelnou s touto smlouvou.
3. NEJEDNÁ SE O EXISTUJÍCÍ PODPORU
(203)
Oproti tvrzení Německa resp. LSH nelze vklad kapitálu považovat ani za podporu, na kterou se vztahuje úprava existující podpory u institucionální odpovědnosti a ručení zřizovatele.
(204)
Za prvé není od počátku naplněna skutková podstata ručení zřizovatele ve formě ručení za ztrátu vůči věřitelům pro případ, že by majetek banky již nepostačoval k jejich uspokojení. Kapitálový vklad se neorientuje ani na uspokojování věřitelů zemské banky a ani nebyl majetek zemské banky vyčerpán.
(205)
Za druhé není naplněna ani skutková podstata institucionální odpovědnosti úvěrové instituce. Tato odpovědnost zavazuje zřizovatele úvěrové instituce (zemi Šlesvicko-Holštýnsko), aby LSH vybavil prostředky, které jsou potřebné pro řádný provoz zemské banky, pokud se rozhodne pro pokračování její existence. LSH však nebyla k okamžiku kapitálového vkladu rozhodně v situaci, ve které již nebyl například z důvodu nedostatku vlastních prostředků možný řádný provoz. Kapitálový vklad nebyl tedy nezbytný pro zachování řádného provozu zemské banky. Mnohem spíše ke kapitálovému vkladu došlo proto, aby se zemská banka ocitla v situaci, kdy se díky rozšíření jejího vybavení kapitálem vzhledem ke zpřísnění předpisů o podílu základního kapitálu a vlastních prostředků, které bylo zavedeno dne 30. června 1993, zabrání jinak nezbytnému snížení objemu obchodů/rizikových aktiv zemské banky, popř. (navíc) zemské bance umožní jejich budoucí rozšíření. LSH proto ve smyslu vědomého hospodářského kalkulu spolkové země jako spoluvlastníka mohla i v budoucnu využít v hospodářské soutěži šance na trhu. Na takové normální ekonomické rozhodnutí spolkové země jako spoluvlastníka nelze ovšem „nouzový předpis“ o institucionální odpovědnosti úvěrové instituce aplikovat. Z nedostatku jiné úpravy existující podpory podle čl. 87 odst. 1 a čl. 88 odst. 1 Smlouvy o ES je proto nutné tento kapitálový vklad klasifikovat jako novou podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 a čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES a adekvátně jej přezkoumat.
X. ZÁVĚR
(206)
Komise konstatuje, že Německo poskytlo opatření podpory protiprávně, přičemž porušilo čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES. Podpora je tudíž protiprávní.
(207)
Podpora nemůže být považována za slučitelnou se společným trhem ani podle čl. 87 odst. 2 resp. odst. 3 ani podle jiného ustanovení Smlouvy o ES. Proto se podpora prohlašuje za neslučitelnou se společným trhem, musí být odstraněna a prvek podpory protiprávního opatření musí být německou vládou vyžádán zpět.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve výši 432,3 milionu EUR, kterou Německo v období od 1. ledna 1999 do 31. května 2003 poskytlo ve prospěch společnosti Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale, nyní HSH Nordbank AG, je neslučitelná se společným trhem.
Článek 2
Německo přijme veškerá opatření potřebná k tomu, aby bylo možno získat od příjemce nazpět podporu uvedenou v článku 1, jež mu byla poskytnuta protiprávně.
Článek 3
Navrácení se provede bezodkladně a v souladu s postupem vnitrostátního práva za předpokladu, že tento postup umožní okamžitý a účinný výkon tohoto rozhodnutí.
Částka, která má být navrácena, zahrnuje úroky od okamžiku, kdy byla protiprávní podpora k dispozici příjemci, až do okamžiku jejího skutečného navrácení.
Úroky se vypočítají podle ustanovení kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (46).
Článek 4
Německo sdělí Komisi ve lhůtě dvou měsíců po oznámení tohoto rozhodnutí, za použití dotazníku uvedeného v příloze, jaká opatření přijalo k provedení tohoto rozhodnutí.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 20. října 2004.
DECISÃO DA COMISSÃO
de 20 de Outubro de 2004
sobre um auxílio concedido pela Alemanha a favor do Landesbank Schleswig-Holstein - Girozentrale, actualmente HSH Nordbank AG
[notificada com o número C(2004) 3930]
(Apenas faz fé o texto em língua alemã)
(Texto relevante para efeitos do EEE)
(2006/741/CE)
A COMISSÃO DAS COMUNIDADES EUROPEIAS
Tendo em conta o Tratado que institui a Comunidade Europeia, nomeadamente o n.o 2, primeiro parágrafo, do artigo 88.o,
Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, nomeadamente o n.o 1, alínea a), do artigo 62.o,
Após ter convidado o Estado-Membro e as outras partes interessadas a apresentarem as suas observações (1), em conformidade com o disposto nos referidos artigos, e tendo em conta essas observações,
Considerando o seguinte:
I. PROCEDIMENTO
(1)
O procedimento tem como objecto a transferência do Wohnungsbaukreditanstalt do Land de Schleswig-Holstein (a seguir denominado WKA), do Wirtschaftsaufbaukasse Schleswig-Holstein AG (a seguir denominado WAK) e da reserva especial Liegenschaften (terrenos) pelo Land de Schleswig-Holstein para o Landesbank Schleswig-Holstein - Girozentrale (a seguir denominado LSH). O procedimento está associado a seis outros procedimentos contra a Alemanha por motivo de cessão de activos a bancos dos Länder (Landesbanken), principalmente o Westdeutsche Landesbank Girozentrale (WestLB).
(2)
Em 12 de Janeiro de 1993, a Comissão transmitiu à Alemanha um pedido de informações sobre um aumento de capital do WestLB de 4 mil milhões de DEM, resultante da incorporação da Wohnungsbauförderanstalt (Wfa), bem como sobre aumentos análogos dos fundos próprios dos Landesbanken de outros Länder. Perguntava-se, designadamente, em que Landesbanken tinham ocorrido transferências de empresas públicas, e solicitavam-se informações sobre os motivos que justificavam essas transacções.
(3)
A Alemanha respondeu por cartas de 16 de Março e 17 de Setembro de 1993. A Comissão solicitou informações adicionais por cartas de 10 de Novembro e 13 de Dezembro de 1993, às quais a Alemanha respondeu por carta de 8 de Março de 1994.
(4)
Por cartas de 31 de Maio e 21 de Dezembro de 1994, a Bundesverband deutscher Banken e.V. (BdB - Federação dos Bancos Alemães), que representa os bancos privados com sede na Alemanha, informou a Comissão de que o WKA e o WAK, incluindo o respectivo património, tinham sido cedidos na totalidade ao LSH, com efeitos a 1 de Janeiro de 1991. Simultaneamente, as atribuições do WKA e do WAK foram transferidas para o Investitionsbank Schleswig Holstein (a seguir denominado IB) fundado anteriormente. O IB era gerido como um departamento especial do LSH. A BdB considerou que o aumento dos fundos próprios do LSH resultante desta operação constituía uma distorção da concorrência em benefício deste último, uma vez que não tinha sido acordada uma remuneração em conformidade com o princípio do investidor que opera numa economia de mercado. Pela carta de 21 de Dezembro de 1994, a BdB apresentou uma denúncia formal e convidou a Comissão a dar início a um procedimento contra a Alemanha ao abrigo do n.o 2 do artigo 93o do Tratado CE (actual n.o 2 do artigo 88o).
(5)
A denúncia referia-se igualmente a transferências análogas de activos a favor do Landesbank Berlin, do Westdeutsche Landesbank, do Norddeutsche Landesbank, do Hamburger Landesbank e do Bayerische Landesbank. Em Fevereiro e Março de 1995 e em Dezembro de 1996, diversos bancos associaram-se, a título individual, à denúncia apresentada pela sua federação.
(6)
Por cartas de 6 de Agosto de 1997 e de 30 de Julho de 1998, a BdB informou a Comissão de mais duas transferências de activos, em Schleswig-Holstein e Hessen, a favor do LSH e do Landesbank Hessen-Thüringen. Segundo dados da BdB, o Land de Schleswig-Holstein tencionava ceder os seus terrenos urbanizados ao IB e afectar estes fundos ao capital próprio do LSH enquanto reserva especial. A BdB remeteu neste contexto para o artigo 20.o de um projecto de lei que alterava a lei relativa ao banco de investimento (Gesetz zur Änderung des Investitionsbankgesetzes) do Land de Schleswig-Holstein (versão de 26 de Junho de 1997), segundo o qual os activos sob a forma de terrenos deviam ser integrados, após dedução das dívidas, no capital próprio do LSH enquanto reserva especial. A BdB remeteu para a fundamentação do artigo 20.o do projecto de alteração, segundo a qual a reserva especial «terrenos» fazia parte do capital próprio de garantia do Landesbank, em conformidade com os princípios estipulados na lei relativa às instituições de crédito (Kreditwesengesetz). O objectivo expresso na fundamentação da lei de «mobilizar os activos do Land a fim de criar liquidez sem perda dos poderes de disposição e de decisão do Land» não seria atingido se o LSH tivesse de pagar efectivamente o preço de mercado pelos bens imóveis transferidos.
(7)
A Comissão começou por examinar a cessão de activos ao WestLB, referindo, contudo, que se basearia na decisão relativa ao WestLB (2) para estudar os casos de cessão aos outros bancos. Com a Decisão 2000/392/CE (3) a Comissão declarou finalmente em 1999 que a medida de auxílio (a diferença entre a remuneração paga e a remuneração normal de mercado) era incompatível com o mercado comum, tendo consequentemente ordenado a recuperação do auxílio. Esta decisão foi anulada pelo Tribunal de Primeira Instância das Comunidades Europeias por acórdão de 6 de Março de 2003 (4), por falta de fundamentação relativamente a dois elementos utilizados para o cálculo do montante da remuneração, tendo de resto sido plenamente confirmada.
(8)
Em 1 de Setembro de 1999, a Comissão transmitiu à Alemanha um pedido de informações relacionado com as cessões aos outros Landesbanken. Por carta de 8 de Dezembro de 1999, a Alemanha transmitiu informações sobre a transferência do WKA e do WAK para o LSH, completando essas informações por carta de 22 de Janeiro de 2001. A um outro pedido de informações de 22 de Fevereiro de 2001 foi dada resposta por carta da Alemanha de 3 de Maio de 2001.
(9)
Por carta de 13 de Novembro de 2002, a Comissão comunicou à Alemanha a sua intenção de dar início ao procedimento formal previsto no n.o 2 do artigo 88.o do Tratado CE relativamente à transferência do WKA, do WAK e da reserva especial «terrenos» do Land de Schleswig-Holstein para o LSH. Simultaneamente, a Comissão deu início também a procedimentos relativamente a operações análogas de cessão de activos ao Norddeutsche Landesbank Girozentrale, ao Bayerische Landesbank - Girozentrale, ao Hamburgische Landesbank - Girozentrale e ao Landesbank Hessen-Thüringen. Em Julho de 2002, a Comissão tinha já iniciado um procedimento em relação à transferência do Wohnungsbaukreditanstalt para o Landesbank Berlin.
(10)
As decisões que dão início aos procedimentos foram publicadas no Jornal Oficial da União Europeia (5). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentarem as suas observações.
(11)
Por carta de 11 de Abril de 2003, o LSH apresentou as suas observações no que respeita ao início do procedimento relativo ao LSH.
(12)
Por carta de 14 de Abril de 2003, a Alemanha apresentou as suas observações relativamente ao início do procedimento.
(13)
Por carta de 29 de Julho de 2003, a BdB apresentou as suas observações relativamente ao conjunto das decisões de início de procedimentos de 13 de Novembro de 2002.
(14)
Em resposta a novo pedido de informação da Comissão, datado de 11 de Setembro de 2003, a Alemanha transmitiu informações adicionais, por cartas de 29 de Outubro e 6 de Novembro de 2003, nas quais se referia igualmente às observações apresentadas pela BdB sobre o LSH. Por carta de 30 de Outubro de 2003, a Alemanha transmitiu também comentários do Land da Renânia do Norte-Vestefália e do WestLB sobre as observações da BdB respeitantes aos cinco procedimentos relativos aos Landesbanken iniciados em Novembro de 2002.
(15)
A Comissão enviou novos pedidos de informação em 7 e 30 de Abril, 19 de Maio e 12 de Agosto de 2004, aos quais a Alemanha respondeu por cartas de 1 e 28 de Junho, 27 de Maio, 23 de Junho, 27 de Agosto e 30 de Setembro de 2004.
(16)
Em 19 de Julho de 2004, a BdB, autora da denúncia, o Land da Renânia do Norte-Vestefália e o WestLB AG apresentaram um acordo provisório sobre a remuneração adequada dos activos cedidos. Esta remuneração deveria, no seu entender, servir de base à decisão da Comissão. A Comissão recebeu a versão final deste acordo em 13 de Outubro de 2004. A BdB, o Land de Schleswig-Holstein e o HSH Nordbank - constituído em 2003 a partir do LSH e do Hamburgische Landesbank - transmitiram igualmente, em 29 de Setembro de 2004, um acordo provisório sobre a remuneração adequada do património com afectação específica cedido. No período que se seguiu, a Comissão recebeu diversas cartas destas partes interessadas, bem como da Alemanha. A versão final do acordo relativo à cessão de património com afectação específica ao LSH deu entrada na Comissão em 14 de Outubro de 2004. Foram também obtidos acordos nos outros casos de cessão de activos a bancos dos Länder, exceptuando o Landesbank Hessen-Thüringen, os quais foram transmitidos à Comissão.
II. DESCRIÇÃO PORMENORIZADA DAS MEDIDAS
1. LANDESBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN - GIROZENTRALE
(17)
O Landesbank Schleswig-Holstein - Girozentrale (LB Kiel), com sede em Kiel, era, com um balanço total do grupo de 145 500 milhões de euros (situação em 31 de Dezembro de 2002), um dos 15 maiores bancos alemães. Fundado em 1917 como banco da Província de Schleswig-Holstein, era uma instituição de crédito de direito público com a forma jurídica de um estabelecimento de direito público (Anstalt des öffentlichen Rechts).
(18)
Desde 1994, eram proprietários do LSH o grupo WestLB (39,9%), o Land de Schleswig-Holstein (25,05%), o Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein (25,05%) e o Landesbank Baden-Württemberg (10%). Esta estrutura patrimonial assentava na cessão de participações realizada em 1 de Janeiro de 1994 pelo Land de Schleswig-Holstein e pelo Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein a favor do WestlB e do Landesbank Baden-Württemberg. Antes desta cessão, o Land e o Sparkassen- und Giroverband detinham cada um 50% das participações.
(19)
Em 2 de Junho de 2003, a fusão do LSH e do Hamburgische Landesbank deu origem ao HSH Nordbank AG, com a forma jurídica de sociedade anónima (Aktiengesellschaft). Para fins fiscais e de balanço, a fusão teve efeitos retroactivos a 1 de Janeiro de 2003.
(20)
No relatório de contas de 2002 foi declarado um rácio de fundos próprios de base de 6,5% e um rácio de solvabilidade de 10,3% para o grupo. A rentabilidade do capital próprio era de 10,4% em 2002.
(21)
Ao abrigo do artigo 42.o da lei sobre as caixas de poupança (Sparkassengesetz) do Land de Schleswig-Holstein, cabiam ao LSH funções de banco estatal, de caixa de poupança central e de banco comercial. Era assim responsável pelas operações bancárias do Land, assistia as Sparkassen no exercício das suas funções e concedia créditos aos municípios. Na qualidade de banco estatal, concedia créditos a favor de orçamentos públicos e intervinha - em parte como membro de um consórcio de bancos privados - na aplicação de obrigações do Land (Landesanleihen) e de títulos de dívida (Schuldscheindarlehen). O LSH exercia ainda funções de banco comercial universal.
(22)
Com mais de 2 500 efectivos, o LSH tinha uma base regional e orientação internacional, e considerava o Norte da Alemanha do Norte e o Mar Báltico como a sua principal área de actuação. Dispunha das suas próprias agências, representações e holdings e era especialista internacional de produto e sector nas áreas de negócios do financiamento dos transportes, da navegação e do sector imobiliário, do financiamento bancário, intervindo de forma crescente em agrupamentos financeiros e nos mercados de capitais internacionais.
2. TRANSFERÊNCIA PARA O LSH DOS ACTIVOS DO WKA E DO WAK E DA RESERVA ESPECIAL «TERRENOS»
2.1. CRIAÇÃO E DESENVOLVIMENTO DO INVESTITIONSBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN
(23)
O IB foi criado em 1 de Janeiro de 1991, através da lei sobre o Investitionsbank Schleswig Holstein (Investitionsbankgesetz, a seguir denominada IBG) de 11 de Dezembro de 1990, como entidade de direito público sem personalidade jurídica e independente, tanto em termos organizativos como económicos, integrada no LSH. O refinanciamento do IB processa-se assim em nome e mediante a intervenção do LSH.
(24)
O IB é o organismo central de promoção da política económica e estrutural do Land de Schleswig-Holstein. A gama de produtos oferecidos pelo IB abrange medidas de incentivo económico e de fomento da habitação, a promoção de projectos ambientais e energéticos, o apoio municipal e agrícola e a gestão de projectos do Land e dos municípios (6). O IB assume também tarefas de promoção de infra-estruturas na região do mar Báltico.
(25)
Através de uma lei de 7 de Maio de 2003, que entrou em vigor em 1 de Junho de 2003, o IB foi separado do património do LSH, com efeitos jurídicos a 1 de Junho de 2003 e com efeitos retroactivos sobre o balanço a 1 de Janeiro de 2003, e instituído como entidade de direito público (Anstalt des öffentlichen Rechts) com personalidade jurídica, com a denominação «Investitionsbank Schleswig-Holstein» e sede em Kiel. O património afectado ao Investitionsbank Schleswig-Holstein após a cisão, incluindo todos os elementos do activo e do passivo, foi transferido para este banco a título de sucessão universal (Gesamtrechtsnachfolge). Apesar do efeito retroactivo sobre o balanço a 1 de Janeiro de 2003, o LSH pôde continuar a utilizar como anteriormente o capital do IB para apoio da sua actividade concorrencial até 1 de Junho de 2003.
(26)
Foi também constituída uma entidade gestora de bens imóveis «Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein» (LVSH) como entidade de direito público com personalidade jurídica, com sede em Kiel, com efeitos jurídicos a 1 de Junho de 2003 e efeitos retroactivos sobre o balanço a 1 de Janeiro de 2003. A reserva especial «terrenos» foi, assim, cindida em benefício da LVSH em 1 de Junho de 2003. O património, incluindo todos os elementos do activo e do passivo, foi transferido para a Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein a título de sucessão universal. Apesar do efeito retroactivo sobre o balanço a 1 de Janeiro de 2003, o LSH pôde continuar a utilizar como anteriormente a reserva especial «terrenos» para apoio da sua actividade concorrencial até 1 de Junho de 2003.
2.2. CESSÃO DO WKA AO LSH
(27)
O WKA foi constituído por uma lei de 31 de Março de 1950 como entidade de direito público, com a denominação «Landestreuhandstelle für Wohnungs- und Kleinsiedlungswesen in Schleswig-Holstein». Tinha como finalidade apoiar o Land na criação de condições de habitação adequadas para a população, sobretudo mediante o financiamento da construção de habitação por entidades públicas e a concessão de benefícios fiscais neste contexto. O património do WKA era constituído pelos assim chamados activos especiais e activos próprios. Os activos especiais estavam sujeitos, por lei, a uma afectação específica, devendo ser utilizados continuamente para a promoção de medidas a favor da habitação social. Os activos próprios do WAK não estavam sujeitos a este requisito. O WKA utilizava os activos próprios sobretudo para a concessão de empréstimos à construção com juros bonificados (7).
(28)
Ao abrigo do n.o 1 do artigo 2.o da IBG, o WKA foi cedido ao LSH com todos os seus activos, excluindo os activos usados para a liquidação, com efeitos a partir de 1 de Janeiro de 1991. Assim, o n.o 1 do artigo 2.o da IBG determinava a fusão do WKA com o LSH. Ao abrigo do n.o 1 do artigo 14.o da IBG, todas as funções e competências do WKA referidas no Anexo 1 da IBG foram transferidas para o IB em 1 de Janeiro.
2.3. CESSÃO DO WAK AO LSH
(29)
O WAK era uma instituição de crédito especial criada pelo Land sob a forma de sociedade anónima (Aktiengesellschaft), que tinha por função prestar apoio financeiro a projectos de empresas comerciais e a outras medidas destinadas a reforçar as infra-estruturas económicas e de transportes.
(30)
O artigo 3.o da IBG autoriza o Ministério das Finanças a adquirir a totalidade do património, incluindo todos os direitos e obrigações do WAK. Esta autorização foi necessária, dado que o WAK, enquanto sociedade anónima, não podia ser objecto de uma fusão com o LSH como a que foi realizada com o WKA. Assim, os activos do WAK começaram por ser cedidos ao Land no quadro da sucessão universal (Gesamtrechtsnachfolge), ao abrigo do artigo 359.o da lei relativa às sociedades anónimas (Aktiengesetz), a fim de permitir a subsequente transferência dos activos para o LSH. Tal corresponde, em termos económicos, à integração do WAK no LSH.
(31)
O Ministério das Finanças fez uso desta autorização e aceitou a proposta da direcção do WAK de 19 de Novembro de 1990 no sentido de uma cessão dos activos em 2 de Janeiro de 1991. A transferência dos activos do WAK, incluindo todos os direitos e obrigações, a partir de 1 de Janeiro de 1991, processou-se no quadro de um «contrato de incorporação de fundos» celebrado entre o Land e o LSH em 2 de Janeiro de 1991 (8).
(32)
Nos termos do n.o 1 do artigo 14.o da IBG, o IB continuou a desempenhar todas as tarefas do WAK, que se encontram enumeradas no Anexo 2 da IBG.
2.4. CESSÃO DA RESERVA ESPECIAL «TERRENOS» AO LSH
(33)
Ao abrigo do n.o 2 do artigo 17.o da IBG, o Ministério das Finanças e da Energia do Land de Schleswig-Holstein foi autorizado a ceder terrenos ao IB. Através da cessão, o IB tornou-se no proprietário dos terrenos cedidos, tanto em termos jurídicos como económicos. Segundo indicações da Alemanha, o IB não podia, no entanto, dispor livremente dos bens imóveis transferidos, uma vez que a totalidade dos activos imobiliários, incluindo eventuais excedentes, estava vinculada a uma finalidade específica.
(34)
Nos termos do n.o 1 do artigo 20.o da IBG, os activos imobiliários transferidos foram, assim, designados por reserva especial «terrenos». Ao abrigo do n.o 2 do artigo 20.o, as receitas dos activos imobiliários deviam ser utilizadas para a manutenção, aquisição e requalificação de terrenos. No entanto, podiam também - dependendo de uma decisão do governo do Land - ser utilizadas no quadro das tarefas do Investitionsbank, ou ser devolvidas ao Land.
(35)
O Land de Schleswig-Holstein vendeu ao IB, em diversas parcelas, um total de [...] (9) terrenos. O preço de venda baseou-se no valor de mercado, determinado antecipadamente em avaliações periciais.
(36)
O Land de Schleswig-Holstein transferiu parte do preço de venda conseguido em cada caso para o LSH sob a forma da reserva especial «terrenos». Estas transferências repercutiram-se nos fundos próprios do LSH inscritos no balanço da seguinte forma: a aquisição da primeira tranche pelo IB conduziu a um aumento do capital próprio inscrito no balanço de [...] milhões de DEM com efeitos a 31 de Dezembro de 1999. Com a aquisição da segunda tranche, em 31 de Dezembro de 2000 a reserva especial «terrenos» aumentou para um total de [...] milhões de DEM. Após aquisição da terceira tranche, o montante da reserva atingiu um total de [...] milhões de DEM em 31 de Dezembro de 2001 e manteve-se constante em 31 de Dezembro de 2002 (10).
(37)
Segundo a Alemanha, a reserva especial «terrenos» não tinha para o LSH qualquer função de financiamento ou expansão do negócio. Uma vez que não foi reconhecida pela Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (11) (BAKred) como fundos próprios de base para fins de supervisão, não podia ser utilizada para as actividades comerciais.
3. REQUISITOS DE CAPITAL NOS TERMOS DA DIRECTIVA FUNDOS PRÓPRIOS E DA DIRECTIVA SOLVABILIDADE
(38)
Em conformidade com a Directiva 89/647/CEE do Conselho, de 18 de Dezembro de 1989, relativa a um rácio de solvabilidade das instituições de crédito (12) (a seguir denominada «Directiva Solvabilidade») e a Directiva 89/299/CEE do Conselho, de 17 de Abril de 1989, relativa aos fundos próprios das instituições de crédito (13) (a seguir denominada «Directiva Fundos Próprios»), com base nas quais se procedeu à alteração da lei relativa às instituições de crédito (Kreditwesengesetz - KWG), os bancos devem dispor de capital de garantia equivalente a 8% dos seus activos ponderados pelo risco. Pelo menos 4 pontos percentuais desse montante devem corresponder a fundos próprios de base (Tier 1), ou seja, os elementos de capital de que a instituição de crédito pode dispor de forma directa e ilimitada para cobertura de riscos ou perdas, logo que se verifiquem. Os fundos próprios de base revestem uma importância decisiva para a dotação global de um banco em fundos próprios para efeitos de supervisão, uma vez que os fundos próprios complementares (Tier 2) só são reconhecidos para cobrir operações de risco em proporção equivalente aos fundos próprios de base disponíveis.
(39)
Os bancos alemães deviam adaptar até 30 de Junho de 1993 (14) a sua dotação em capital de garantia aos novos requisitos impostos pela Directiva Solvabilidade e pela Directiva Fundos Próprios (15). Já antes da transposição da Directiva Solvabilidade para o direito alemão, a dotação em fundos próprios de garantia de muitos Landesbanken era comparativamente fraca. Essas instituições de crédito viam-se, assim, confrontadas com a necessidade urgente de reforçar a sua base de capitais próprios, a fim de evitar restrições à expansão da sua actividade ou, pelo menos, poder manter o seu volume de negócios. Contudo, devido a tensões orçamentais, os accionistas públicos não estavam em condições de efectuar novas injecções de capital e, por outro lado, também não queriam privatizar e obter fundos adicionais através dos mercados de capitais. Decidiu-se, assim, recorrer à cessão de activos ou de capitais, como os activos da Wohnungsbauförderungsanstalt do Land da Renânia do Norte-Vestefália (Wfa), no caso do WestLB, e, no caso do LSH, os referidos activos do WKA e do WAK, e posteriormente também os terrenos.
4. EFEITOS DAS CESSÕES AO LSH
4.1. CESSÃO DO PATRIMÓNIO DO WKA E DO WAK AO LSH
(40)
Segundo a Alemanha, os activos próprios do WKA e os activos do WAK foram incorporados na reserva especial do IB. O capital total do IB passou assim a cifrar-se em 1 306,05 milhões de DEM (reserva especial do IB de [...] milhões de DEM - constituída pelo capital do WKA [...] milhões de DEM e pelo capital do WAK [...] milhões de DEM - e reserva especial «habitação» de [...] milhões de DEM) (16). O balanço de abertura provisório a 1 de Janeiro de 1991 indicava como total dos elementos de capital próprio o valor de 1 558 milhões de DEM. A auditoria final em 1 de Janeiro de 1991 corrigiu este montante para 1 306,05 milhões de DEM (17).
(41)
A BAKred reconheceu, por carta de 15 de Agosto de 1991, que o capital próprio de garantia do LSH tinha registado um aumento de 1 559,44 milhões de DEM em resultado da reserva de capital do IB. A Alemanha chamou a atenção para o facto de a auditoria final ter indicado que o capital próprio reconhecido ascendia apenas a 1 306,05 milhões de DEM e, por conseguinte, a partir de 15 de Agosto de 1991 o LSH só tinha ao seu dispor capital de garantia adicional neste montante (18).
(42)
No entanto, devido à vinculação específica da reserva especial a medidas de incentivo, os fundos transferidos não estavam ao dispor do LSH de forma ilimitada - independentemente da garantia enquanto capital próprio. Da reserva especial do IB no montante de 1 306 milhões de DEM, 288 milhões de DEM foram afectados em 1991 a medidas de incentivo do próprio IB. Segundo informações da Alemanha, durante o período de 1991-2003 o LSH tinha ao seu dispor para apoio de actividades concorrenciais, ou utilizou efectivamente como base de garantia, os seguintes montantes:
Figura 1
Capital IB incorporado e montantes disponíveis e efectivamente utilizados para actividades concorrenciais (médias anuais)
(milhões DEM)
1991
(4 meses)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 meses)
Total capital IB
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Reconhecido para efeitos de supervisão
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Utilizado pelo IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Ao dispor do LSH
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Efectivamente utilizado pelo LSH
0
0
347,0
326,0
161,0
508,0
815,0
1 104,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(43)
Segundo a Alemanha, em 31 de Dezembro de 1990 o LSH dispunha de 581 milhões de DEM de fundos próprios de base e 100 milhões de DEM de fundos complementares. Assim, em relação à base de capital próprio de 681 milhões de DEM na altura existente, os activos de incentivo no montante de 1 306 milhões de DEM implicaram um aumento de cerca de 190%.
(44)
Na hipótese de que estavam disponíveis 1 013 milhões de DEM para as actividades concorrenciais do LSH em 1992, a sua capacidade de concessão de créditos ponderados por um coeficiente de risco de 100% foi aumentada em pelo menos 18 000 milhões de DEM, tendo em conta o rácio de solvabilidade de 5,6% então aplicável, de acordo com a lei relativa às instituições de crédito em vigor nessa data.
(45)
Na hipótese de que desde a entrada em vigor do rácio de solvabilidade comunitário de 8% estiveram disponíveis entre 1 024 milhões (1994) e [...] milhões (2002) de DEM para as actividades concorrenciais do LSH, a sua capacidade de concessão de créditos ponderados por um coeficiente de risco de 100% foi aumentada respectivamente em 12 800 milhões (1994) e mais de [...] milhões de DEM (2002). Em 1999 chegaram a estar disponíveis [...] milhões de DEM, o que representa um aumento de capacidade de pelo menos [...] milhões de DEM.
(46)
Na realidade, porém, era possível expandir muito mais o volume de crédito admissível, visto que os activos de um banco não são normalmente ponderados por um coeficiente de risco de 100% (19). Isto também se aplica ao LSH, o qual realiza, entre outras actividades, operações de refinanciamento com caixas de poupança e de concessão de créditos a municípios. Tomando por base uma ponderação de risco realista, que no caso do LSH era provavelmente inferior a 50%, afigura-se possível uma duplicação da capacidade de expansão do negócio inicialmente mencionada até mais de 30 000 milhões de DEM.
4.2. CESSÃO AO LSH DOS TERRENOS DO LAND
(47)
Segundo indicações da Alemanha, por carta de 25 de Maio de 1999 a BAKred recusou reconhecer a reserva especial «terrenos» como fundos próprios de base para efeitos de supervisão. Na referida carta, a BAKred considerava que esta reserva constituía, sem dúvida, uma reserva de capital, mas não capital próprio para efeitos de supervisão. Na opinião da BAKred, os terrenos cedidos, bem como a reserva especial constituída a favor do LSH na altura da sua aquisição, podiam ser retirados a qualquer momento (20).
(48)
Após esta recusa, o LSH não voltou a pedir o reconhecimento da reserva especial como fundos próprios de base pela BAKred, nem mesmo face ao presente procedimento respeitante ao montante da remuneração. Isto tem como consequência, do ponto de vista da Alemanha, que a reserva especial «terrenos» não pode ser utilizada pelo LSH para actividades concorrenciais nem pelo IB para as suas actividades próprias (21).
5. REMUNERAÇÃO DOS FUNDOS PRÓPRIOS CEDIDOS
5.1. REMUNERAÇÃO DOS ACTIVOS DO WKA E DO WAK
(49)
O LSH pagou uma remuneração pelo capital do IB que foi cedido, mas apenas em relação ao montante de garantia efectivamente utilizado. De acordo com as informações disponíveis, para 1993 foi acordada uma remuneração fixa de 900 000 DEM. No período de 1994 a 1996 foi pago um assim chamado «adiantamento por conta de lucros» (Gewinnvorab) de 0,5% sobre os montantes da reserva especial utilizados para actividades concorrenciais, além de uma remuneração fixa de 750 000 DEM (1994) e 200 000 DEM (1995). Para o período de 1997 a 2002 o adiantamento de dividendos foi fixado em [...]% sobre os montantes do capital do IB utilizados para actividades concorrenciais (22). Em 1991 e 1992 não foi paga qualquer remuneração.
(50)
O LSH pagou as seguintes remunerações (23):
Figura 2
Remuneração paga pelas entradas de capital do IB (a jusante de impostos)
(milhões DEM)
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Remuneração paga (a jusante de impostos)
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(51)
De acordo com as explicações da Alemanha, a nova Directiva Solvabilidade não foi o único factor determinante para a cessão do património do WKA e do WAK. Com a incorporação dos activos vinculados à construção de habitação, que não podiam ser utilizados como capital líquido, visava-se uma utilização o mais eficiente possível dos mesmos, por um lado a fim de alargar a base de capital para novas actividades de incentivo e, por outro, a fim de aplicar comercialmente estes activos. Uma fusão do WKA e do WAK com o LSH afigurou-se ao Land como a solução mais adequada do ponto de vista económico, mesmo em confronto com a opção de um instituto de incentivo juridicamente independente (24). A incorporação do património do WKA e do WAK permitia igualmente fortalecer a capacidade financeira do LSH no contexto de uma eventual alienação de participações a este banco. Ao mesmo tempo, a fusão também consolidaria a longo prazo a base de capitais próprios do LSH, na perspectiva da introdução de requisitos comunitários mais rigorosos (25). O aumento do capital próprio de garantia desempenhou assim também, segundo informações da Alemanha, um papel decisivo na decisão de incorporar o património do WKA e do WAK no LSH.
5.2. REMUNERAÇÃO DOS TERRENOS
(52)
Segundo a Alemanha, o LSH não pagou qualquer remuneração ao Land de Schleswig-Holstein pelo património cedido sob a forma da reserva especial «terrenos» (26).
III. RAZÕES QUE LEVARAM AO INÍCIO DO PROCEDIMENTO
(53)
Na sua decisão de início de procedimento de 13 de Novembro de 2002, a Comissão concluiu que a cessão do WKA e do WAK e a incorporação de [...] milhões de euros numa reserva especial «terrenos» do Land de Schleswig-Holstein constituía provavelmente um auxílio estatal na acepção do n.o 1 do artigo 87.o do Tratado CE a favor do LSH.
(54)
A Comissão tomou como ponto de partida para a sua análise o princípio do investidor que opera numa economia de mercado. De acordo com este princípio, o facto de as empresas serem propriedade das administrações públicas e beneficiarem de contribuições de capital por parte das mesmas não implica que exista automaticamente um auxílio estatal. A entrada de fundos públicos só constitui favorecimento se estes forem postos à disposição das empresas públicas em condições que estas não obteriam nas condições normais do mercado.
(55)
No caso vertente, a Comissão considerou que a entrada de capital representara uma vantagem económica para o LSH sobretudo devido ao aumento da capacidade creditícia no âmbito das suas operações de crédito comercial de natureza concorrencial (função do capital próprio de expansão do negócio). Em condições normais de mercado, a injecção de capital seria remunerada em função do seu valor e tendo em conta a sua função e o risco incorrido. A remuneração habitual no mercado para uma entrada de capital seria, assim, calculada com base na taxa de juro sem risco a longo prazo (obrigações federais a dez anos), à qual haveria que acrescentar um prémio de risco devido ao risco acrescido inerente aos fundos próprios. Dado que a taxa de remuneração de uma aplicação a longo prazo sem risco era já de cerca de 9% (27) à data da cessão, em finais de 1990, a Comissão tinha sérias dúvidas de que a remuneração fixa paga e/ou uma remuneração de 0,5% ou [...]% p.a. pelos fundos próprios efectivamente utilizados pudesse ser considerada habitual no mercado, mesmo sem ter em conta o necessário prémio de risco.
(56)
A Comissão duvidava também que um investidor a operar numa economia de mercado tivesse aceite que a remuneração se limitasse à parte dos fundos efectivamente utilizada.
(57)
No entanto, a Comissão reconheceu logo na sua decisão de início do procedimento que, para determinar a remuneração habitual no mercado, se deveria ter em conta a ausência de liquidez do capital injectado no caso em apreço. Embora os fundos próprios não líquidos do banco permitissem aumentar o volume dos créditos, importava ter em conta que, no caso de uma entrada de capitais não líquidos, o LSH só poderia maximizar o aumento do seu volume de negócios se refinanciasse na íntegra este volume suplementar de créditos no mercado de capitais. O Land não podia assim esperar exactamente a mesma rendibilidade que um investidor de capital líquido, pelo que se justificava uma dedução correspondente.
(58)
Para a Comissão não ficou claro que o Land de Schleswig-Holstein tivesse tomado as disposições necessárias, ao incorporar o património do WKA e do WAK, no sentido de assegurar uma participação adequada na distribuição dos lucros e nas mais-valias do banco. Em especial, o Land de Schleswig-Holstein não insistiu numa alteração a seu favor da estrutura de participação, a qual, no entanto, teria sido necessária para garantir que o pagamento de dividendos e as mais-valias correspondessem ao montante do capital injectado. Além do mais, a partir de 1 de Janeiro de 1994 o Land tinha mesmo reduzido a sua quota-parte nestas mais-valias.
(59)
Na sua decisão de início de procedimento a Comissão concluiu, por conseguinte, que as medidas a favor do LSH, cujas actividades se desenvolviam principalmente a nível regional mas que operava também a nível nacional e internacional, constituíam provavelmente um auxílio estatal na acepção do n.o 1 do artigo 87.o do Tratado CE. Tendo em conta que as derrogações previstas nos n.os 2 e 3 do artigo 87.o e no n.o 2 do artigo 86.o do Tratado CE não eram aplicáveis no caso em apreço, o auxílio estatal parecia ser incompatível com o mercado comum.
IV. OBSERVAÇÕES DA ALEMANHA E DO LSH
(60)
A Alemanha e o LSH explicaram que o LSH só podia dispor do capital do IB de forma limitada, uma vez que, ao contrário dos fundos próprios de base normais, este capital não cumpria (ou cumpria apenas em parte) três funções importantes: a) a função de financiamento, dado que esta só estaria disponível em caso de transferência integral do WAK e do WKA; b) a função de garantia, que estava fortemente reduzida visto que o capital do IB só respondia após o restante capital próprio do LSH (além do mais, um compromisso em matéria de reconstituição de fundos assegurava que o capital do IB não seria utilizado mesmo em caso de insolvência do LSH); c) a disponibilidade do capital do IB para gerar negócios era também limitada dado que, por um lado, era necessário deduzir deste capital a parte necessária para cobertura dos terrenos do Land cedidos ao IB e, por outro lado, a parte do capital do IB utilizável pelo LSH tinha diminuído nos últimos anos devido à expansão dos negócios do próprio IB.
(61)
Concluíram, nessa base, que o capital do IB injectado não devia ser considerado como um investimento de capital social normal e que as especificidades da transacção reduziam a remuneração que o Land poderia esperar.
(62)
Foi igualmente afirmado que no caso vertente não havia qualquer auxílio na acepção do n.o 1 do artigo 87.o do Tratado CE. Em primeiro lugar, à data da cessão do capital do IB a relação entre o Landesbank e os seus garantes era ainda determinada essencialmente pelos regimes especiais de garantia de que beneficiavam os bancos públicos na Alemanha: Anstaltslast (responsabilidade institucional) e Gewährträgerhaftung (responsabilidade enquanto garante). Por Anstaltslast entende-se a obrigação por parte do garante de dotar a instituição dos recursos financeiros necessários para o desempenho das suas funções, assegurando assim a capacidade de funcionamento da mesma durante a sua existência. A cessão do capital do IB tinha precisamente este objectivo. Reduzir a Anstaltslast à mera obrigação do garante de proteger a sua instituição da falência não estaria em consonância com a interpretação tradicional deste regime de garantia. Em segundo lugar, o LSH argumenta que presta serviços de interesse económico geral. Em terceiro lugar, o requisito de uma rendibilidade média está em contradição com o n.o 1 do artigo 87.o do Tratado CE, em conjugação com o artigo 295.o do Tratado CE, uma vez que esta obrigação especial imposta ao investidor público infringe o princípio da igualdade de tratamento das sociedades públicas e privadas decorrente do artigo 295.o do Tratado CE.
(63)
Foram examinadas três abordagens económicas com base nas quais poderia ser calculada a remuneração habitual no mercado por uma injecção de capital: prémio de risco, perfil de risco e capital social.
(64)
Na abordagem do prémio de risco, o ponto de partida é o facto de o WAK e o WKA terem sido incorporados no LSH sob certas condições restritivas, mantendo o Land toda a liquidez devido à vinculação específica do património em questão. Nesta perspectiva, só teria de ser remunerado o risco de utilização do capital do IB incorrido pelo Land em caso de insolvência do Landesbank.
(65)
Na abordagem do perfil de risco, o ponto de partida para determinar a remuneração habitual no mercado é o risco subjacente ao investimento no capital próprio de garantia de um banco. Neste contexto, a entrada de capital com as características do capital do IB é comparada com os instrumentos do mercado de capitais que sejam equiparáveis ao investimento do Land em termos de perfil económico. A remuneração habitual no mercado é então calculada nessa base.
(66)
Embora a abordagem do capital social seja muito mais complexa e passível de erros, se for utilizada correctamente conduz ao mesmo resultado que as duas outras abordagens. Em relação à taxa de juro de base utilizada e aos prémios e deduções aplicados foram feitas as seguintes observações:
(67)
Rendibilidade mínima após impostos: face aos lucros registados no sector bancário, e sobretudo nos bancos públicos, a taxa de 12% era demasiado elevada. A taxa de base devia, quando muito, ser fixada em 11%. A este respeito é feita referência a diversos pareceres apresentados no processo WestLB.
(68)
Prémio de risco: o prémio de risco de 1,5% estabelecido na Decisão 2000/392/CE é injustificado e deveria ser totalmente posto de parte. No caso do LSH não se tratou de uma injecção de capital de 5 900 milhões de DEM (um investimento financeiro substancial) como no WestLB, mas sim da incorporação de um total de 1 600 milhões de DEM. Além do mais, do ponto de vista do investidor o importante é a estrutura de risco do investimento e não o seu montante. Por outro lado, o facto de os direitos de voto não terem sido aumentados não é pertinente no caso do LSH, dado que os direitos de voto adicionais não teriam conduzido a um aumento da capacidade de influência. O terceiro argumento invocado - a falta de fungibilidade do capital do IB - também não é pertinente, visto que, embora este capital tenha sido cedido ao LSH sem prazo limite, não o foi de forma irrevogável.
(69)
Dedução por falta de liquidez: a desvantagem em termos de liquidez reside no facto de que, devido às restrições da cessão, o capital do IB foi incorporado no LSH apenas como capital subordinado, mas o LSH tinha de obter a correspondente liquidez no mercado de capitais, dado que a liquidez do capital do IB ficou no Land. Assim, é necessário deduzir integralmente da rendibilidade exigida pelo Land enquanto investidor os juros adicionais sobre fundos externos no valor da taxa de juro sem risco. A dedução equivalente a cerca de metade deste valor estabelecida pela Comissão no processo WestLB, fundamentada na redução do rendimento tributável do banco e na consequente diminuição do encargo decorrente do imposto sobre as sociedades, é incorrecta. Em termos materiais, o imposto sobre as sociedades a pagar por um investimento convencional constitui um adiantamento do imposto sobre o rendimento ou do imposto sobre as sociedades do investidor. Por essa razão, nos termos do regime previsto na legislação alemã em matéria de imposto sobre as sociedades não representa um encargo para a sociedade.
(70)
Sistema de imputação do imposto sobre as sociedades: o LSH considera que, se a Comissão tenciona persistir na sua abordagem baseada na analogia com capital social, deve subtrair o saldo credor do imposto à rendibilidade de um investidor privado equiparável, ou adicionar à rendibilidade do Land um saldo credor fictício correspondente.
(71)
Efeito do proprietário, efeito de cupão, dedução por remuneração fixa: o LSH menciona outros efeitos económicos conducentes a uma redução da remuneração considerada «adequada» para o capital do IB.
(72)
Por outro lado, no âmbito da legislação em matéria de auxílios estatais era irrelevante a forma como o Land de Schleswig-Holstein aceitou uma remuneração por parte do LSH pela cessão do capital do IB. Ao avaliar a remuneração paga ao Land, importa ter igualmente em conta as sinergias obtidas através da cessão. Designadamente, a transferência do capital do IB para o LSH permitiu ao Land obter um preço mais elevado pelas participações no LSH adquiridas pelo WestLB e pelo Landesbank Baden-Württemberg do que o que teria sido possível sem esta operação.
(73)
No que respeita à reserva especial «terrenos» foi afirmado que esta não desempenhou qualquer função de financiamento ou criação de negócios para o LSH, dado que não foi reconhecida pela BAKred como fundos próprios de base para efeitos de supervisão. Não era necessário pagar uma remuneração pelos activos incorporados no LSH como reserva especial «terrenos», uma vez que esta operação não implicou vantagens económicas para o LSH pelas quais um investidor em economia de mercado pudesse exigir uma remuneração.
(74)
Em suma, a cessão dos activos de incentivo à habitação do Land de Schleswig-Holstein ao LSH não constituía um auxílio estatal. Um hipotético investidor privado teria efectuado uma operação idêntica. O Land recebeu da parte do LSH por esta cessão uma remuneração adequada, em conformidade com as condições de mercado.
V. OBSERVAÇÕES DA BDB
(75)
Segundo a BdB, o LSH não pagou uma remuneração adequada pelos fundos próprios de base injectados, tendo, assim, beneficiado de um auxílio estatal.
(76)
Nas suas observações de 29 de Julho de 2003 sobre os procedimentos relativos aos Landesbanken iniciados em 13 de Novembro de 2002, a BdB refere que, para determinar a remuneração adequada, deveria recorrer-se ao método utilizado pela Comissão na sua decisão 2000/392/CE.
(77)
Para esse efeito, o primeiro passo consistia em comparar o capital disponibilizado com outros instrumentos de capital próprio. Num segundo passo, determinava-se a remuneração mínima que um investidor esperaria de um investimento concreto no capital próprio do Landesbank. Por último, calculavam-se eventuais prémios e deduções resultantes das especificidades da transferência.
(78)
A BdB concluiu, nas suas observações, que a incorporação de capitais de incentivo e de promoção da habitação nos cinco procedimentos relativos a Landesbanken, incluindo o LSH, era comparável com uma injecção de capital social.
(79)
Quase todos os Landesbanken teriam necessitado de fundos próprios de base adicionais a partir de 1992, a fim de dar cumprimento às disposições mais rigorosas da nova Directiva Solvabilidade. Sem estes aumentos de capital, os Landesbanken ver-se-iam obrigados a reduzir as suas actividades. Daí se concluía, segundo a BdB, que o capital injectado só podia ser comparado com os instrumentos de capital próprio reconhecidos e disponíveis na Alemanha como fundos próprios de base (Tier 1) durante o ano da transferência. Isto excluía logo de qualquer comparação as acções preferenciais, sem direito de voto, os direitos de participação nos lucros e as acções preferenciais com direitos perpétuos (perpetual preferred shares). Na Alemanha, estes três instrumentos de capital próprio são reconhecidos não como fundos próprios de base, mas sim como fundos complementares (Tier 2). Além disso, no início da década de 90 não existiam ainda na Alemanha acções preferenciais com direitos perpétuos.
(80)
Quando as transferências foram efectuadas, na Alemanha só eram reconhecidos como fundos próprios de base o capital social e as participações passivas. Uma comparação com participações passivas era impossível em qualquer dos casos. Em primeiro lugar, as participações passivas, ao contrário do capital social, tinham um prazo, findo o qual deviam ser reembolsadas ao investidor, ou podiam ser rescindidas. Consequentemente, um investidor não podia esperar obter por uma participação passiva a mesma remuneração que por instrumentos de capital próprio reconhecidos, para efeitos de supervisão, como sem prazo limite.
(81)
Em segundo lugar, embora nalguns casos tenha sido alegado que, nos termos dos acordos entre os proprietários do Landesbank, o capital injectado apenas respondia, a título subsidiário, após o capital social, tal não implicava necessariamente um menor risco para o investidor. O capital transferido representava, em todos os casos, uma parte significativa (por vezes superior a 50%) da totalidade dos fundos próprios de base. Existiam, pois, fortes probabilidades de que o capital injectado tivesse de ser utilizado, pelo menos em parte, em caso de perdas (28).
(82)
Em terceiro lugar, a diferença de qualidade entre as participações passivas e o capital social foi confirmada também pelo Comité de Supervisão Bancária de Basileia no que respeita à definição de fundos próprios de base para efeitos de supervisão. De acordo com esta definição, as participações passivas devem ser reconhecidas, para efeitos de supervisão, apenas como capital «lower-tier-1». Este capital não deve exceder 15% do rácio de fundos próprios de base necessário, o que significa que, se esse rácio for de 4%, devem então 3,4% ser constituídos por capital inicial e reservas livres (por exemplo, as reservas especiais transferidas para os Landesbanken). Além disso, os instrumentos de capital próprio subordinados, como, por exemplo, as acções preferenciais ou os direitos de participação nos lucros, só eram aceites pelos bancos em pequenos volumes. Sob pressão das agências de rating, estes instrumentos quase nunca ultrapassavam 10% da totalidade de fundos próprios de base do banco, contrariamente aos casos em apreço. Sendo assim, as participações passivas não podiam ser utilizadas para grandes volumes investidos por um único investidor.
(83)
A BdB argumenta que todos os métodos para determinar uma remuneração adequada (rendibilidade) do capital social disponibilizado partem de uma rendibilidade sem risco e adicionam um prémio de risco.
Assentam no seguinte princípio de base:
Rendibilidade esperada de um investimento de risco
= rendibilidade sem risco + prémio de risco do investimento de risco
(84)
Para determinar a rendibilidade sem risco, a BdB baseia-se na taxa de rendibilidade das obrigações do Tesouro a longo prazo, uma vez que os títulos a juro fixo emitidos pelo Estado constituem a forma de investimento com menor, ou nenhum, risco (29).
(85)
Para estabelecer o prémio de risco, a BdB determina primeiro o chamado «prémio de risco de mercado», ou seja, a diferença entre a rendibilidade média a longo prazo das acções e a das obrigações do Tesouro. No seu parecer de 29 de Julho de 2003, a BdB determinou inicialmente um prémio de risco de mercado de longo prazo de 4,6%.
(86)
Numa segunda etapa, a BdB determina o valor Beta dos Landesbanken, ou seja, o prémio de risco individual dos bancos, em função do qual deve ser ajustado o prémio normal de risco de mercado. Segundo as suas próprias informações, a BdB determinou os valores Beta estatisticamente, o que significa que esses valores foram estimados com base numa amostra de dados históricos. A BdB chegou assim à conclusão de que os valores Beta relativos a todos os Landesbanken e períodos considerados eram sempre superiores a 1 (30).
(87)
Tomando por base uma taxa de juro base sem risco de 9,74% e um factor Beta para o LSH de 1,1105, a BdB chegou a uma taxa de 14,85% ao ano para a remuneração mínima esperada de um investimento de capital social no LSH à data da transferência do capital do IB em 31 de Dezembro de 1990.
(88)
A BdB observou também que, na Decisão 2000/392/CE, a taxa que a Comissão deduziu da remuneração mínima devido à falta de liquidez do património do Wfa foi confirmada pelo Tribunal de Primeira Instância. A BdB considerou, pois, que não havia qualquer razão para proceder de forma diferente no caso em apreço, pelo que se deveria também aplicar uma dedução pela liquidez. O montante da dedução por falta de liquidez seria calculado, de acordo com o método do WestLB, com base nos custos líquidos de refinanciamento (custos brutos de refinanciamento menos imposto sobre as sociedades).
(89)
Do ponto de vista da BdB, os processos de cessão de fundos apresentam três elementos conducentes a um aumento do risco em comparação com um «investimento de capital social clássico»: o volume, em parte extremamente elevado, dos capitais transferidos, o facto de não terem sido emitidas novas participações e a consequente renúncia a direitos de voto adicionais, bem como a falta de fungibilidade do investimento, ou seja, a impossibilidade de retirar da sociedade a qualquer momento o capital investido.
(90)
Por último, a BdB salientou que o cálculo da remuneração adequada, no caso do LSH, deveria basear-se na totalidade dos capitais reconhecidos como fundos próprios de base e não apenas na parte efectivamente utilizada. Para justificar esta posição, a BdB argumenta que um investidor numa economia de mercado não aceitaria uma limitação da remuneração à parte dos fundos efectivamente utilizada. Para um investidor privado, que assume o risco de perda do seu investimento, o facto de a instituição de crédito utilizar ou não o capital injectado para expansão das suas actividades é irrelevante. Decisivo é sim o facto de que o próprio investidor já não pode aplicar esse capital e obter a correspondente rendibilidade.
(91)
Na opinião da BdB deve também ser paga uma remuneração de 0,3% pela reserva especial «terrenos», que não foi até agora reconhecida pela BAKred como capital próprio para efeitos de supervisão. Apesar de não ser reconhecido com fundos próprios de base, este montante está igualmente ao dispor dos credores do banco para cobrir perdas e os investidores e as agências de rating não se orientam apenas em função dos fundos próprios de base de um banco, mas também do capital económico que consta do balanço. A comissão de garantia (Haftungsprovision) de 0,3% p.a. estabelecida pela Comissão na decisão relativa ao WestLB, determinada por equiparação do montante de capital a uma garantia, é igualmente adequada no presente caso.
VI. REACÇÃO DA ALEMANHA ÀS OBSERVAÇÕES DA BDB E OBSERVAÇÕES COMPLEMENTARES DA ALEMANHA
(92)
Na sua resposta de 29 de Outubro de 2003 às observações da BdB, a Alemanha contestou o argumento de que o capital do IB reconhecido para efeitos de supervisão mas não utilizado também deveria ser remunerado. O LSH não obteve qualquer vantagem económica desta parte do capital do IB, pelo que não era obrigado a pagar uma remuneração. O capital adicional de garantia reconhecido para efeitos de supervisão não representa sempre automaticamente um benefício ou vantagem económica para os bancos. Acresce que no caso do LSH não foi injectado capital social líquido mas sim activos ilíquidos, que assumiam - quando muito - uma função de garantia limitada, o que não permitia ao LSH utilizar o capital para fins de investimento ou de concessão de empréstimos.
(93)
A Alemanha contestou igualmente o argumento de que deveria ser paga uma remuneração pela parte do capital injectado não reconhecida para efeitos de supervisão (no caso do LSH, a reserva especial «terrenos»). Devido à sua vinculação específica permanente, este capital fazia parte de um ciclo financeiro e não conferiu ao LSH qualquer vantagem através do aumento da sua solvabilidade. Além disso, as agências de rating baseiam-se exclusivamente no capital reconhecido para efeitos de supervisão como fundos próprios de garantia. Por conseguinte, a Alemanha não compreendia por que motivo a reserva especial «terrenos» deveria representar uma reserva de valor duradoura do ponto de vista das autoridades de supervisão bancária e dos credores.
(94)
A Alemanha salientou que o capital do IB se assemelhava sobretudo a acções preferenciais com direitos perpétuos, certificados de participação nos lucros e participações passivas.
(95)
A Alemanha argumentou que em 1994 os garantes do LSH tinham acordado um compromisso em matéria de reconstituição proporcional de fundos, que assegurava que não se recorreria ao capital do IB mesmo no caso - improvável - de insolvência do LSH. Para um investidor num Landesbank existiria um risco a remunerar quando muito devido ao facto de o capital injectado se poder perder em resultado de perdas contínuas. Todavia, o acordo de subordinação existente oferecia protecção eficaz contra tal risco.
(96)
Na opinião da Alemanha, os cálculos da remuneração mínima efectuados pela BdB estão incorrectos por diversas razões: definição incorrecta dos factores no método CAPM, o pressuposto irrealista da remuneração fixa garantida e os prémios e deduções inconsistentes.
(97)
A Alemanha também tomou uma posição crítica em relação ao modelo CAPM utilizado pela BdB para determinar a remuneração mínima de um investimento de capital social nos Landesbanken. Criticou não só a adequação do CAPM para determinar a rendibilidade esperada de um investimento que deveria gerar uma remuneração fixa, mas também os factores aplicados (taxa de juro sem risco, prémio de risco de mercado e valor Beta).
(98)
A Alemanha considera que o método de determinação da taxa de juro sem risco utilizado pela BdB - assente numa taxa real baseada numa data de referência - suscita dúvidas. Na sua opinião, deveria ser utilizado um valor médio baseado no período mais longo possível. A Alemanha aplicou uma média aritmética dos total returns do REX10 Performance Index da Deutsche Börse AG entre Fevereiro de 1970 e Dezembro de 1990, chegando a um resultado de 6,91%.
(99)
A Alemanha rejeitou o valor de 4,6% utilizado pela BdB para o prémio de risco de mercado, defendendo que se deveria partir de um valor de 3,0%.
(100)
Na determinação do valor Beta para o LSH, a utilização de bancos CDAX pela BdB originava distorções, visto que, por um lado, os cinco maiores bancos de crédito tinham, no seu conjunto, um peso muito elevado nos bancos CDAX (76%) e, por outro, existiam diferenças quanto ao perfil de negócios. Para a determinação correcta do valor Beta para o LSH deveria antes utilizar-se um grupo comparável, designadamente o IKB, o BHF-Bank e o Vereins- und Westbank, o que conduziria a um valor Beta de 0,7894.
(101)
Assim, tomando em conta o factor Beta de 0,7894, o prémio de risco de mercado de 3% e a taxa de juro base de 6,91%, a Alemanha chega a uma remuneração mínima por um investimento equiparável a capital social no LSH a 31 de Dezembro de 1990 de 9,28%.
VII. OBSERVAÇÕES DO LAND DA RENÂNIA DO NORTE-VESTEFÁLIA E DO WESTLB
(102)
Num parecer transmitido em 30 de Outubro de 2003 pela Alemanha relativamente à decisão de início de um procedimento, o Land da Renânia do Norte-Vestefália e o WestLB contestam que as entradas de activos nos Landesbanken, nomeadamente no caso do LSH, possam ser equiparadas a capital social. Contrapõem que as participações passivas e as chamadas perpetuals são reconhecidas como fundos próprios de base na Alemanha já desde 1991. Além disso, a remuneração de um investimento não depende da forma como o mesmo é classificado pelas autoridades de supervisão bancária, mas pelo seu perfil de risco. Uma vez que os activos só respondem a título subsidiário, o padrão de risco está mais perto do das participações passivas ou «perpetuals» do que do dos investimentos no capital social.
(103)
Em relação ao cálculo da remuneração mínima de um investimento de capital social, o WestLB considera que nada obsta ao método CAPM. No entanto, os valores Beta calculados pela BdB - todos muito superiores a 1 - não são adequados. Um factor Beta superior a 1 indica que as acções da sociedade apresentam um risco superior ao do conjunto do mercado. Todavia, em razão da responsabilidade institucional (Anstaltslast) e da responsabilidade enquanto garante (Gewährträgerhaftung), que na altura não eram objecto de contestação, o risco do investimento num Landesbank era significativamente inferior ao risco de mercado.
(104)
Acresce que, no caso específico dos Landesbanken, era um erro utilizar como termo de comparação a rendibilidade esperada no momento da incorporação dos activos nos Landesbanken. Esta abordagem, no âmbito do teste do investidor privado, parecia, em princípio, fazer sentido. Significaria, neste caso, utilizar como base a rendibilidade esperada em 1991. Mas que um investidor receba em 2003 o correspondente à rendibilidade esperada em 1991, que era muito superior à efectivamente atingida, desafia qualquer realidade económica. A aplicação de forma esquemática e permanente de uma taxa de rendibilidade de cerca de 12% coloca os Landesbanken numa posição de desvantagem injustificada em relação aos concorrentes privados.
(105)
No que se refere ao desconto por falta de liquidez dos activos transferidos, o WestLB e o Land da Renânia do Norte-Vestefália consideraram que a taxa das obrigações do Tesouro sem risco deveria ser totalmente deduzida da rendibilidade de base. Os Landesbanken não receberam qualquer liquidez em resultado das transferências de património. Não é economicamente sustentável reduzir esta taxa pela poupança fiscal, uma vez que a valorização dos instrumentos do mercado de capitais é independente da situação fiscal. Caso contrário, o preço de um instrumento do mercado de capitais teria de variar em função da situação fiscal.
(106)
Por fim, o facto de a falta de liquidez dos activos não pôr em risco a situação global em termos de liquidez reduz o risco e, em consequência, a remuneração. Esta situação deveria reflectir-se numa correspondente dedução. Da mesma forma, deveria ser aplicada uma redução devido ao chamado «efeito do proprietário», uma vez que o investidor que já detém participações numa sociedade avalia um investimento adicional numa perspectiva diferente da de um novo investidor.
VIII. ACORDO ENTRE A BDB, O LAND DE SCHLESWIG-HOLSTEIN E O HSH NORDBANK
(107)
Em 8 de Outubro de 2004, a Comissão foi informada dos resultados de um acordo entre o autor da denúncia (a BdB), o Land de Schleswig-Holstein e o HSH Nordbank, constituído em 2003 a partir do LSH e do Hamburgische Landesbank. Sem prejuízo das posições jurídicas de princípio, as partes no acordo chegaram a um consenso quanto ao que consideram ser parâmetros apropriados para a determinação de uma remuneração adequada. As partes solicitaram à Comissão que tivesse em conta na sua decisão os resultados de um tal acordo.
(108)
As partes começaram por calcular, com base no modelo CAPM, uma remuneração mínima de um hipotético investimento de capital no LSH. A remuneração mínima adequada para a reserva especial deve, assim, rondar os 9,29% p.a. O cálculo desta remuneração mínima foi feito com utilização da taxa de juro sem risco de longo prazo determinada pelo Landesbank com base no REX10 Performance Index da Deutsche Börse AG e do factor Beta estimado com base num parecer da KPMG, de 26 de Maio de 2004, encomendado pelo Landesbank. Concretamente, obteve-se para o LSH uma taxa de juro de base sem risco de 6,61% na altura da transferência (31 de Dezembro de 1990). Foi aplicado um factor Beta no valor de 0,670 com base no estudo da KPMG. O prémio de risco de mercado (uniforme para todos os Landesbanken) foi fixado em 4%.
(109)
A seguir, é aplicado um desconto devido à falta de liquidez do capital. A taxa de juro sem risco de 6,61% foi utilizada, por seu turno, como base para os custos brutos de refinanciamento. Para determinar os custos líquidos de refinanciamento, a carga fiscal padrão do LSH com referência à data de transferência foi fixada em 50%, obtendo-se assim um desconto de liquidez de 3,31%.
(110)
É ainda acrescentado um prémio de 0,3% por não terem sido atribuídos direitos de voto.
(111)
No total, obtém-se uma remuneração adequada para a reserva especial de 6,28% p.a. após impostos, para a parte dos activos de incentivo susceptível de ser utilizada para as actividades concorrenciais do LSH. Esta remuneração deveria ser paga a partir do fim do mês de reconhecimento como fundos próprios de base (31.8.1991).
(112)
Em conformidade com o acordo, o elemento de auxílio reside na diferença entre o montante efectivamente pago pelo LSH e a remuneração adequada de 6,28%, que o HSH Nordbank tem de devolver.
(113)
As partes chegaram igualmente a acordo quanto a uma comissão de garantia (Avalprovision) de 0,3%, a pagar não só sobre o capital de garantia utilizado pelo próprio IB, mas também sobre a reserva especial «terrenos». Por outro lado, o HSH Nordbank não levantou objecções relativamente ao facto de que durante o período decorrido entre a data da transferência e o final do mês de reconhecimento como fundos próprios de base pela BAKred (1 de Janeiro de 1991 - 30 de Agosto de 1991) devia igualmente ser paga uma comissão de garantia de 0,3% sobre o montante de 1 306,05 milhões de DEM inscrito no balanço.
(114)
Durante as negociações conducentes ao acordo foi alegado pela primeira vez que além da já mencionada remuneração pelo capital do IB, havia um elemento de remuneração adicional, designadamente o excedente anual do IB que era pago ao Land de Schleswig-Holstein como dividendo, com base no n.o 2 do artigo 17.o da IBG (versão de 1990) e no n.o 2 do artigo 19.o da IBG (versão de 1998). Nos termos destas disposições legais, o excedente anual da reserva especial do IB era pago ao Land (sempre com base numa decisão de distribuição de dividendos tomada pelos órgãos do Landesbank). De acordo com regulamentação da lei orçamental do Land de Schleswig-Holstein, estes montantes destinavam-se ao IB, ou seja, às actividades de incentivo do Land, pelo que deviam ser novamente canalizados para o IB. Este procedimento assegurava o respeito pela soberania orçamental do Landtag (Parlamento do Land), visto que o poder de decisão sobre estes fundos cabia ao Parlamento e não ao executivo. Em termos económicos, trata-se de um procedimento de distribuição e recuperação (Schütt-Aus-Hol-Zurück) que não impede o reconhecimento dos montantes em questão como distribuição de dividendos.
(115)
Este ciclo foi interrompido pela suspensão da vinculação específica por força de diversas leis de acompanhamento do orçamento relativas ao excedente anual de certos anos. Nestes casos, as verbas pagas não foram reinvestidas no IB. Devido à suspensão da vinculação específica, nesses anos o excedente pago esteve inteiramente ao dispor do Land de Schleswig-Holstein para financiamento de despesas do orçamento do Land. Importa ter em conta que os montantes não reinvestidos no IB em resultado desta suspensão, e que estiveram inteiramente ao dispor do Land, representavam a maior parte dos pagamentos de dividendos aqui examinados.
(116)
No quadro seguinte são indicados os montantes pagos ao Land a título de distribuição de dividendos:
Figura 3
Dividendos pagos pelo IB ao Land de Schleswig-Holstein (milhões DEM)
(milhões DEM)
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Dividendos pagos pelo IB ao Land
0,0
0,0
1,1
2,6
1,5
2,5
3,5
47,5
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(117)
Estes pagamentos de excedentes anuais devem, pois, ser tomados em conta na determinação do elemento de auxílio e foram incluídos nos cálculos pelas partes no acordo.
IX. ANÁLISE DAS MEDIDAS
1. AUXÍLIO ESTATAL NA ACEPÇÃO DO N.O 1 DO ARTIGO 87.O DO TRATADO CE
(118)
O n.o 1 do artigo 87.o do Tratado CE determina que, salvo disposição em contrário no Tratado CE, são incompatíveis com o mercado comum, na medida em que afectem as trocas comerciais entre os Estados-Membros, os auxílios concedidos pelos Estados ou provenientes de recursos estatais que falseiem ou ameacem falsear a concorrência, favorecendo certas empresas ou certas produções.
1.1. RECURSOS ESTATAIS
(119)
Com a cessão de património acima descrita, o Land de Schleswig-Holstein optou por uma forma de aumento de capital baseada no conceito da transferência dos activos do WKA e do WAK e de terrenos para o LSH, tendo em vista o reforço da base de capital próprio deste banco. Apesar de os recursos transferidos não estarem ao dispor do LSH de forma ilimitada devido à vinculação específica da reserva especial a actividades de incentivo, o património foi reconhecido pela autoridade de supervisão, pelo que podia ser utilizado para efeitos de garantia do LSH, o qual está em concorrência com outras instituições de crédito. Assim, não há qualquer dúvida de que foram transferidos recursos estatais para o LSH.
1.2. FAVORECIMENTO DE UMA DADA EMPRESA
(120)
Por forma a determinar em que medida a transferência de recursos estatais para uma empresa pública favorece esta empresa, sendo assim susceptível de constituir um auxílio estatal na acepção do n.o 1 do artigo 87.o do Tratado CE, a Comissão aplica o denominado «princípio do investidor numa economia de mercado». Este princípio foi aceite, e desenvolvido, pelo Tribunal de Justiça e pelo Tribunal de Primeira Instância das Comunidades Europeias em diversos processos, designadamente, num contexto pertinente para o caso em apreço, através do acórdão do Tribunal de Primeira Instância de 6 de Março de 2003 no processo WestLB (31).
a) O princípio do investidor numa economia de mercado
(121)
Segundo o princípio do investidor numa economia de mercado, não se considera haver favorecimento de uma empresa se os recursos financeiros são disponibilizados em «condições em que um proprietário privado consideraria aceitável conceder os mesmo fundos a uma empresa privada comparável operando este investidor privado em condições normais de uma economia de mercado» (32). Em contrapartida, haverá favorecimento na acepção do n.o 1 do artigo 87.o do Tratado CE se o acordo de remuneração proposto e/ou a situação financeira da empresa for tal que não se pode esperar uma rendibilidade normal num período de tempo razoável.
(122)
O princípio do investidor numa economia de mercado é aplicável independentemente do facto de o LSH ser uma empresa rentável no momento da transferência do património de incentivo. Apesar de este princípio ter, no passado, sido principalmente aplicado a empresas em dificuldade, tal não implica que a sua aplicação se limite a esta categoria de empresas.
(123)
Não existe qualquer regra segundo a qual o facto de uma empresa dar lucro exclui a priori a possibilidade de a entrada de capital conter elementos de auxílio estatal. Mesmo que uma empresa seja rentável, um investidor numa economia de mercado poderá abster-se de injectar capitais (adicionais) caso não tenha expectativas de uma rendibilidade adequada do capital investido sob a forma de dividendos ou de mais-valias. Caso a empresa não apresente, no momento do investimento, previsões de rendibilidade adequada, um investidor numa economia de mercado exigirá medidas para aumentar a rendibilidade. Consequentemente, o princípio do investidor numa economia de mercado é aplicável da mesma forma a todas as empresas públicas, independentemente do facto de serem rentáveis ou deficitárias. Esta posição da Comissão foi confirmada pelo Tribunal de Primeira Instância das Comunidades Europeias no acórdão relativo ao WestLB (33).
(124)
A grande questão que se coloca na análise do caso em apreço reside em determinar se um investidor numa economia de mercado teria transferido capital com características idênticas às dos activos de incentivo e dos terrenos do Land de Schleswig-Holstein e em condições idênticas, tendo em vista acima de tudo a rendibilidade prevista do investimento.
(125)
Segundo a Alemanha, o principal objectivo consistia aqui em congregar o conjunto das actividades de incentivo do Land e prossegui-las de modo mais económico e eficiente, optimizar os processos de decisão e execução na área das actividades de incentivo e criar as condições para uma utilização flexível dos recursos. Esta reorganização estava associada a um aumento da dotação de fundos próprios do LSH que, tendo em conta a alteração previsível dos requisitos de solvabilidade, contribuiu para assegurar a longo prazo a sua capacidade de expansão. O Land pretendia igualmente proceder a uma reorientação global da gestão dos bens imóveis na sua posse e utilizados pelos seus diversos serviços e instituições, com o objectivo de reduzir ineficiências.
(126)
Mesmo quando já detém participações numa empresa, um investidor que opera numa economia de mercado examina outras possibilidades de investimento fora da empresa. Em regra geral, só optará por investir recursos suplementares na empresa pública se puder esperar um retorno adequado desse investimento. Por conseguinte, as perspectivas de rendibilidade a longo prazo ou os aspectos de eficiência e sinergia não podem, em princípio, ser tomados em consideração para determinar se uma injecção de capital constitui ou não um auxílio estatal. A injecção de capital por um detentor de participações deve também ser avaliada com base no facto de o investidor poder ou não contar com uma rendibilidade normal num período de tempo adequado, no que respeita a esse capital adicional, independentemente dos motivos que tenham estado na base do investimento.
(127)
Esta interpretação do princípio do investidor numa economia de mercado, já seguida pela Comissão na decisão 2000/392/CE (34), não foi contestada pelo Tribunal de Primeira Instância. O Tribunal também se orientou pelo princípio de que mesmo um investidor privado que já participe no capital social de uma empresa não se contenta geralmente com o facto de um investimento não lhe causar perdas ou só produzir lucros limitados. O investidor procurará sempre, pelo contrário, obter um retorno adequado do seu investimento, de acordo com as circunstâncias específicas e com os seus interesses a curto, médio ou longo prazo (35).
(128)
À luz do «princípio do investidor numa economia de mercado», a questão fundamental no âmbito da presente análise consiste em saber se esse investidor teria cedido capitais com as mesma características que os capitais de incentivo do Land de Schleswig-Holstein nas mesmas condições, principalmente tendo em conta a rendibilidade prevista do investimento.
b) Artigo 295.o do Tratado CE
(129)
O artigo 295.o do Tratado CE estabelece que este em nada prejudica o regime da propriedade nos Estados-Membros. Tal não justifica, no entanto, qualquer infracção às regras de concorrência do Tratado.
(130)
A Alemanha explicou, em conexão com os processos dos Landesbanken, que os recursos transferidos não poderiam ter sido utilizados de forma rentável a não ser através da sua incorporação numa entidade pública análoga. Consequentemente, a transferência efectuada constituía a utilização mais sensata, em termos comerciais, do património em questão. Assim, qualquer remuneração pela transferência, ou seja, qualquer rendibilidade adicional do património transferido, seria suficiente para justificar a transferência à luz do «princípio do investidor numa economia de mercado».
(131)
Esta argumentação não pode ser aceite. Poderá admitir-se que a transferência de capitais de incentivo para o LSH e a possibilidade subsequente de este banco utilizar o capital para dar cumprimento aos requisitos de solvabilidade seja a utilização mais sensata do ponto de vista comercial. Contudo, logo que fundos públicos e outros activos são utilizados para actividades comerciais concorrenciais, têm de lhes ser aplicadas as regras normais da economia de mercado. Tal significa que, logo que o Estado decide utilizar (também) comercialmente os activos com finalidade pública, deve solicitar uma remuneração correspondente às condições de mercado.
c) Estrutura de propriedade inalterada
(132)
Uma forma de um investidor numa economia de mercado assegurar uma remuneração em conformidade com o mercado para um investimento num banco consiste em garantir uma participação adequada nos lucros e nas mais-valias do banco. Isso pode conseguir-se através de uma alteração da estrutura de participação em função da injecção de capital. O investidor pode, assim, ter acesso a uma parte adequada dos dividendos e das possíveis mais-valias decorrentes do reforço da capacidade de obtenção de lucros. Uma forma de garantir uma rendibilidade adequada do capital fornecido consistiria em aumentar em conformidade a participação do Land no LSH, desde que a rendibilidade global do banco correspondesse à taxa normal de rendibilidade que um investidor numa economia de mercado esperaria obter do seu investimento. Evitar-se-ia, deste modo, a discussão sobre se a remuneração acordada para a parte dos fundos efectivamente utilizada para apoio de actividades concorrenciais é adequada. Não foi esta, todavia, a opção do Land de Schleswig-Holstein.
(133)
Neste contexto, a Alemanha argumenta que, para efeitos da legislação em matéria de auxílios estatais, é irrelevante saber a forma como o Land de Schleswig-Holstein aceitou uma remuneração por parte do LSH pela cessão do capital do IB, uma vez que a injecção de capital não está necessariamente associada à obtenção de participações nos lucros e de direitos de voto. Importa igualmente ter em conta que a transferência do capital do IB para o LSH permitiu ao Land obter um preço mais elevado pelas participações no LSH adquiridas pelo WestLB e pelo Landesbank Baden-Württemberg do que o que teria sido possível sem esta operação.
(134)
Todavia, do ponto de vista da Comissão, se a redistribuição das participações não era viável, um investidor numa economia de mercado só teria avançado com o investimento se fosse acordada, pelo menos, uma remuneração directa adequada. Normalmente, um investidor numa economia de mercado não se contenta com evitar perdas ou com obter um rendimento limitado para o seu investimento, mas tenta maximizar o rendimento do seu património em função das circunstâncias específicas e dos seus interesses (36). Assim, um investidor privado que já detenha participações na sociedade beneficiária insistirá geralmente numa alteração da estrutura de participação ou numa remuneração fixa adequada. Caso contrário, prescindiria de uma parte dos rendimentos adicionais gerados pela entrada de capital, uma vez que os outros accionistas também beneficiariam de maiores dividendos e de mais-valias sem terem eles próprios efectuado uma contribuição equivalente.
(135)
Por conseguinte, nada indica que um investidor numa economia de mercado teria prescindido de uma remuneração directa adequada numa situação comparável com a da transferência de capitais de incentivo para o LSH, em que não só não era viável impor uma alteração da estrutura de participação, como também o detentor da outra metade do capital não tinha efectuado uma contribuição de capital correspondente em relação directa com a injecção de capital em questão.
d) Base de capital para a remuneração
(136)
Como aconteceu no caso do WestLB, a Comissão determinou a remuneração adequada para os capitais de incentivo transferidos e a reserva especial «terrenos» à luz da sua utilidade comercial para o LSH. No caso em apreço, a Comissão também estabelece uma distinção entre a «função de expansão do negócio» e a (mera) «função de garantia» do capital de incentivo disponibilizado como capital próprio para a actividade comercial da instituição de crédito.
(137)
Por «função de expansão do negócio» do capital entende-se a expansão das potencialidades comerciais através de capitais de risco na sequência do reconhecimento, para efeitos de supervisão, de fundos próprios complementares de um banco. Neste contexto, o ponto de partida para determinar a remuneração de mercado normal é a remuneração que seria exigida por um operador privado que investe fundos próprios de base num banco. Se o capital disponibilizado, embora inscrito no balanço como capital próprio, não for reconhecido como tal para efeitos de supervisão, ou caso se destine a apoiar as actividades de incentivo, não está, na verdade, disponível para expansão do negócio. Contudo, o capital não é apenas necessário para efeitos de supervisão. Uma vez que está ao dispor dos credores da instituição de crédito pelo menos para efeitos de garantia («função de garantia»), a sua função económica pode, em todo o caso, ser comparada com a de uma caução ou garantia. Com efeito, o montante de capitais próprios apresentados no balanço constitui também para os mutuantes uma indicação da fiabilidade creditícia do banco, afectando desta forma as condições de mobilização de fundos externos. A remuneração habitual no mercado pela «função de garantia» é calculada em função da remuneração que um garante privado exigiria a uma instituição de crédito de dimensão e estratégia de risco comparáveis às do LSH.
(138)
Em 1 de Janeiro de 1991, o Land de Schleswig-Holstein transferiu para o LSH o capital do IB que, de acordo com a auditoria final, se elevava a 1 306 milhões de DEM. O valor do capital injectado aumentou todos os anos e em 2003 atingiu 1 967,6 milhões de DEM.
(139)
Com efeitos a 31 de Dezembro de 1999, o Land transferiu também para o LSH a reserva especial «terrenos», aumentando assim o capital próprio inscrito no balanço em [...] milhões de DEM. Depois de duas outras transferências, esta reserva especial elevava-se, no total, a [...] milhões de DEM em 31 de Dezembro de 2002.
(140)
O capital transferido do IB foi reconhecido anualmente na íntegra pela BAKred como fundos próprios de base (37). No entanto, não estava inteiramente ao dispor do LSH para apoio das suas actividades concorrenciais. Tal como no caso do WestLB, a reserva especial foi também parcialmente utilizada para operações relacionadas com actividades de incentivo do próprio IB. Essa parte da reserva especial não estava, pois, disponível para expansão das áreas de negócios concorrenciais do LSH, mas tinha, não obstante, uma função de garantia para este. O mesmo se aplica no que respeita à reserva especial «terrenos», que não foi reconhecida como fundos próprios de base pela BAKred mas tinha função de garantia para o banco.
(141)
A Comissão considera que o montante de capital disponibilizado que foi realmente utilizado não pode constituir um factor de determinação da remuneração adequada. O que conta é a possibilidade de utilização do capital para expansão do negócio. Um investidor privado também não se contentaria com uma remuneração que dependesse do capital utilizado. Neste contexto, a Comissão segue a opinião da BdB de que, para um investidor numa economia de mercado, que assume o risco de perda do seu investimento, o facto de a instituição de crédito utilizar ou não o capital injectado para expansão das suas actividades é irrelevante. Como justamente indicado pela BdB, o único factor decisivo para esse investidor é o facto de já não poder negociar ele próprio com o capital em questão e obter o correspondente retorno. Assim, o facto de o LSH ter utilizado integralmente o capital disponibilizado apenas de 1999 a 2003 é igualmente irrelevante para a questão da base de capital a considerar.
(142)
Importa igualmente referir que a data relevante para o cálculo da remuneração adequada da função de expansão do negócio é a do reconhecimento da reserva especial como fundos próprios de base pela BAKred. Segundo indicações da Alemanha, o capital só pôde ser utilizado para a cobertura de activos de risco a partir dessa data.
(143)
Todavia, na medida em que o capital estava já inscrito no balanço como fundos próprios antes dessa data, tinha desempenhado pelo menos a função de garantia, conforme já foi explicado anteriormente. O mesmo se aplica ao montante utilizado pelo próprio IB, bem como à reserva especial «terrenos». Este elemento deverá ser devidamente considerado no cálculo da remuneração adequada.
e) Comparação com outros instrumentos de capital próprio
(144)
Como foi explicado supra, para determinar a remuneração habitual no mercado deve tomar-se como ponto de partida, no caso vertente, a remuneração que um investidor numa economia de mercado exigiria para disponibilizar capital próprio a um banco.
(145)
É aqui claramente impossível comparar directamente os capitais de incentivo transferidos para o LSH com outras transacções. Embora a transacção tenha alguns pontos comuns com certos instrumentos, as diferenças são tão significativas que limitam o valor de qualquer eventual comparação. Por conseguinte, seguindo abordagem análoga à do caso do WestLB (38), a remuneração adequada só pode ser estabelecida através de uma comparação da transferência com diversos instrumentos de capital próprio existentes no mercado, a fim de determinar, por analogia, o instrumento que lhe está mais próximo e que constituirá, assim, o ponto de referência para o cálculo da remuneração.
(146)
Para o autor da denúncia, os capitais de incentivo reunidos na reserva especial só poderem ser comparados com capital social. Alega, nesse sentido, que a reserva especial foi reconhecida pela BAKred como fundos próprios de base (Tier 1), pelo que só podia ser comparada com os instrumentos de capital próprio reconhecidos na Alemanha como fundos próprios de base no ano da transferência. A Alemanha, em contrapartida, considera que a comparação dos diversos instrumentos de capital próprio serve apenas para determinar qual é o perfil de risco (e, assim, o leque remuneratório) de que o investimento mais se aproxima, na perspectiva do investidor. Por conseguinte, considera que o capital do IB se assemelha sobretudo a acções preferenciais com direitos perpétuos, certificados de participação nos lucros e participações passivas.
(147)
Deverá tomar-se em consideração que os instrumentos utilizados pela Alemanha para efeitos comparativos normalmente apenas constituem uma parte muito limitada dos fundos próprios de um banco. Trata-se de instrumentos que complementam os «capitais próprios de base», que consistem principalmente em capital social e reservas livres. Porém, os capitais de incentivo transferidos para o LSH quase triplicaram os fundos próprios deste banco considerados para efeitos de cálculo da solvabilidade. Mesmo que apenas seja tomado em consideração o aumento do montante que o LSH podia utilizar para sustentar as suas actividades comerciais, continua a tratar-se de um aumento de mais de 50%. Como a BdB sublinha, os outros instrumentos referidos eram habitualmente utilizados para valores muito inferiores. Não teria sido possível aumentar o capital do LSH desta forma - e numa base permanente - através de um dos instrumentos utilizados na comparação.
(148)
Neste contexto, é de realçar que o relativamente amplo leque de instrumentos de capital inovadores em termos de fundos próprios de base e de fundos próprios complementares de que as instituições de crédito agora dispõem em diversos países não existia na Alemanha em 1991, quando teve lugar a transferência do capital do IB para o LSH, nem em 1993, quando o LSH teve de dar cumprimento aos requisitos de capital mais rigorosos que na altura entraram em vigor. Alguns desses instrumentos foram entretanto desenvolvidos, enquanto que outros já existiam mas não eram reconhecidos na Alemanha. Na prática, apenas estavam disponíveis e eram utilizados os certificados de participação nos lucros e as obrigações subordinadas (ambos apenas fundos próprios complementares e os últimos só reconhecidos a partir de 1993). Por conseguinte, não é convincente a comparação do capital do IB com tais instrumentos inovadores, a maior parte dos quais só foram desenvolvidos mais tarde e só em parte estavam disponíveis noutros países.
(149)
No que toca aos dois instrumentos de capital próprio que desempenham um papel fundamental na comparação da Alemanha como as referências mais próximas, ou seja, as acções preferenciais perpétuas e os certificados de participação nos lucros, devem ser realçados alguns pontos específicos. As acções preferenciais perpétuas são consideradas fundos próprios de base nalguns países, mas continuam a não ser reconhecidas como tal na Alemanha. Os certificados de participação nos lucros apenas constituem fundos próprios complementares, enquanto o capital do IB possui a qualidade de fundos próprios de base. Consequentemente, o capital do IB tem muito mais interesse para o LSH porque pode ser utilizado para obter fundos próprios complementares (como, p. ex., certificados de participação nos lucros) até ao mesmo montante, por forma a aumentar a base de fundos próprios. Por outro lado, se a anos com perdas se vierem a seguir de novo anos com lucros, serão primeiro os certificados de participação nos lucros e só depois o capital do IB que serão reconstituídos pelo respectivo valor nominal. Além disso, o LSH tem à disposição o capital do IB sem qualquer limite de tempo, enquanto os certificados de participação nos lucros são normalmente emitidos por um período de dez anos. De referir ainda que o enorme volume da injecção de capital é atípico e que o grau de prioridade em caso de prejuízos deve ser visto nesse contexto. Uma vez que a parte dos activos do IB é relativamente grande, ela será utilizada de uma forma relativamente rápida se ocorrerem perdas significativas.
(150)
Por todos estes motivos, a Comissão é de opinião que a comparação com instrumentos de capital inovadores apresentada pela Alemanha não é pertinente, devido às especificidades do capital do IB, para determinar a remuneração adequada a ser paga pelo capital do IB. Além do mais, no acordo de 8 de Outubro de 2004 as partes também partiram da analogia da presente transacção com uma injecção de capital social.
(151)
A Comissão também concorda com a BdB quanto ao facto de que a cláusula de subordinação prevista no acordo de cobertura concluído entre os accionistas do LSH, segundo a qual o capital do IB só é utilizado após o restante capital próprio do LSH, não comporta um risco menor para o investidor. O capital injectado representa uma parte significativa dos fundos próprios de base totais, pelo que existem fortes probabilidades de que tenha de ser utilizado, pelo menos em parte, em caso de perdas.
f) Custos da liquidez
(152)
O argumento do LSH sobre os custos da liquidez pode, em princípio, ser aceite. Uma injecção de capital «normal» num banco fornece a este liquidez e a base de fundos próprios necessária, tendo em conta os requisitos regulamentares, para a expansão das suas actividades. Para utilizar plenamente o capital, ou seja, multiplicar os activos ponderados pelo risco a 100% pelo factor 12,5 (100 dividido pelo coeficiente de solvabilidade de 8%) o banco tem de se refinanciar 11,5 vezes nos mercados financeiros. Simplificando, a diferença entre as 12,5 vezes o juro recebido e 11,5 vezes o juro pago, menos outros custos do banco (por exemplo, custos administrativos), corresponde ao lucro obtido com o capital próprio (39). Uma vez que à partida o património de incentivo não é fonte de liquidez para o LSH, visto que os activos transferidos e todas as receitas destes activos estão reservados por lei ao incentivo económico e à promoção da habitação, o banco incorria em custos de financiamento adicionais equivalentes ao capital se tivesse de obter nos mercados financeiros os fundos necessários para tirar pleno partido das oportunidades comerciais abertas pelo capital adicional, ou seja para conseguir expandir os activos ponderados pelo risco o equivalente a 12,5 vezes o montante do capital (ou manter a esse nível os activos existentes) (40). Devido a estes custos adicionais, que não existem no caso de uma injecção líquida de capital próprio, para determinar a remuneração adequada há que fazer a correspondente dedução. Um investidor numa economia de mercado não pode esperar uma remuneração idêntica à que obteria com a injecção de capital líquido.
(153)
Segundo a Comissão, porém, não é necessário ter em conta a totalidade da taxa de juro de refinanciamento. Os custos de refinanciamento constituem despesas de exploração e reduzem, por conseguinte, o rendimento tributável. O resultado líquido do banco não diminui na proporção dos juros adicionais pagos. Parte destas despesas é compensada por uma redução do imposto sobre as sociedades. Só os custos líquidos devem ser considerados como encargos adicionais do LSH decorrentes da natureza específica do capital transferido. A Comissão reconhece, por conseguinte, que o LSH incorre em «custos de liquidez» adicionais correspondentes aos «custos de refinanciamento menos impostos sobre as sociedades» (41).
g) Remuneração adequada
(154)
Não restam dúvidas de que há diferentes formas de calcular a remuneração adequada para o capital disponível para cobertura de actividades concorrenciais. No entanto, todos os métodos de cálculo para determinar a remuneração do capital social disponibilizado seguem os mesmos princípios básicos. Partindo destes princípios básicos, a Comissão procede ao cálculo em duas etapas: primeiro, determina a remuneração mínima que um investidor pode esperar de um investimento (hipotético) de capital social no LSH. Em seguida, verifica se no mercado, tendo em conta as particularidades da transacção em causa, teria sido acordada a aplicação de um prémio ou de uma dedução e, eventualmente, se pode ser feita uma quantificação suficientemente consistente.
(155)
A rendibilidade esperada de um investimento e o risco do mesmo são determinantes essenciais da decisão de investimento de um investidor numa economia de mercado. Para determinar o nível destes dois elementos, o investidor inclui nos seus cálculos toda a informação disponível sobre a sociedade e sobre o mercado. Baseia-se para tal nas rendibilidades médias históricas, as quais, regra geral, representam também um ponto de referência para o desempenho futuro da sociedade, bem como na análise do modelo comercial da sociedade para o período de investimento em questão, na estratégia e qualidade da gestão ou nas perspectivas do sector económico em causa, etc.
(156)
Um investidor numa economia de mercado só investe se o investimento garantir um rendimento superior ou um risco menor relativamente à segunda melhor alternativa de aplicação do seu capital. Da mesma forma, um investidor não investirá numa sociedade se a rendibilidade esperada for inferior à rendibilidade média esperada noutras sociedades com um perfil de risco comparável. Neste caso, pode assumir-se que existem alternativas suficientes ao projecto de investimento em questão com rendibilidade esperada superior, para um nível de risco idêntico.
(157)
Existem vários métodos para determinar a remuneração mínima adequada, desde as diferentes variantes da perspectiva do financiamento ao método CAPM. Para ilustrar as diferentes soluções, é oportuno distinguir dois componentes, a rendibilidade sem risco e o prémio de risco específico do projecto:
rendibilidade mínima adequada de um investimento de risco
=
taxa de base sem risco + prémio de risco do investimento de risco.
A rendibilidade mínima adequada de um investimento de risco pode, pois, ser descrita como a soma da taxa de rendibilidade sem risco e do prémio de risco adicional pela assunção do risco específico do investimento.
(158)
Assim, a base para a determinação da rendibilidade está na existência de uma forma de investimento isenta de risco com uma rendibilidade que se assume sem risco. Geralmente, a taxa de base sem risco é determinada por referência à rendibilidade esperada dos títulos a juro fixo emitidos pelo Estado (ou um índice baseado em tais títulos), já que estes constituem formas de investimento com um risco comparativamente baixo. Todavia, há diferenças entre os diversos métodos quando se trata de determinar o prémio de risco:
-
Abordagem numa perspectiva de financiamento: A rendibilidade esperada do capital próprio de um investidor representa, na óptica do banco que utiliza o capital, custos de financiamento futuros. Segundo esta abordagem, determinam-se, em primeiro lugar, os custos históricos do capital próprio incorridos por bancos em situação comparável à do Landesbank em questão. A média aritmética dos custos históricos do capital é em seguida comparada com os custos do capital próprio esperados no futuro e, assim, com a exigência do investidor em termos de rendibilidade esperada.
-
Perspectiva de financiamento com a «compound annual growth rate (taxa de crescimento anual composta)»: No centro desta abordagem está o uso da média geométrica em vez da média aritmética.
-
Modelo de Equilíbrio de Activos Financeiros (CAPM): O CAPM é o modelo mais conhecido e mais frequentemente testado a nível da gestão financeira moderna para determinar a rendibilidade esperada por um investidor, através da seguinte fórmula:
Rendibilidade mínima =
taxa de base sem risco + (prémio de risco de mercado × Beta)
O prémio de risco para um investimento de capital próprio obtém-se multiplicando o prémio de risco do mercado pelo factor Beta (prémio de risco de mercado × Beta). O factor Beta permite quantificar o risco de uma sociedade relativamente ao risco global de todas as sociedades.
O CAPM é o método mais utilizado para calcular as rendibilidades do investimento em grandes sociedades cotadas na bolsa. Porém, visto que o LSH não está cotado na bolsa, não é possível inferir directamente o respectivo valor Beta. Assim, o CAPM só pode ser utilizado com base numa estimativa do factor Beta.
(159)
No seu parecer de 29 de Julho de 2003, a BdB, utilizando o CAPM, chegou a uma remuneração mínima a esperar de um investimento no capital social do LSH em 31 de Dezembro de 1990, altura em que a transferência foi efectuada, de 14,85% p.a. A Alemanha exprimiu reservas de princípio à utilização do CAPM. Além disso, considerou que a BdB partira de um factor Beta demasiado elevado e havia calculado erradamente a taxa de base sem risco. Também o prémio de risco do mercado, de 4,6%, foi reputado excessivamente elevado. Com uma utilização correcta do CAPM, a BdB deveria ter chegado a uma remuneração mínima muito mais baixa para um investimento hipotético no capital social do LSH. No âmbito do acordo quanto à remuneração adequada de mercado, o Land de Schleswig-Holstein, o HSH Nordbank e a BdB chegaram à conclusão de que era apropriada uma remuneração mínima de 9,29%.
(160)
As partes utilizaram o CAPM como base para os seus cálculos, partindo de uma taxa de juro de base sem risco de 6,61%. O cálculo desta taxa de juro foi feito partindo do pressuposto de que o património com afectação específica deveria ser posto à disposição do LSH de forma permanente. Assim, as partes renunciaram a utilizar uma taxa sem risco para uma data de referência, observável no mercado no momento da transferência, para um período de investimento fixo (por exemplo, a rendibilidade das obrigações do Tesouro a 10 anos), uma vez que, se o tivessem feito, não teriam considerado o risco de reinvestimento, isto é, o risco de, no termo do período de investimento, o capital não poder ser investido de novo à taxa de juro sem risco. Consideraram que a melhor forma de ter em conta o risco de investimento era tomar por base um «total return index». Em consequência, recorreram ao índice de performance da Deutsche Börse AG, o REX10, que dá conta do desempenho de um investimento em obrigações do Tesouro da República Federal da Alemanha com um prazo exacto de 10 anos. A série de índices utilizada no caso jacente contém os valores no final do ano do REX10 a partir de 1970. As partes procederam então ao cálculo da rendibilidade anual, a qual reflecte a tendência patente no REX10 no período 1970-1990, tendo chegado assim à referida taxa de base sem risco de 6,61%.
(161)
Dado que o investimento devia estar à disposição do LSH de forma permanente, a metodologia seguida para o cálculo da taxa de base sem risco neste caso especial afigura-se adequada. O índice REX10 também constitui uma fonte de dados geralmente reconhecida. Em consequência, a taxa de base sem risco assim calculada parece correcta.
(162)
O factor Beta foi estimado em 0,670 com base num parecer da KPMG sobre os chamado factores Beta ajustados de todas as instituições de crédito cotadas na Bolsa na Alemanha, ao qual a Comissão teve acesso. Com base neste parecer e à luz do perfil de negócios do LSH, este factor Beta deve ser considerado adequado.
(163)
Também o prémio de risco de mercado de 4,0% pode, na opinião da Comissão, ser considerado aceitável. Já no procedimento relativo ao WestLB, que conduziu à Decisão 2000/392/CE, foi várias vezes referido o chamado prémio geral de risco de mercado a longo prazo, isto é, a diferença entre a rendibilidade média a longo prazo de uma carteira de acções convencional e a das obrigações do Tesouro. Nos pareceres relativos a este procedimento foram aplicadas margens de 3% a 5%, consoante o método utilizado, o período de referência e a base de dados. Assim, um parecer elaborado para a BdB utilizou em alternativa 3,16% e 5%, enquanto outro, destinado ao WestLB no âmbito do mesmo procedimento, utilizou 4,5% e 5%, e, por seu lado, a Lehman Brothers, que também trabalhava para o WestLB, usou uma taxa de 4%. Atendendo a esta situação, a Comissão não vê qualquer motivo no caso jacente para um desvio em relação ao prémio de risco de mercado utilizado no acordo. Partindo do CAPM, a Comissão não tem quaisquer dúvidas de que a remuneração mínima determinada pelas partes pode ser considerada adequada.
(164)
Por conseguinte, a Comissão não vê motivos para que a remuneração mínima determinada pelas partes para um hipotético investimento de capital social não possa, no caso jacente, resistir a um teste de mercado. A Comissão fixa, portanto, como remuneração mínima adequada para o património especial um valor de 9,29% p.a. (líquido de imposto sobre as sociedades e antes de imposto sobre o investidor).
(165)
A taxa sem risco a longo prazo (obrigações federais a 10 anos) era de cerca de 8,98% no final de 1990. O LSH alegou que os seus custos de refinanciamento se elevavam a 9,2% na altura da transferência, em razão da estrutura do balanço. No acordo, as partes utilizaram uma taxa sem risco a longo prazo de 6,61% (42). Acresce que acordaram em pressupor uma taxa de imposto fixa de 50%. Em consequência, as partes chegaram a uma taxa de refinanciamento líquida de 3,31% e, assim, a uma correspondente dedução de liquidez.
(166)
Por força deste acordo e atendendo ao facto de que o referido valor está abaixo do limiar já anteriormente mencionado pela Alemanha, a Comissão não vê motivo para não considerar este montante adequado, pelo que o toma por base para a determinação do elemento de auxílio.
(167)
Na prática, quaisquer circunstâncias atípicas que constituam um desvio em relação ao caso normal de um investimento de capital social na sociedade em causa são geralmente consideradas, no cálculo da remuneração, através de correspondentes prémios ou deduções. Importa pois verificar se determinadas particularidades, em especial o perfil de risco concreto da transferência do capital do IB, podem constituir motivos para se proceder a um ajustamento da taxa mínima de remuneração de 9,29% que um investidor privado esperaria de um investimento (hipotético) de capital social no LSH e, além disso, se a Comissão pode proceder a uma quantificação metodologicamente consistente de tal ajustamento. Neste contexto, devem ser considerados três aspectos: em primeiro lugar, o facto de não terem sido emitidas novas participações nem atribuídos direitos de voto conexos; em segundo lugar, o volume excepcional da transferência de activos e, em terceiro lugar, a falta de fungibilidade do investimento.
(168)
O Land não obteve direitos de voto adicionais em consequência da cessão. Ao renunciar a direitos de voto, o investidor renuncia ao direito de influenciar a gestão do banco nas suas decisões. Se os direitos de voto do Land tivessem sido aumentados, o Land passaria a deter mais de 50% desses direitos, ou seja, tornar-se-ia accionista maioritário. Para compensar o desequilíbrio causado pela aceitação de um risco de perdas superior sem um correspondente aumento de influência na empresa, um investidor numa economia de mercado exigiria (mesmo se o risco potencial fosse minorado por acordos internos com outros accionistas) uma remuneração mais elevada. Partindo da remuneração mais elevada das acções preferenciais comparativamente às acções ordinárias, e de acordo com o autor da denúncia (BdB), o Land de Schleswig-Holstein e o LSH, que, na sequência das suas discussões de Agosto/Setembro de 2004, reputam adequada uma taxa de remuneração de 0,3% p.a. (líquida de impostos), a Comissão considera correcto um prémio de pelo menos 0,3% p.a. (líquido de imposto sobre o rendimento das sociedades). As partes no acordo também consideram um prémio de 0,3% como apropriado por não terem sido atribuídos novos direitos de voto.
(169)
O volume do património transferido e o seu impacto no LSH, na perspectiva da Directiva Solvabilidade, já foram mencionados supra. Com a entrada do capital do IB os fundos próprios de base do LSH aumentaram substancialmente, sem quaisquer custos de aquisição ou de administração. Um investidor numa economia de mercado teria provavelmente solicitado um prémio para uma injecção de capital tão grande em termos relativos e absolutos como os activos do IB. Por outro lado, uma injecção de capital social correspondente a cerca de 1,3 mil milhões de DEM num dos maiores bancos universais alemães, tendo em conta a enorme necessidade de capitais das instituições de crédito europeias por força da Directiva Solvabilidade, não deve ser considerada como estranha a uma qualquer decisão empresarial de rotina. Além disso, quando um investimento envolve um grande volume de activos, isso sugere uma similaridade com o capital social, pois que, aquando da transferência no final de 1990, participações passivas de grande volume eram atípicas no mercado. Assim, se o volume dos activos transferidos fosse utilizado para justificar mais um prémio no caso de um investimento equiparável a capital social, isso significa que o volume era indevidamente tido em conta duas vezes. A Comissão considera, pois, não ser possível provar com suficiente certeza que um investidor a operar numa economia de mercado teria exigido um prémio especial por uma injecção de capital desta dimensão em termos relativos e absolutos. Em consequência, abstém-se de aplicar um prémio associado ao volume da transacção, decidindo, quanto a este aspecto, a favor do LSH. Também o acordo vai neste sentido, ao estabelecer que o volume do património transferido não deve dar origem a qualquer prémio.
(170)
Por fim, importa salientar a falta de fungibilidade do investimento, isto é, a impossibilidade de retirar a qualquer momento da sociedade o capital nela investido. Normalmente, um investidor pode vender um instrumento de capital próprio a terceiros, no mercado, e terminar assim o seu investimento. Uma transferência normal de capital social processa-se geralmente da seguinte forma: o investidor incorpora património (em dinheiro ou espécie) que é inscrito no lado do activo do balanço. A esta inscrição corresponde, regra geral, do lado do passivo uma contrapartida negociável em favor do investidor, que, no caso de uma sociedade anónima, reveste a forma de acções. Estas acções podem ser alienadas a terceiros. É certo que o investidor já não pode retirar o património com que entrou inicialmente, uma vez que este faz parte agora do capital próprio de garantia da sociedade e não está à sua disposição. Pode, porém, através da alienação das acções, realizar o respectivo contravalor económico. A fungibilidade do investimento está, assim, garantida. Em razão das circunstâncias específicas em que ocorreu a transferência do capital do IB, o Land não beneficiou desta oportunidade. Contudo, a Comissão não vê qualquer motivo para um novo prémio. Embora o Land não tivesse a possibilidade de realizar o contravalor económico através da fungibilidade do investimento, existia a todo o momento a possibilidade de, por via legislativa, retirar do LSH o património especial e, eventualmente, obter rendibilidades superiores investindo-o noutras instituições. Também aqui o acordo entre a BdB, o Land de Schleswig-Holstein e o HSH Nordbank partiu do princípio de que não devia ser aplicado qualquer prémio devido à falta de fungibilidade do património.
(171)
Em termos globais, a Comissão considera adequado um prémio de 0,3% p.a. (líquido de imposto sobre as sociedades e antes de impostos sobre o investidor) pela renúncia a direitos de voto adicionais.
(172)
Com base em todas estas considerações, e em sintonia com o autor da denúncia (BdB), o Land de Schleswig-Holstein e o LSH, a Comissão concluiu que uma taxa de 6,28% p.a. (líquida de impostos sobre as sociedades) constituía uma remuneração adequada para o capital em questão, obtida da seguinte forma: uma remuneração normal do investimento de 9,29%, mais um prémio de 0,3% em razão das especificidades da transacção, menos 3,31% para ter em conta os custos de financiamento do LSH resultantes da falta de liquidez do património transferido.
(173)
Conforme já foi referido, o capital do IB já tinha um valor significativo para o LSH antes de ser reconhecido pela BAKred como fundos próprios de base na acepção da KWB, uma vez que já estava inscrito no balanço como capital próprio desde a sua transferência. O mesmo se aplica ao montante utilizado pelo IB, bem como à reserva especial «terrenos». A sua função económica pode ser comparada à de uma caução ou garantia. Para se expor a um risco desta natureza, um investidor numa economia de mercado exigiria uma remuneração adequada. Inicialmente, a Alemanha não considerou adequada a taxa de base de 0,3% p.a. reconhecida pela Comissão na Decisão 2000/392/CE (43) para a função de garantia em benefício do LSH. Na Decisão 2000/392/CE, a referida taxa de 0,3% p.a. foi majorada de 0,3% p.a. em razão de as garantias bancárias estarem geralmente associadas a certas transacções e limitadas no tempo (o que não era o caso em relação ao WestLB) e o montante de 3 400 milhões de DEM que foi disponibilizado ao WestLB exceder o que é normalmente coberto por tais garantias.
(174)
Em razão da comparabilidade existente entre o WestLB e o LSH, bem como da ausência de outros indicadores, a Comissão assume que esta taxa corresponde à remuneração que o LSH deveria ter pago no mercado por uma garantia bancária a seu favor.
(175)
Também aqui o acordo entre a BdB, o Land de Schleswig-Holstein e o LSH parte do princípio de que parece justificar-se um prémio de 0,3% p.a. Por conseguinte, a Comissão considera que no caso do LSH se justifica a aplicação de um prémio, pelo que estabelece uma taxa de 0,3% p.a como remuneração adequada para a função de garantia do capital entre o momento da inclusão no balanço em 1 de Janeiro de 1991 e o seu reconhecimento pela BAKred. A taxa de 0,3% p.a. líquida de impostos foi utilizada pelas partes no quadro anexo ao acordo como base para o cálculo do elemento de auxílio.
(176)
A Alemanha argumentou que os dividendos do IB pagos ao Land de 1993 a 2002, no valor de 99,9 milhões de DEM, deviam ser deduzidos da remuneração a pagar. No entanto, os pagamentos efectuados e as mais-valias realizadas após o investimento não são relevantes em virtude do princípio do investidor numa economia de mercado, o qual, com base nas informações de que dispõe quando faz o investimento, ou espera uma rendibilidade adequada ou acorda uma remuneração directa. Assim, os dividendos ou mais-valias que não podem ser calculados antecipadamente não são decisivos.
(177)
A Comissão considera, pois, que no caso vertente os pagamentos de dividendos do IB não devem ser deduzidos da remuneração a pagar.
h) Efeitos de sinergia
(178)
O LSH considera que ao avaliar a remuneração paga ao Land importa ter igualmente em conta as sinergias obtidas através da cessão. No entanto, a finalidade efectiva da transferência consistia, claramente, em fornecer ao LSH a base de capital próprio necessária para dar cumprimento às novas regras em matéria de solvabilidade. Os efeitos de sinergias eram considerados como uma consequência (colateral) positiva, mas não constituíam certamente o principal impulsionador subjacente à transacção nessa altura.
(179)
Além disso, se o IB beneficiar de tais sinergias e poupanças, isso contribuirá para uma redução dos custos do WKA e do WAK (beneficiando também o Land), mas não pode ser considerado como uma contrapartida paga pelo LSH pela disponibilização de fundos próprios de base. Visto que para o LSH estas sinergias não reduzem a possibilidade de utilização do capital transferido, nem aumentam os custos decorrentes da transferência, não deveriam também influenciar a remuneração adequada que podia ser exigida ao banco por um investidor numa economia de mercado pelo capital próprio disponibilizado. Mesmo no caso de existir uma vantagem real para o Land em resultado de sinergias, qualquer concorrente teria sido obrigado, pelo jogo da concorrência, a «pagar» ao Land pelo instrumento financeiro (capital IB), para além de uma remuneração adequada pelo capital próprio fornecido, uma «remuneração» sob a forma de tais benefícios.
(180)
De resto, na sequência de uma operação de fusão, surgem normalmente sinergias em ambas as empresas fusionadas. Dificilmente se entende por que razão o LSH não deveria de modo algum tirar proveito de tais vantagens.
i) Alteração da legislação em 1 de Junho de 2003
(181)
A Alemanha informou que o IB foi cindido do património do LSH com efeitos jurídicos a 1 de Junho de 2003. A reserva especial «terrenos» foi cindida do LSH com efeitos jurídicos a 1 de Junho de 2003.
(182)
Por conseguinte, a partir de 1 de Junho de 2003 o LSH já não podia utilizar a reserva especial para cobrir activos de risco das suas actividades concorrenciais nem como garantia.
(183)
A Comissão considera, assim, provado que a separação da reserva especial pôs termo ao auxílio aqui examinado em 1 de Junho de 2003.
j) O elemento de auxílio
(184)
De acordo com os cálculos referidos, a Comissão chega à conclusão que o LSH deveria pagar uma remuneração de 6,28% p.a. líquida de impostos pelo património especial que foi reconhecido pela BAKred como fundos próprios de base e de 0,3% líquida de impostos pela diferença entre esta parte e o montante indicado como capital próprio no balanço do LSH, bem como pela reserva especial «terrenos».
(185)
Esta remuneração deveria ter sido paga a partir de 1 de Janeiro de 1991 até ao termo do auxílio em 31 de Maio de 2003.
(186)
O LSH pagou uma remuneração apenas sobre o montante que podia utilizar para sustentar as suas actividades comerciais.
(187)
O elemento de auxílio pode ser obtido a partir da diferença entre os pagamentos efectivos e os pagamentos que corresponderiam às condições de mercado.
(188)
O quadro seguinte apresenta o cálculo do elemento de auxílio:
Figura 4
Cálculo do elemento de auxílio (em milhões de DEM)
(milhões DEM)
1991 (44)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 milhões)
Total capital IB
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
1.
Montante ao dispor do LSH
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
2.
Montante utilizado pelo IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
3.
Montante entre 1.1.1991 e 30.8.1991
870,7
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
4.
Reserva especial «bens imóveis»
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[...]
[...]
[...]
[...]
Remuneração de 6,28% (após impostos) sobre 1.
21,3
63,6
59,9
64,3
68,6
73,6
79,4
84,5
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Remuneração de 0,3% (após impostos) sobre 2.
0,3
0,9
1,2
1,1
1,1
1,2
1,2
1,3
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Remuneração de 0,3% (após impostos) sobre 3.
2,6
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
Remuneração de 0,3% (após impostos) sobre 4.
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[...]
[...]
[...]
[...]
Remuneração total em conformidade com o mercado
24,2
64,5
61,1
65,4
69,7
74,8
80,6
85,8
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Remuneração efectiva (após impostos)
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Elemento de auxílio
24,2
64,5
60,2
63,0
68,7
72,3
75,6
79,2
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(189)
O elemento de auxílio para o período que medeia entre a concessão do auxílio e 31 de Maio de 2003, inclusive, eleva-se a 845,6 milhões de DEM. Convertido em euros, este montante ascende a 432,3 milhões de euros.
1.3. DISTORÇÃO DA CONCORRÊNCIA E ENTRAVES AO COMÉRCIO ENTRE OS ESTADOS-MEMBROS
(190)
A liberalização dos serviços financeiros e a integração dos mercados financeiros têm tornado as actividades bancárias na Comunidade cada vez mais vulneráveis às distorções da concorrência. Esta evolução está actualmente a intensificar-se ainda mais com a União Económica e Monetária, que tem vindo a suprimir os obstáculos subsistentes à concorrência nos mercados dos serviços financeiros.
(191)
O LSH, banco beneficiário, desenvolvia actividades no sector bancário a nível regional e internacional. Definia-se como um banco comercial universal, caixa de poupança central, banco estatal e banco municipal (Kommunalbank). Não obstante a sua denominação, tradição e funções estabelecidas por lei, o LSH não era apenas um mero banco local ou regional.
(192)
Estes factos revelam claramente que o LSH oferecia os seus serviços bancários em concorrência com outros bancos europeus fora da Alemanha e - uma vez que os bancos de outros países europeus desenvolvem actividades na Alemanha - também dentro da Alemanha.
(193)
Deverá também recordar-se que existe uma ligação estreita entre os capitais próprios de uma instituição de crédito e as suas actividades bancárias. Um banco só pode funcionar e expandir as suas actividades comerciais se tiver um nível suficiente de fundos próprios reconhecidos. Dado que a medida estatal dotou o LSH de fundos próprios para fins de solvabilidade, influenciou directamente a capacidade comercial do banco.
(194)
Com base em todos estes elementos, é óbvio que o auxílio concedido ao LSH provoca uma distorção da concorrência e afecta o comércio entre Estados-Membros.
1.4. RESULTADOS
(195)
Com base no que precede, poderá afirmar-se que todos os critérios do n.o 1 do artigo 87.o do Tratado CE estão preenchidos e que a transferência do património especial envolve, consequentemente, um auxílio estatal na acepção desse artigo.
2. COMPATIBILIDADE COM O MERCADO COMUM
(196)
Importa igualmente examinar se o auxílio pode ser considerado compatível com o mercado comum. No entanto, convém notar que o LSH apenas invocou a derrogação prevista no n.o 2 do artigo 86.o do Tratado CE aplicável a eventuais elementos de auxílio estatal, no âmbito da transferência do capital do IB e dos terrenos.
(197)
Não se aplica nenhuma das derrogações previstas no n.o 2 do artigo 87.o do Tratado CE. O auxílio não é de natureza social, não foi atribuído a consumidores individuais nem se destina a remediar os danos causados por calamidades naturais ou por outros acontecimentos extraordinários, ou a compensar desvantagens económicas causadas pela divisão da Alemanha.
(198)
Uma vez que o auxílio não persegue qualquer objectivo regional - não se destina a promover o desenvolvimento económico de regiões em que o nível de vida seja anormalmente baixo ou em que exista grave situação de subemprego, nem a facilitar o desenvolvimento de certas regiões económicas - não se aplica nem o disposto no n.o 3, alínea a), do artigo 87.o, nem os aspectos regionais referidos no n.o 3, alínea c), do artigo 87.o do Tratado CE. O auxílio não promove também a realização de qualquer projecto importante de interesse europeu comum. É óbvio que o auxílio não se destina a promover a cultura ou a conservação do património.
(199)
Uma vez que a sobrevivência económica do LSH não estava em perigo quando a medida foi aplicada, não há necessidade de determinar se a falência de uma grande instituição de crédito como o LSH provocaria, por si só, uma crise bancária generalizada na Alemanha, o que poderia possivelmente justificar um auxílio nos termos do n.o 3, alínea b), do artigo 87.o do Tratado CE, por forma a pôr termo a uma perturbação grave da economia alemã.
(200)
Nos termos do n.o 3, alínea c), do artigo 87.o do Tratado CE, um auxílio poderá ser considerado compatível com o mercado comum se facilitar o desenvolvimento de certas actividades económicas. Esta situação poderia, em princípio, aplicar-se também aos auxílios à reestruturação no sector bancário. Todavia, no caso em apreço, as condições para aplicação destas disposições de derrogação não estão preenchidas. O LSH não era uma empresa em dificuldades, cuja viabilidade tivesse de ser restabelecida através de auxílios estatais.
(201)
O n.o 2 do artigo 86.o do Tratado CE, que autoriza, mediante certas condições, derrogações às regras do Tratado em matéria de auxílios estatais, aplica-se também, em princípio, ao sector dos serviços financeiros. Este facto foi confirmado pela Comissão no seu relatório «Serviços de interesse económico geral no sector bancário» (45). O LSH alegou que prestava serviços de interesse económico geral e que, na medida em que quaisquer subsídios do Land de Schleswig-Holstein eram utilizados para efeitos da sua missão pública ou da prestação de serviços de interesse geral, não se tratava de auxílios ilegais. No entanto, o LSH não preenche as condições formais para a aplicação de tais derrogações, uma vez que não foram especificados com precisão nem as funções desempenhadas pelo banco no âmbito da prestação de serviços de interesse económico geral, nem os custos decorrentes dessa actividade. É óbvio, por conseguinte, que a transferência foi efectuada para que o LSH pudesse dar cumprimento às novas exigências em matéria de fundos próprios, não estando de nenhuma forma em jogo os serviços de interesse económico geral. Consequentemente, esta derrogação também não se aplica no caso em apreço.
(202)
Uma vez que não se aplica qualquer derrogação ao princípio da proibição dos auxílios estatais nos termos do n.o 1 do artigo 87.o do Tratado CE, o auxílio em questão não pode ser considerado compatível com o Tratado.
3. NÃO SE TRATA DE UM AUXÍLIO EXISTENTE
(203)
Ao contrário do que foi sustentado pela Alemanha e pelo LSH, a injecção de capital também não pode considerar-se coberta pelo regime de auxílio existente Anstaltslast e Gewährträgerhaftung.
(204)
Por um lado, a Gewährträgerhaftung é uma garantia em caso de incumprimento face aos credores, na eventualidade de o património do banco não ser suficiente, o que não é aqui o caso. Nem a injecção de capital se destinava a satisfazer os credores do banco, nem o património do banco estava esgotado.
(205)
Além disso, a Anstaltslast também não se aplica. A Anstaltslast obriga o garante (o Land de Schleswig-Holstein) a dotar o LSH dos meios necessários para o seu correcto funcionamento, desde que opte pelo prosseguimento das actividades do banco. No entanto, aquando da injecção de capital, o LSH não estava, de modo algum, em situação de não poder prosseguir a sua actividade regular por falta de fundos próprios suficientes. Em consequência, a injecção de capital não era necessária para manter a actividade regular do Landesbank. Pelo contrário, essa injecção de capital foi feita para permitir ao banco aumentar a sua dotação de capital a fim de, à luz do reforço das disposições em matéria de rácio capital de base/fundos próprios a partir de 30 de Junho de 2003, evitar uma redução de outro modo necessária no volume de negócios/activos de risco do Landesbank e (também) permitir a sua expansão futura. Um cálculo económico consciencioso por parte do Land enquanto co-proprietário permitiu também ao LSH tirar partido de futuras oportunidades de mercado para as suas actividades concorrenciais. O «requisito de necessidade» da Anstaltslast não se aplica a uma decisão económica normal como esta tomada pelo Land enquanto co-proprietário. Não sendo aplicável qualquer outro regime de auxílio já existente nos termos do n.o 1 do artigo 87.o e do n.o 1 do artigo 88.o do Tratado CE, a injecção de capital deve, pois, ser considerada como um novo auxílio na acepção do n.o 1 do artigo 87.o e do n.o 3 do artigo 88.o do Tratado CE e examinada em conformidade.
X. CONCLUSÃO
(206)
A Comissão conclui que, ao conceder o auxílio em questão, a Alemanha infringiu o disposto no n.o 3 do artigo 88.o do Tratado CE. Em consequência, o auxílio é ilegal.
(207)
O auxílio não pode ser considerado compatível com os n.os 2 ou 3 do artigo 87.o, nem com qualquer outra disposição do Tratado CE. Assim, o auxílio é declarado incompatível com o mercado comum, deve ser suprimido e o elemento de auxílio da medida ilegalmente aplicada deve ser recuperado pelo governo alemão,
ADOPTOU A PRESENTE DECISÃO
Artigo 1.o
O auxílio estatal no montante de 432,3 milhões de euros concedido pela Alemanha entre 1 de Janeiro de 1999 e 31 de Maio de 2003 a favor do Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale, agora HSH Nordbank AG, é incompatível com o mercado comum.
Artigo 2.o
A Alemanha tomará todas as medidas necessárias para recuperar junto do beneficiário o auxílio referido no artigo 1.o, que lhe foi ilegalmente concedido.
Artigo 3.o
A recuperação deve ter lugar de imediato e em conformidade com os procedimentos de direito nacional, desde que estes permitam uma execução imediata e efectiva da presente decisão.
O montante a recuperar incluirá juros, que são devidos a partir da data em que o auxílio ilegal foi colocado à disposição do beneficiário e até à sua recuperação efectiva.
Os juros serão calculados em conformidade com o disposto no Capítulo V do Regulamento (CE) n.o 794/2004 da Comissão (46).
Artigo 4.o
No prazo de dois meses a contar da data de notificação da presente decisão, a Alemanha comunicará à Comissão, utilizando o questionário apresentado em anexo, as medidas que tenha adoptado para lhe dar cumprimento
Artigo 5.o
A República Federal da Alemanha é a destinatária da presente decisão.
Feito em Bruxelas, em 20 de Outubro de 2004.