SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2013/33/EU
ze dne 26. června 2013,
kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (přepracované znění)
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 78 odst. 2 písm. f) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
s ohledem na stanovisko Výboru regionů (2),
v souladu s řádným legislativním postupem (3),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Ve směrnici Rady 2003/9/ES ze dne 27. ledna 2003, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl (4), by mělo být provedeno několik podstatných změn. Z důvodu srozumitelnosti a přehlednosti by uvedená směrnice měla být přepracována.
(2)
Společná azylová politika včetně společného evropského azylového systému je nedílnou součástí cíle Evropské unie spočívajícího v postupném vytváření prostoru svobody, bezpečnosti a práva otevřeného těm, kteří donuceni okolnostmi oprávněně hledají ochranu v Unii. Tato politika by se měla řídit zásadou solidarity a spravedlivého rozdělení odpovědnosti mezi členské státy, a to i pokud jde o finanční aspekty.
(3)
Evropská rada se na zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 dohodla, že bude pracovat na vytvoření společného evropského azylového systému, založeného na úplném uplatňování a začlenění Ženevské úmluvy o právním postavení uprchlíků ze dne 28. července 1951 ve znění Newyorského protokolu ze dne 31. ledna 1967 (dále jen „Ženevská úmluva“), a čímž potvrdila zásadu nenavracení. První fáze společného evropského azylového systému bylo dosaženo přijetím příslušných právních nástrojů, včetně směrnice 2003/9/ES, stanovených ve Smlouvách.
(4)
Evropská rada přijala na svém zasedání dne 4. listopadu 2004 Haagský program, jenž stanovil cíle v oblasti svobody, bezpečnosti a spravedlnosti pro období 2005-2010. V této souvislosti vyzval Haagský program Evropskou komisi, aby dokončila hodnocení nástrojů první fáze a předložila Evropskému parlamentu a Radě nástroje a opatření pro druhou fázi.
(5)
Evropská rada přijala na svém zasedání ve dnech 10.-11. prosince 2009 Stockholmský program, který znovu potvrdil závazek vytvořit do roku 2012 společný prostor ochrany a solidarity na základě společného azylového řízení a jednotného statusu osob, kterým byla přiznána mezinárodní ochrana, založeného na přísných normách ochrany a na spravedlivých a účinných řízeních. Stockholmský program dále stanoví, že je zcela zásadní, aby se jednotlivým osobám dostalo rovnocenného zacházení, pokud jde o podmínky přijetí, nezávisle na tom, ve kterém členském státě požádají mezinárodní ochranu.
(6)
Je třeba uvolnit prostředky Evropského uprchlického fondu a Evropského podpůrného úřadu pro otázky azylu, aby mohlo být odpovídajícím způsobem podpořeno úsilí členských států při uplatňování norem stanovených ve druhé fázi společného evropského azylového systému, a to zejména těch členských států, jejichž azylové systémy jsou z důvodu zeměpisné a demografické situace vystaveny zvláštnímu a neúměrnému tlaku.
(7)
Na základě výsledků hodnocení provádění nástrojů první fáze by měly být v tomto stadiu potvrzeny zásady, na nichž je směrnice 2003/9/ES založena, s cílem zlepšit podmínky přijetí žadatelů o mezinárodní ochranu (dále jen „žadatelé“).
(8)
K zajištění rovného zacházení s žadateli v celé Unii by tato směrnice měla být uplatňována ve všech stadiích řízení o žádostech o mezinárodní ochranu, na všechny druhy uvedených řízení a ve všech místech a zařízeních, v nichž se žadatelé zdržují, a po dobu, po kterou jsou oprávněni zůstat na území členských státu jakožto žadatelé.
(9)
Členské státy by měly při uplatňování této směrnice usilovat o to, aby byly v souladu s Listinou základních práv Evropské unie, Úmluvou OSN o právech dítěte z roku 1989 a Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod plně respektovány zásady nejlepšího zájmu dítěte a celistvosti rodiny.
(10)
Při zacházení s osobami, na které se vztahuje tato směrnice, jsou členské státy vázány závazky vyplývajícími z nástrojů mezinárodního práva, ke kterým přistoupily.
(11)
Měly by být stanoveny takové normy pro přijímání žadatelů, které budou postačovat k zajištění důstojné úrovně života a srovnatelných životních podmínek ve všech členských státech.
(12)
Harmonizace podmínek pro přijímání žadatelů by měla napomoci omezení dalšího pohybu žadatelů způsobeného rozdílnostmi v podmínkách přijímání.
(13)
K tomu, aby bylo zajištěno rovné zacházení se všemi žadateli o mezinárodní ochranu a byl zaručen soulad se stávajícím acquis Unie týkajícím se azylu, zejména se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (5), je zapotřebí rozšířit oblast působnosti této směrnice tak, aby se vztahovala i na žadatele o doplňkovou ochranu.
(14)
Prvořadým záměrem vnitrostátních orgánů by mělo být přijímání osob se zvláštními potřebami při přijetí tak, aby bylo přijímání těchto osob uzpůsobeno jejich zvláštním potřebám.
(15)
Zajištění žadatelů by mělo být prováděno v souladu s hlavní zásadou, podle níž nelze nikoho zajistit pouze proto, že žádá o mezinárodní ochranu, a zejména v souladu s mezinárodními právními závazky členských států, a s článkem 31 Ženevské úmluvy. Zajištění žadatelů by mělo být možné pouze v jasně vymezených výjimečných případech stanovených touto směrnicí a v souladu se zásadou nezbytnosti a přiměřenosti, pokud jde o způsob i účel zajištění. Zajištěný žadatel by měl mít účinný přístup k příslušným procesním zárukám, jako jsou opravné prostředky k vnitrostátnímu soudnímu orgánu
(16)
Pokud jde o správní řízení týkající se důvodů zajištění, vyžaduje zásada „náležité péče“ alespoň to, aby členské státy přijaly konkrétní a smysluplné kroky, které zajistí, že doba nezbytná k ověření důvodů zajištění bude co nejkratší a že bude existovat reálná vyhlídka na úspěšné provedení tohoto ověření v co nejkratší lhůtě. Doba zajištění by neměla přesáhnout dobu nezbytnou k dokončení příslušných řízení.
(17)
Důvody zajištění stanovenými v této směrnici nejsou dotčeny jiné důvody zajištění, včetně důvodů zajištění v rámci trestního řízení, které se podle vnitrostátního práva uplatňují nezávisle na žádosti státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti o mezinárodní ochranu.
(18)
Se zajištěnými žadateli by mělo být zacházeno tak, aby byla plně respektována jejich lidská důstojnost, a jejich přijímání by mělo být upraveno tak, aby odpovídalo specifickým potřebám, které mají žadatelé v této situaci. Členské státy by měly zejména zajistit uplatňování článku 37 Úmluvy OSN o právech dítěte z roku 1989.
(19)
V některých případech nebude v praxi možné při zajištění okamžitě zajistit určité záruky přijetí, například z důvodu zeměpisné polohy nebo zvláštní povahy detenčního zařízení. Jakékoli odchýlení od těchto záruk by však mělo být dočasné a mělo by se použít pouze za výjimečných okolností stanovených v této směrnici. Odchýlení by mělo být řádně odůvodněno, přičemž toto odůvodnění by mělo zohledňovat okolnosti jednotlivých případů včetně míry závažnosti a doby trvání tohoto odchýlení a jeho dopadu na dotčeného žadatele.
(20)
Zajištění žadatele by mělo být krajním opatřením a mělo by být uplatňováno pouze poté, co byla řádně posouzena veškerá alternativní opatření, při nichž nedochází k fyzickému zajištění, s cílem lépe zajistit fyzickou a psychickou integritu žadatele. Jakékoli alternativní opatření nahrazující zajištění by mělo respektovat základní lidská práva žadatele.
(21)
Za účelem dodržování procesních záruk, tj. možnosti styku s organizacemi nebo skupinami osob poskytujících právní pomoc, by měly být poskytovány informace o těchto organizacích a skupinách osob.
(22)
Při rozhodování o způsobu ubytování by měly členské státy řádně přihlížet k nejlepšímu zájmu dítěte a ke konkrétním podmínkám žadatele, pokud je závislý na rodinných příslušnících nebo na jiných blízkých příbuzných osobách, jako jsou svobodní nezletilí sourozenci, kteří se již nacházejí ve stejném členském státě.
(23)
Je nezbytné stanovit jasná pravidla pro přístup žadatelů na trh práce, aby byla podpořena soběstačnost těchto žadatelů a aby se vyrovnaly značné rozdíly mezi členskými státy.
(24)
Za účelem zajištění materiální podpory poskytované žadatelům v souladu se zásadami stanovenými v této směrnici je nutné, aby členské státy stanovily výši této podpory na základě relevantních referenčních údajů. To neznamená, že poskytovaná materiální podpora by měla být stejná jako u státních příslušníků daného členského státu. Členské státy mohou ve srovnání s vlastními státními příslušníky uplatňovat v případě žadatelů méně příznivé zacházení, jak je stanoveno v této směrnici.
(25)
Stanovením případů, kdy lze žadatelům omezit nebo odejmout výhody materiálních podmínek přijetí, a současným zajištěním důstojné životní úrovně pro všechny žadatele by měla být omezena možnost zneužívání přijímacího systému.
(26)
Měla by být zajištěna účinnost vnitrostátních přijímacích systémů a spolupráce členských států v oblasti přijímání žadatelů.
(27)
Je třeba povzbuzovat vhodnou spolupráci příslušných orgánů při přijímání žadatelů, a tím i harmonické vztahy mezi místními společenstvími a ubytovacími středisky.
(28)
Členské státy by měly být oprávněny přijmout nebo zachovat výhodnější ustanovení pro státní příslušníky třetích zemí a osoby bez státní příslušnosti žádající členský stát o mezinárodní ochranu.
(29)
V tomto duchu jsou členské státy vyzývány, aby uplatňovaly tuto směrnici i v souvislosti s postupy rozhodování o žádostech o jiné formy ochrany, než jaké jsou stanoveny ve směrnice 2011/95/EU.
(30)
Provádění této směrnice by mělo být pravidelně hodnoceno.
(31)
Jelikož cílů této směrnice, totiž stanovení norem pro přijímání žadatelů v členských státech, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a může jich být proto, z důvodu rozsahu a účinků této směrnice, lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“). V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.
(32)
Členské státy se v souladu se společným politickým prohlášením členských států a Komise o informativních dokumentech ze dne 28. září 2011 (6) zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice o jeden či více dokumentů s informacemi o vztahu mezi jednotlivými prvky směrnice a příslušnými částmi vnitrostátních nástrojů přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu. Ve vztahu k této směrnici považuje zákonodárce předložení těchto dokumentů za odůvodněné.
(33)
V souladu s články 1 a 2 a čl. 4a odst. 1 Protokolu č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“), a aniž je dotčen článek 4 uvedeného protokolu, se Spojené království a Irsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice není pro ně závazná ani použitelná.
(34)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, se Dánsko nepodílí na přijímání této směrnice, a tato směrnice není pro ně závazná ani použitelná.
(35)
Tato směrnice dodržuje základním lidská práva a ctí zásady uznávané zejména Listinou základních práv Evropské unie. Jejím cílem je především zajistit plné respektování lidské důstojnosti a podpořit uplatňování článků 1, 4, 6, 7, 18, 21, 24 a 47 Listiny; tato směrnice musí být odpovídajícím způsobem provedena.
(36)
Povinnost provést tuto směrnici ve vnitrostátním právu by se měla omezovat na ustanovení, která v porovnání se směrnicí 2003/9/ES představují podstatnou změnu. Povinnost provést ve vnitrostátním právu nezměněná ustanovení totiž vyplývá z uvedené směrnice.
(37)
Touto směrnicí by neměly být dotčeny povinnosti členských států týkající se lhůty pro provedení směrnice 2003/9/ES uvedené v příloze II části B ve vnitrostátním právu,
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
KAPITOLA I
ÚČEL, DEFINICE A OBLAST PŮSOBNOSTI
Článek 1
Účel
Účelem této směrnice je stanovení norem pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (dále jen „žadatelé“) v členských státech.
Článek 2
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
„žádostí o mezinárodní ochranu“ žádost o mezinárodní ochranu ve smyslu čl. 2 písm. h) směrnice 2011/95/EU;
b)
„žadatelem“ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, kteří učinili žádost o mezinárodní ochranu, o níž dosud nebylo pravomocně rozhodnuto;
c)
„rodinnými příslušníky“ tito členové rodiny žadatele zdržující se v souvislosti s žádostí o mezinárodní ochranu ve stejném členském státě, pokud tato rodina existovala již v zemi původu:
-
manžel či manželka žadatele nebo jeho nesezdaný partner či partnerka, se kterým/kterou žije v trvalém vztahu, pokud se k nesezdaným párům v právu nebo praxi členského státu přistupuje podle jeho právních předpisů o státních příslušnících třetích zemí podobně jako k párům sezdaným,
-
nezletilé děti párů uvedených v první odrážce nebo žadatele, pokud jsou svobodné, bez ohledu na to, zda se jedná o děti manželské, nemanželské nebo osvojené ve smyslu vnitrostátního práva,
-
otec, matka nebo jiná dospělá osoba zodpovědná za žadatele podle práva nebo praxe daného členského státu, pokud je žadatelem svobodná nezletilá osoba;
d)
„nezletilou osobou“ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti mladší 18 let;
e)
„nezletilou osobou bez doprovodu“ nezletilá osoba, jež vstupuje na území členských států bez doprovodu dospělé osoby, která je za ni podle práva nebo praxe daného členského státu zodpovědná, a to po dobu, po kterou se skutečně nenachází v péči takové osoby; rozumí se jí též nezletilá osoba, která je ponechána bez doprovodu po vstupu na území některého členského státu;
f)
„podmínkami přijetí“ veškerá opatření, která členské státy v souladu s touto směrnicí přijímají ve prospěch žadatelů;
g)
„materiálními podmínkami přijetí“ takové podmínky přijetí, mezi které patří ubytování, strava a ošacení, poskytované ve formě věcného plnění, peněžitých dávek nebo poukázek, jakož i kombinace uvedených tří forem, a dále denní příspěvky;
h)
„zajištěním“ zadržování žadatele členským státem na určitém místě, kde je žadatel zbaven svobody pohybu;
i)
„ubytovacím střediskem“ jakékoliv zařízení sloužící ke kolektivnímu ubytování žadatelů;
j)
„zástupcem“ osoba nebo organizace jmenovaná příslušnými orgány, jež má za úkol pomáhat nezletilé osobě bez doprovodu a zastupovat ji v řízeních stanovených touto směrnicí, tak aby byl zajištěn nejlepší zájem dítěte a aby mohla v případě potřeby za nezletilou osobu činit právní úkony. Pokud je zástupcem této osoby jmenována organizace, určí osobu zodpovědnou za plnění povinností zástupce vůči nezletilé osobě bez doprovodu v souladu s touto směrnicí;
k)
„žadatelem se zvláštními potřebami při přijetí“ zranitelná osoba podle článku 21, která potřebuje zvláštní záruky, aby mohla požívat práv a plnit povinnosti podle této směrnice.
Článek 3
Oblast působnosti
1. Tato směrnice se vztahuje na všechny státní příslušníky třetích zemí a osoby bez státní příslušnosti, kteří na území, včetně na jeho hranicích, v teritoriálních vodách nebo tranzitním prostoru členského státu učiní žádost o mezinárodní ochranu, po dobu, po kterou jsou oprávněni zůstat na území členského státu jakožto žadatelé, a na jejich rodinné příslušníky, na něž se taková žádost o mezinárodní ochranu vztahuje podle vnitrostátních právních předpisů.
2. Tato směrnice se nevztahuje na žádosti o diplomatický nebo územní azyl podané u zastupitelských úřadů členských států.
3. Tato směrnice se nevztahuje na případy, ve kterých se použije směrnice Rady 2001/55/ES ze dne 20. července 2001 o minimálních normách pro poskytování dočasné ochrany v případě hromadného přílivu vysídlených osob a o opatřeních k zajištění rovnováhy mezi členskými státy při vynakládání úsilí v souvislosti s přijetím těchto osob a s následky z toho plynoucími (7).
4. Členské státy mohou rozhodnout o použití této směrnice i v souvislosti s postupy rozhodování o žádostech o jiné formy ochrany, než jaké vyplývají ze směrnice 2011/95/EU.
Článek 4
Příznivější úprava
Členské státy mohou zavést nebo zachovat příznivější úpravu podmínek přijetí žadatelů a jiných blízkých příbuzných žadatele, kteří se nacházejí ve stejném členském státě, pokud jsou na něm závislí nebo z humanitárních důvodů, za předpokladu, že je daná úprava slučitelná s touto směrnicí.
KAPITOLA II
OBECNÁ USTANOVENÍ O PODMÍNKÁCH PŘIJETÍ
Článek 5
Informace
1. Členské státy informují žadatele v přiměřené lhůtě, nejpozději však do patnácti dnů po podání žádosti o mezinárodní ochranu, přinejmenším o výhodách, jichž mohou požívat, a o povinnostech týkajících se podmínek přijetí, jež jsou povinni dodržovat.
Členské státy zajistí, aby žadatelé získali informace o organizacích či skupinách osob poskytujících zvláštní právní pomoc a o organizacích, jež jim mohou pomoci nebo poskytnout informace ohledně podmínek přijetí, které mohou využívat, včetně zdravotní péče.
2. Členské státy zajistí, aby informace uvedené v odstavci 1 byly poskytovány písemně a v jazyce, jemuž žadatel rozumí nebo o kterém lze důvodně předpokládat, že mu rozumí. V případě potřeby mohou být tyto informace sděleny i ústně.
Článek 6
Doklady
1. Členské státy zajistí, aby byl žadateli do tří dnů od podání žádosti o mezinárodní ochranu vystaven doklad znějící na jeho jméno, který potvrzuje jeho postavení jakožto žadatele nebo skutečnost, že je oprávněn pobývat na území členského státu po dobu, po kterou je jeho žádost vyřizována či posuzována.
Pokud držitel dokladu není oprávněn volně se pohybovat na území členského státu nebo jeho části, uvede se v dokladu také tato skutečnost.
2. Členské státy mohou vyloučit uplatňování tohoto článku, je-li žadatel zajištěn a během posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané na hranici nebo během řízení o právu žadatele na vstup na území členského státu. Během posuzování žádosti o mezinárodní ochranu mohou členské státy v určitých případech vystavit žadateli jiné doklady rovnocenné dokladu uvedenému v odstavci 1.
3. Doklad uvedený v odstavci 1 nemusí prokazovat totožnost žadatele.
4. Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby byl žadateli vydán doklad uvedený v odstavci 1, který bude platný po celou dobu, po kterou je žadatel oprávněn pobývat na území daného členského státu.
5. Nastanou-li vážné humanitární důvody vyžadující přítomnost žadatele v jiném státě, mohou mu členské státy vydat cestovní doklad.
6. Členské státy neuloží žadatelům pouze proto, že požádali o mezinárodní ochranu, žádné nadbytečné nebo nepřiměřené povinnosti týkající se dokladů nebo jiných administrativních záležitostí před tím, než jim zaručí práva, na něž mají podle této směrnice nárok.
Článek 7
Pobyt a svoboda pohybu
1. Žadatelé se mohou volně pohybovat na území hostitelského členského státu nebo na území, které jim tento členský stát vymezí. Vymezené území nesmí narušovat nedotknutelnost soukromí a musí poskytovat dostatečný prostor pro zajištění přístupu ke všem výhodám vyplývajícím z této směrnice.
2. Členské státy mohou z důvodů veřejného zájmu nebo veřejného pořádku, nebo je-li to nutné pro účely rychlého vyřízení a účinného prověření žádosti o mezinárodní ochranu, stanovit místo pobytu žadatele.
3. Členské státy mohou podmínit poskytování materiálních podmínek přijetí setrváním žadatelů v konkrétním místě pobytu určeném členskými státy. Toto rozhodnutí může být obecné povahy, avšak musí být přijato vždy v jednotlivém případě a v souladu s vnitrostátním právem.
4. Členské státy stanoví možnost poskytnout žadateli dočasné povolení k opuštění místa pobytu uvedeného v odstavcích 2 a 3 nebo vymezeného území uvedeného v odstavci 1. Rozhodnutí o tom musí být přijímána v jednotlivých případech, objektivně a nestranně a u zamítavých rozhodnutí musí být uvedeno odůvodnění.
Žadatel nepotřebuje povolení k tomu, aby se dostavil na úřad nebo k soudu, je-li jeho přítomnost nutná.
5. Členské státy požadují, aby žadatelé nahlásili příslušnému orgánu svou současnou adresu a oznámili mu co nejdříve každou její změnu.
Článek 8
Zajištění
1. Členské státy nesmějí nikoho zadržet pouze proto, že je žadatelem v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (8).
2. V případě nutnosti a na základě individuálního posouzení každého případu mohou členské státy zajistit žadatele, nelze-li účinně uplatnit jiná, mírnější donucovací opatření.
3. Žadatel může být zajištěn pouze v těchto případech:
a)
za účelem zjištění nebo ověření jeho totožnosti nebo státní příslušnosti;
b)
za účelem určení těch skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a jež by bez zajištění žadatele nebylo možné získat, zejména v případě nebezpečí skrývání se žadatele;
c)
během příslušného řízení za účelem rozhodnutí o právu žadatele na vstup na dané území;
d)
je-li zajištěn v rámci řízení o navrácení podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (9) za účelem přípravy navrácení nebo výkonu vyhoštění a mohou-li členské státy na základě objektivních kritérií, včetně skutečnosti, že daný žadatel již měl možnost přístupu k azylovému řízení, řádně doložit, že existují oprávněné důvody se domnívat, že žadatel činí žádost o mezinárodní ochranu pouze proto, aby pozdržel nebo zmařil výkon rozhodnutí o navrácení;
e)
vyžaduje-li to ochrana národní bezpečnosti nebo veřejného pořádku;
f)
v souladu s článkem 28 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (10).
Důvody zajištění se stanoví ve vnitrostátním právu.
4. Členské státy zajistí, aby vnitrostátní právo stanovilo pravidla týkající se alternativních opatření k zajištění, jako je například pravidelné hlášení u příslušných orgánů, složení finanční záruky či povinnost zdržovat se na určeném místě.
Článek 9
Záruky pro zajištěné žadatele
1. Žadatel musí být zajištěn pouze po co nejkratší dobu a pokud přetrvávají důvody stanovené v čl. 8 odst. 3.
Správní řízení týkající se důvodů zajištění stanovených v čl. 8 odst. 3 musí být vedena s náležitou péčí. Zpoždění, k nimž dojde během správních řízení a jež nejsou zaviněna žadatelem, nemohou být důvodem pro to, aby byl žadatel nadále zajištěn.
2. Zajištění žadatele nařizují písemně soudní či správní orgány. Příkaz k zajištění musí obsahovat odůvodnění po skutkové i právní stránce.
3. V případech, kdy zajištění nařizují správní orgány, zajistí členské státy, aby mohl být proveden z moci úřední nebo na žádost žadatele rychlý soudní přezkum zákonnosti zajištění. V případě přezkumu zákonnosti zajištění z moci úřední se o přezkumu rozhodne v co nejkratší době od začátku zajištění. V případě přezkumu zákonnosti zajištění na žádost žadatele se o přezkumu rozhodne v co nejkratší době od začátku příslušného řízení. Členské státy za tímto účelem stanoví ve vnitrostátním právu lhůtu pro provedení přezkumu zákonnosti zajištění z moci úřední nebo přezkumu zákonnosti zajištění na žádost žadatele.
Je-li zajištění shledáno v rámci soudního přezkumu jako nezákonné, musí být dotčený žadatel neprodleně propuštěn.
4. Zajištění žadatelé jsou neprodleně písemně informování o důvodech zajištění a o postupech, jakými mohou podle vnitrostátního práva příkaz k zajištění napadnout, a o možnosti požádat o bezplatnou právní pomoc a zastupování, a to v jazyce, jemuž rozumějí nebo o němž lze důvodně předpokládat, že mu rozumějí.
5. Zajištění přezkoumává v přiměřených časových odstupech soudní orgán z moci úřední nebo na žádost dotyčného žadatele a činí tak zejména vždy při jeho prodlužování, nebo jakmile to vyžadují okolnosti či jsou k dispozici nové informace, které mohou mít vliv na zákonnost zajištění.
6. V případech soudního přezkumu rozhodnutí o zajištění podle odstavce 3 zajistí členské státy žadatelům přístup k bezplatné právní pomoci a zastupování. Tato bezplatná právní pomoc a zastupování musí zahrnovat alespoň vypracování požadovaných procesních dokumentů a účast na jednání před soudem jménem žadatele.
Bezplatnou právní pomoc a zastupování poskytují osoby s příslušnou kvalifikací, které jsou podle vnitrostátního práva připuštěny nebo oprávněny k jejich výkonu a jejichž zájmy nejsou a ani by potenciálně nemohly být v rozporu se zájmy žadatele.
7. Členské státy mohou také stanovit, že se bezplatná právní pomoc a zastupování poskytuje:
a)
pouze osobám, které nemají dostatečné prostředky nebo
b)
pouze prostřednictvím služeb poskytovaných právními poradci nebo jinými poradci, kteří jsou vnitrostátním právem výslovně určeni k tomu, aby žadatelům pomáhali a zastupovali je.
8. Členské státy mohou rovněž:
a)
stanovit pro poskytování bezplatné právní pomoci a zastupování finanční nebo časová omezení, pokud tato omezení svévolně neomezují přístup k právní pomoci a zastupování;
b)
stanovit, že pokud jde o poplatky a jiné náklady, nebude žadatelům poskytnuto příznivější zacházení, než je zacházení obecně poskytované v záležitostech týkajících se právní pomoci vlastním státním příslušníkům.
9. Členské státy mohou požadovat, aby jim žadatel zcela nebo částečně nahradil vynaložené náklady, pokud se jeho finanční situace značně zlepší nebo pokud bylo rozhodnutí o těchto nákladech přijato na základě nepravdivých informací, které žadatel předložil.
10. Ve vnitrostátním právu se stanoví postupy, kterými se řídí přístup k právní pomoci a zastupování.
Článek 10
Podmínky zajištění
1. Zajištění se zpravidla vykonává ve zvláštních detenčních zařízeních. Nemůže-li členský stát poskytnout ubytování ve zvláštním detenčním zařízení a musí-li se uchýlit k umístění ve věznici, musí být zajištění žadatelé odděleni od běžných vězňů a musí být splněny podmínky zajištění stanovené v této směrnici.
Zajištění žadatelé musí být pokud možno odděleni od jiných státních příslušníků třetích zemí, kteří nepodali žádost o mezinárodní ochranu.
Pokud nemohou být žadatelé zajištěni odděleně od jiných státních příslušníků třetích zemí, zajistí daný členský stát, aby byly splněny podmínky zajištění stanovené v této směrnici.
2. Zajištění žadatelé musí mít přístup k venkovnímu prostoru.
3. Členské státy zajistí, aby zástupci Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky mohli komunikovat s žadateli a navštěvovat je v podmínkách, které respektují soukromí. Tato možnost se vztahuje i na organizace, které na území daného členského státu vykonávají činnost jménem Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky na základě dohody s tímto členským státem.
4. Členské státy zajistí, aby rodinní příslušníci, právní poradci nebo poradci a zástupci příslušných nevládních organizací, které jsou uznávány daným členským státem, mohli komunikovat s žadateli a navštěvovat je v podmínkách, které respektují soukromí. Přístup do detenčního zařízení může být vnitrostátním právem omezen jen tehdy, je-li to objektivně nutné z důvodu bezpečnosti, veřejného pořádku nebo správy detenčního zařízení a pokud tím tento přístup není omezen příliš nebo znemožněn.
5. Členské státy zajistí, aby byly zajištěným žadatelům pravidelně poskytovány informace o řádu platném v daném zařízení, který stanoví jejich práva a povinnosti, v jazyce, jemuž žadatelé rozumějí nebo o němž lze důvodně předpokládat, že mu rozumějí. Členské státy se mohou od této povinnosti odchýlit v řádně odůvodněných případech a po přiměřenou dobu, která musí být co nejkratší, pokud je žadatel zajištěn na hranicích nebo v tranzitním prostoru. Tato výjimka se nepoužije v případech uvedených v článku 43 směrnice 2013/32/EU.
Článek 11
Zajištění zranitelných osob a žadatelů se zvláštními potřebami při přijetí
1. Hlavním zájmem vnitrostátních orgánů by mělo být zdraví, včetně zdraví duševního, zajištěných žadatelů, kteří jsou zranitelnými osobami.
Jsou-li zajištěny zranitelné osoby, členské státy zajistí, aby byly tyto osoby pravidelně kontrolovány a aby se jim dostávalo odpovídající podpory s přihlédnutím k jejich konkrétní situaci včetně jejich zdravotního stavu.
2. Zajištění nezletilých osob je krajním opatřením, které se použije až tehdy, je-li potvrzeno, že nelze účinně uplatnit jiná, mírnější donucovací opatření. Musí trvat co nejkratší dobu a musí být vyvinuto veškeré úsilí o propuštění zajištěných nezletilých osob a jejich umístění do vhodného ubytovacího zařízení vhodného pro nezletilé osoby.
Přihlížet by se mělo zejména k nejlepšímu zájmu nezletilé osoby podle čl. 23 odst. 2.
Jsou-li nezletilé osoby zajištěny, musejí mít možnost věnovat se volnočasovým aktivitám včetně her a rekreačních aktivit přiměřených jejich věku.
3. K zajištění nezletilých osob bez doprovodu se přistupuje jen za výjimečných okolností. V případě zajištěných nezletilých osob bez doprovodu musí být vyvinuto veškeré úsilí o co nejrychlejší propuštění.
Nezletilé osoby bez doprovodu nesmějí být drženy ve věznici.
Nezletilé osoby bez doprovodu se v rámci možností umístí v zařízeních, které mají k dispozici personál a vybavení zohledňující potřeby osob jejich věku.
V případě zajištění nezletilých osob bez doprovodu členské státy zajistí, aby byly umístěny odděleně od dospělých osob.
4. Zajištěné rodiny musí být umístěny odděleně, tak aby bylo zajištěno odpovídající soukromí.
5. Jsou-li zajištění žadatelé ženského pohlaví, členské státy zajistí, aby byly umístěny odděleně od žadatelů mužského pohlaví, ledaže se jedná o rodinné příslušníky a všechny dotyčné osoby vysloví se společným umístěním souhlas.
Ve vztahu k prvnímu pododstavci jsou přípustné výjimky týkající se využívání společných prostor určených k rekreačním nebo společenským aktivitám, včetně podávání jídel.
6. V řádně odůvodněných případech a po přiměřenou dobu, která musí být co nejkratší, se členské státy mohou odchýlit od ustanovení odst. 2 třetího pododstavce, odstavce 4 a odst. 5 prvního pododstavce, pokud je žadatel zajištěn na hraničním přechodu nebo v tranzitním prostoru, s výjimkou případů uvedených v článku 43 směrnice 2013/32/EU.
Článek 12
Rodiny
Členské státy přijmou vhodná opatření, aby v případě, že žadatelům poskytují ubytování, byla v co největší míře zachována celistvost rodiny zdržující se na jejich území. Tato opatření mohou být prováděna pouze se souhlasem žadatele.
Článek 13
Lékařské vyšetření
Členské státy mohou z důvodů ochrany veřejného zdraví požadovat lékařské vyšetření žadatele.
Článek 14
Školní docházka a vzdělávání nezletilých osob
1. Členské státy zaručí nezletilým dětem žadatelů a nezletilým žadatelům přístup ke vzdělávacímu systému za podobných podmínek jako svým vlastním státním příslušníkům až do okamžiku výkonu rozhodnutí o jejich vyhoštění nebo vyhoštění jejich rodičů. Toto vzdělání může být poskytováno i v ubytovacích střediscích.
Dotyčný členský stát může stanovit, že přístup ke vzdělávacímu systému je omezen na přístup ke státnímu vzdělávacímu systému.
Členské státy však nesmějí odepřít přístup ke středoškolskému vzdělání pouze proto, že nezletilá osoba dosáhla zletilosti.
2. Přístup ke vzdělávacímu systému musí být umožněn nejpozději do tří měsíců ode dne podání žádosti o mezinárodní ochranu nezletilou osobou nebo jejím jménem.
V případě potřeby jsou pro nezletilé osoby k usnadnění jejich přístupu ke vzdělávacímu systému, jak stanoví odstavec 1, a jejich zapojení do tohoto systému zajišťovány přípravné kurzy včetně kurzů jazykových.
3. Není-li přístup ke vzdělávacímu systému podle odstavce 1 možný vzhledem ke zvláštní situaci nezletilé osoby, musí jí daný členský stát nabídnout jiné formy výuky v souladu s vnitrostátním právem a praxí.
Článek 15
Zaměstnání
1. Členské státy zajistí, aby měli žadatelé do 9 měsíců ode dne podání žádosti o mezinárodní ochranu přístup na trh práce, pokud příslušný orgán nepřijal rozhodnutí v prvním stupni a toto zpoždění není zaviněno žadatelem.
2. Členské státy stanoví v souladu se svým vnitrostátním právem podmínky, za kterých je žadatelům umožněn přístup na trh práce a jež zajišťují účinný přístup žadatelů na trh práce.
Z důvodu politiky trhu práce mohou členské státy upřednostňovat občany Unie a státní příslušníky států, které jsou smluvními stranami Dohody o Evropském hospodářském prostoru, jakož i oprávněně pobývající státní příslušníky třetích zemí.
3. Má-li odvolání proti zamítavému rozhodnutí v prvním stupni odkladný účinek, nesmí být přístup na trh práce pozastaven po dobu odvolacího řízení, dokud není oznámeno rozhodnutí o zamítnutí odvolání.
Článek 16
Odborné vzdělávání
Členské státy mohou žadatelům umožnit přístup k odbornému vzdělávání bez ohledu na to, zda mají přístup na trh práce.
Přístup k odbornému vzdělávání souvisejícímu s pracovní smlouvou závisí na tom, do jaké míry má žadatel přístup na trh práce podle článku 15.
Článek 17
Obecná ustanovení o materiálních podmínkách přijetí a zdravotní péči
1. Členské státy zajistí, aby žadatelé měli k dispozici materiální podmínky přijetí, jakmile učiní žádost o mezinárodní ochranu.
2. Členské státy zajistí, aby materiální podmínky přijetí umožňovaly odpovídající životní úroveň žadatelů, která jim zaručí živobytí a ochranu jejich tělesného a duševního zdraví.
Členské státy zajistí, aby tato odpovídající životní úroveň byla poskytnuta i zranitelným osobám, které se nacházejí ve zvláštních situacích ve smyslu článku 21, a zajištěným osobám.
3. Členské státy mohou vyhradit poskytování všech nebo některých materiálních podmínek přijetí a zdravotní péče těm žadatelům, kteří nemají dostatečné vlastní prostředky k dosažení odpovídající životní úrovně pro zajištění zdraví a živobytí.
4. Členské státy mohou po žadatelích podle odstavce 3 požadovat částečnou nebo úplnou úhradu nákladů na materiální podmínky přijetí a zdravotní péči stanovené touto směrnicí, mají-li žadatelé dostatečné prostředky, například pokud po přiměřenou dobu pracovali.
Ukáže-li se, že žadatel měl dostatečné prostředky na úhradu nákladů na materiální podmínky přijetí a zdravotní péči v době, kdy byly tyto základní potřeby hrazeny, mohou po něm členské státy požadovat náhradu.
5. Poskytují-li členské státy materiální podmínky přijetí ve formě peněžitých dávek nebo poukázek, určí se jejich hodnota na základě úrovně nebo úrovní stanovených podle práva nebo praxe daného členského státu, tak aby žadatelé mohli mít stejnou životní úroveň jako státní příslušníci tohoto státu. Členské státy mohou použít méně příznivé zacházení s žadateli ve srovnání s vlastními státními příslušníky, zejména pokud je materiální podpora částečně poskytována formou věcných dávek nebo pokud je cílem výše uvedených úrovní, které jsou používány pro vlastní státní příslušníky, zajistit životní úroveň vyšší, než jak je v případě žadatelů stanoveno podle této směrnice.
Článek 18
Další ustanovení o materiálních podmínkách přijetí
1. V případech, kdy je ubytování poskytováno přímo, mělo by mít jednu z těchto forem nebo by mělo být kombinací těchto forem:
a)
zařízení k ubytování žadatelů po dobu posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané na hranicích nebo v tranzitním prostoru;
b)
ubytovací střediska zaručující přiměřenou životní úroveň;
c)
soukromé domy, byty, hotely nebo jiná zařízení vhodné k ubytování žadatelů.
2. Aniž jsou dotčeny jakékoliv zvláštní podmínky zajištění stanovené v článcích 10 a 11, členské státy zajistí, pokud jde o ubytování podle odst. 1 písm. a), b) a c) tohoto článku:
a)
aby byla žadatelům zaručena ochrana jejich rodinného života;
b)
aby žadatelé měli možnost komunikace s příbuznými, právními poradci či poradci, se zástupci Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky a dalších příslušných vnitrostátních, mezinárodních a nevládních organizací a subjektů;
c)
aby byl rodinným příslušníkům, právním poradcům nebo poradcům a zástupcům Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky a příslušných nevládních organizací, které jsou uznávány daným členským státem, umožněn přístup za účelem pomoci těmto žadatelům. Tento přístup může být omezen výhradně z důvodu bezpečnosti těchto zařízení nebo žadatelů.
3. V případě umístění žadatelů v zařízeních a ubytovacích střediscích uvedených v odst. 1 písm. a) a b) přihlížejí členské státy ke specifickým nebezpečím spojeným s jejich pohlavím a věkem, jakož i k situaci zranitelných osob.
4. Členské státy přijmou vhodná opatření k předcházení násilí a sexuálně motivovanému násilí včetně sexuálních útoků a obtěžování v zařízeních a ubytovacích střediscích uvedených v odst. 1 písm. a) a b).
5. Členské státy pokud možno zajistí, aby nezaopatření dospělí žadatelé se zvláštními potřebami při přijetí byli umístěni společně s blízkými dospělými příbuznými, kteří se již nacházejí ve stejném členském státě a kteří jsou za ně zodpovědní, ať již podle práva nebo praxe daného členského státu.
6. Členské státy zajistí, aby se žadatelé stěhovali z jednoho bydliště do druhého jen v nezbytných případech. Členské státy umožní žadatelům, aby vyrozuměli své právní poradce či poradce o změně bydliště a o své nové adrese.
7. Personál ubytovacích středisek musí být vhodně vyškolený a ve vztahu k informacím, získaným při výkonu své práce je povinen dodržovat pravidla důvěrnosti stanovené vnitrostátním právem.
8. Členské státy mohou prostřednictvím poradního orgánu nebo rady zastupující ubytované osoby zapojit žadatele do správy hmotných zdrojů i nemateriálních aspektů života v ubytovacím středisku.
9. V řádně odůvodněných případech mohou členské státy výjimečně přijmout pravidla pro materiální podmínky přijetí odchylující se od tohoto článku, jež se použijí po přiměřenou dobu, která musí být co nejkratší, pokud
a)
je nutné posouzení zvláštních potřeb žadatele v souladu s článkem 22;
b)
běžně dostupné ubytovací kapacity jsou dočasně vyčerpány.
I za těchto jiných podmínek musí být zajištěny základní potřeby žadatele.
Článek 19
Zdravotní péče
1. Členské státy zajistí, aby byla žadatelům poskytnuta potřebná zdravotní péče, a to přinejmenším nutná a neodkladná péče v případě onemocnění a závažných duševních poruch.
2. Členské státy poskytnou potřebnou lékařskou a jinou pomoc žadatelům se zvláštními potřebami při přijetí, případně včetně odpovídající psychologické péče.
KAPITOLA III
OMEZENÍ NEBO ODNĚTÍ VÝHOD MATERIÁLNÍCH PODMÍNEK PŘIJETÍ
Článek 20
Omezení nebo odnětí výhod materiálních podmínek přijetí
1. Členské státy mohou omezit nebo ve výjimečných a řádně odůvodněných případech odejmout výhody materiálních podmínek přijetí, pokud žadatel:
a)
opustí místo pobytu určené příslušným orgánem, aniž by jej o tom vyrozuměl anebo aniž by získal povolení, je-li nezbytné;
b)
v přiměřené lhůtě stanovené vnitrostátním právem nesplní ohlašovací povinnost, neposkytne požadované informace nebo se nedostaví na osobní pohovor týkající se azylového řízení, nebo
c)
podal následnou žádost ve smyslu čl. 2 písm. q) směrnice 2013/32/EU.
Je-li žadatel v případech uvedených v písmenech a) a b) nalezen, nebo přihlásí-li se dobrovolně příslušnému orgánu, přijme se s přihlédnutím k důvodům, proč místo opustil, řádně odůvodněné rozhodnutí o opětovném přiznání některých nebo všech odejmutých nebo omezených výhod materiálních podmínek přijetí.
2. Členské státy mohou výhody materiálních podmínek přijetí také omezit, pokud zjistí, že žadatel bez opodstatněného důvodu nepodal žádost o mezinárodní ochranu v nejkratší přiměřené době po svém vstupu do daného členského státu.
3. Členské státy mohou výhody materiálních podmínek přijetí omezit nebo odejmout, pokud žadatel zatajil, že disponuje peněžními prostředky, a tak neoprávněně požíval výhod materiálních podmínek přijetí.
4. Členské státy mohou stanovit sankce za závažné porušení řádu ubytovacích středisek nebo za použití hrubého násilí.
5. Rozhodnutí o omezení nebo odnětí výhod materiálních podmínek přijetí a o sankcích ve smyslu odstavců 1, 2, 3 a 4 tohoto článku se přijímají vždy v jednotlivém případě, objektivně a nestranně a musí obsahovat odůvodnění. Rozhodnutí musí vycházet z konkrétní situace dotyčné osoby, zejména pokud jde o osoby uvedené v článku 21, a zohledňovat zásadu proporcionality. Za všech okolností musí členské státy zajistit přístup ke zdravotní péči podle článku 19 a důstojné životní podmínky pro všechny žadatele.
6. Členské státy zajistí, aby výhody materiálních podmínek přijetí nebyly odejmuty ani omezeny před přijetím rozhodnutí podle odstavce 5.
KAPITOLA IV
USTANOVENÍ O ZRANITELNÝCH OSOBÁCH
Článek 21
Obecná zásada
Členské státy zohlední ve vnitrostátních právních předpisech provádějících tuto směrnici zvláštní situaci zranitelných osob, například nezletilých osob, nezletilých osob bez doprovodu, zdravotně postižených osob, starších osob, těhotných žen, osamělých rodičů s nezletilými dětmi, obětí obchodování s lidmi, osob trpících závažnou chorobou, osob s duševní poruchou a osob, které byly podrobeny mučení, znásilnění nebo jiným formám hrubého psychického, fyzického nebo sexuálního násilí, jako jsou oběti ženské obřízky.
Článek 22
Posouzení zvláštních potřeb zranitelných osob při přijetí
1. Za účelem účinného provádění článku 21 posoudí členské státy, je-li žadatel žadatelem se zvláštními potřebami při přijetí. Členské státy rovněž určí povahu těchto potřeb.
Toto posouzení se zahájí v přiměřené lhůtě poté, co byla učiněna žádost o mezinárodní ochranu a může být začleněno do stávajících vnitrostátních postupů. Členské státy zajistí, aby se tyto zvláštní potřeby při přijetí zohledňovaly podle ustanovení této směrnice rovněž v případech, kdy vyjdou najevo až v pozdějším stadiu azylového řízení.
Členské státy zajistí, aby podpora poskytovaná žadatelům se zvláštními potřebami při přijetí v souladu s touto směrnicí zohledňovala jejich zvláštní potřeby při přijetí po celou dobu azylového řízení a aby byla jejich situace vhodným způsobem sledována.
2. Posouzení podle odstavce 1 nemusí mít formu správního řízení.
3. Za osoby se zvláštními potřebami při přijetí, které mohou požívat zvláštní podpory v souladu s touto směrnicí, mohou být považovány pouze zranitelné osoby podle článku 21.
4. Posouzeními stanovenými v odstavci 1 není dotčeno posuzování potřeby mezinárodní ochrany podle směrnice 2011/95/EU.
Článek 23
Nezletilé osoby
1. Při provádění ustanovení této směrnice týkajících se nezletilých osob se členské státy řídí v první řadě nejlepším zájmem dítěte. Členské státy zajistí nezletilým osobám životní úroveň, jež je přiměřená jejich fyzickému, duševnímu, duchovnímu, morálnímu a sociálnímu rozvoji.
2. Při posuzování nejlepšího zájmu dítěte členské státy náležitě přihlížejí zejména k následujícím faktorům:
a)
možnostem opětovného sloučení rodiny;
b)
blahu a sociálnímu rozvoji nezletilé osoby, kdy se přihlédne zejména k jejímu původnímu prostředí;
c)
otázkám bezpečnosti a ochrany, zejména pokud existuje riziko, že je nezletilá osoba obětí obchodování s lidmi;
d)
názorům nezletilé osoby úměrně jejímu věku a zralosti.
3. Členské státy zajistí, aby měly nezletilé osoby v zařízeních a ubytovacích střediscích podle čl. 18 odst. 1 písm. a) a b) přístup k volnočasovým aktivitám včetně her a rekreačních aktivit, jež jsou přiměřené jejich věku, jakož i k venkovním aktivitám.
4. Členské státy zajistí přístup k rehabilitačním službám pro nezletilé osoby, které se staly obětí jakékoliv formy zneužívání, zanedbávání, vykořisťování, mučení nebo krutého, nelidského a ponižujícího zacházení nebo trpěly v ozbrojených konfliktech, a zajistí, aby jim v případě potřeby byla poskytnuta odpovídající psychologická péče a kvalifikované poradenství.
5. Členské státy zajistí, aby nezletilé děti žadatelů nebo nezletilí žadatelé byli umístěny se svými rodiči, svými svobodnými nezletilými sourozenci nebo s dospělou osobou, která je za ně podle práva nebo praxe daného členského státu zodpovědná, pokud je to v nejlepším zájmu dotyčných nezletilých osob.
Článek 24
Nezletilé osoby bez doprovodu
1. Členské státy přijmou co nejdříve opatření k zajištění zástupce, který bude nezletilé osoby bez doprovodu zastupovat a pomáhat jim, tak aby mohly uplatňovat svá práva a plnit povinnosti podle této směrnice. Nezletilá osoba bez doprovodu je o jmenování zástupce neprodleně informována. Zástupce musí při provádění svých povinností postupovat v souladu s nejlepším zájmem dítěte, jak stanoví čl. 23 odst. 2, a musí mít k tomuto účelu nezbytné odborné znalosti. S cílem zajistit blaho a sociální rozvoj nezletilé osoby ve smyslu čl. 23 odst. 2 písm. b) lze změnit osobu jednající jako zástupce jen v nezbytných případech. Zástupci se nemohou stát organizace nebo jednotlivé osoby, jejichž zájmy jsou nebo by mohly být potenciálně v rozporu se zájmy nezletilé osoby bez doprovodu.
Příslušné orgány provádějí pravidelná hodnocení situace těchto nezletilých osob, mimo jiné pokud jde o dostupnost prostředků nezbytných pro zastupování nezletilé osoby bez doprovodu.
2. Nezletilé osoby bez doprovodu, které učiní žádost o mezinárodní ochranu, se od chvíle, kdy jsou přijaty na území členského státu, ve kterém byla žádost o mezinárodní ochranu učiněna nebo je posuzována, až do okamžiku, kdy jsou nuceny jej opustit, umísťují:
a)
ke zletilým příbuzným;
b)
do pěstounské rodiny;
c)
do ubytovacích středisek se zvláštními zařízeními pro nezletilé osoby;
d)
do jiného ubytování vhodného pro nezletilé osoby.
Členské státy mohou umístit nezletilé osoby bez doprovodu starší šestnácti let v ubytovacích střediscích pro dospělé žadatele, je-li to v jejich nejlepším zájmu, jak je stanoveno v čl. 23 odst. 2.
Sourozenci mají pokud možno zůstat spolu, přičemž se přihlíží k nejlepšímu zájmu dotyčné nezletilé osoby, a zejména k jejímu věku a stupni zralosti. Změny místa pobytu nezletilých osob bez doprovodu musí být omezeny na minimum.
3. Členské státy začnou s hledáním rodinných příslušníků nezletilé osoby bez doprovodu s ohledem na nejlepší zájem této osoby co nejdříve poté, co byla učiněna žádost o mezinárodní ochranu, případně s pomocí mezinárodních nebo jiných příslušných organizací. V případech ohrožení života nebo fyzické integrity nezletilé osoby nebo jejích blízkých příbuzných, zejména pokud tito příbuzní zůstali v zemi původu, musí být při shromažďování, zpracování a předávání informací o těchto osobách dbáno na důvěrnost těchto informací, aby nebyla ohrožena bezpečnost těchto osob.
4. Osoby pečující o nezletilé osoby bez doprovodu musí mít vhodné odborné vzdělání a být vhodně proškolovány o jejich potřebách a ve vztahu k informacím, získaným při výkonu své práce jsou povinny dodržovat pravidla důvěrnosti stanovená vnitrostátním právem.
Článek 25
Oběti mučení a násilí
1. Členské státy zajistí, aby osobám, které byly podrobeny mučení, znásilnění nebo jinému hrubému násilí, byla poskytnuta nezbytná léčba poškození způsobených těmito činy, zejména přístup k vhodnému lékařskému a psychologickému ošetření nebo péči.
2. Osoby pečující o oběti mučení, znásilnění nebo jiného hrubého násilí musí mít vhodné odborné vzdělání a být vhodně proškolovány o jejich potřebách a ve vztahu k informacím získaným při výkonu své práce jsou povinny dodržovat pravidla důvěrnosti stanovená vnitrostátním právem.
KAPITOLA V
OPRAVNÉ PROSTŘEDKY
Článek 26
Opravné prostředky
1. Členské státy zajistí, aby bylo možné podat opravný prostředek v souladu s postupy vnitrostátního práva proti rozhodnutím ohledně přiznání, odnětí nebo omezení výhod podle této směrnice a proti rozhodnutím podle článku 7, jimiž jsou dotčeny zájmy jednotlivého žadatele. Možnost podání opravného prostředku k soudnímu orgánu nebo soudního přezkumu rozhodnutí po skutkové i právní stránce musí být zaručena alespoň v posledním stupni.
2. Členské státy zajistí, aby byla v případech podání opravného prostředku k soudnímu orgánu nebo soudního přezkumu rozhodnutí podle odstavce 1 poskytnuta na žádost bezplatná právní pomoc a zastupování, pokud je tato pomoc nezbytná k tomu, aby byl zajištěn účinný přístup ke spravedlnosti. Tato bezplatná právní pomoci a zastupování musí zahrnovat alespoň vypracování požadovaných procesních dokumentů a účast na jednání před soudem jménem žadatele.
Bezplatnou právní pomoc a zastupování poskytují osoby, které jsou podle vnitrostátního práva připuštěny nebo oprávněny k jejich výkonu a jejichž zájmy nejsou a ani by potenciálně nemohly být v rozporu se zájmy žadatele.
3. Členské státy mohou také stanovit, že bezplatná právní pomoc a zastupování se poskytuje:
a)
pouze osobám, které nemají dostatečné prostředky nebo
b)
pouze prostřednictvím služeb poskytovaných právními poradci nebo jinými poradci, kteří jsou vnitrostátním právem výslovně určeni k tomu, aby žadatelům pomáhali nebo je zastupovali.
Členské státy mohou také stanovit, že bezplatná právní pomoc a zastupování se neposkytuje, pokud podle názoru příslušného orgánu nemá opravný prostředek nebo přezkum reálnou vyhlídku na úspěch. V takovém případě členské státy zajistí, aby právní pomoc a zastupování nebyly svévolně omezovány a aby nebyl omezován účinný přístup žadatele ke spravedlnosti.
4. Členské státy mohou rovněž:
a)
stanovit pro poskytování bezplatné právní pomoci a zastupování finanční nebo časová omezení, pokud tato omezení svévolně neomezují přístup k právní pomoci a zastupování;
b)
stanovit, že pokud jde o poplatky a jiné náklady, nebude žadatelům poskytnuto příznivější zacházení, než je zacházení obecně poskytované v záležitostech týkajících se právní pomoci vlastním státním příslušníkům.
5. Členské státy mohou požadovat, aby jim žadatel zcela nebo částečně nahradil vynaložené náklady, pokud se jeho finanční situace značně zlepší nebo pokud bylo rozhodnutí o těchto nákladech přijato na základě nepravdivých informací, které žadatel předložil.
6. Ve vnitrostátním právu se stanoví postupy, kterými se řídí přístup k právní pomoci a zastupování.
KAPITOLA VI
OPATŘENÍ KE ZVÝŠENÍ ÚČINNOSTI PŘIJÍMACÍHO SYSTÉMU
Článek 27
Příslušné orgány
Každý členský stát oznámí Komisi, které orgány odpovídají za plnění povinností plynoucích z této směrnice. Členské státy Komisi vyrozumí o změnách těchto orgánů.
Článek 28
Systém řízení, sledování a dozoru
1. S patřičným ohledem na své ústavní struktury členské státy zavedou vhodný mechanismus, jenž zajistí řízení a sledování podmínek přijetí a dozor nad jejich kvalitou.
2. Členské státy předloží Komisi do 20. července 2016 příslušné informace podle formuláře uvedeného v příloze I.
Článek 29
Personál a prostředky
1. Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby orgány a jiné organizace provádějící tuto směrnici obdržely nezbytné základní školení o potřebách žadatelů obou pohlaví.
2. Členské státy přidělí potřebné prostředky na uplatňování vnitrostátních právních předpisů provádějících tuto směrnici.
KAPITOLA VII
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 30
Zprávy
Komise předloží do 20. července 2017 Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice a popřípadě navrhne nezbytné změny.
Členské státy předají Komisi do 20. července 2016 veškeré informace nezbytné pro sestavení této zprávy.
Po předložení první zprávy podává Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice nejméně každých pět let.
Článek 31
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s články1 až 12, články 14 až 28 a článkem 30 a přílohou I nejpozději do 20. července 2015. Neprodleně poskytnou Komisi znění těchto opatření.
Tato opatření přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Musí rovněž obsahovat prohlášení, že odkazy ve stávajících právních a správních předpisech na směrnici zrušenou touto směrnicí se považují za odkazy na tuto směrnici. Způsob odkazu a znění prohlášení si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 32
Zrušení
Směrnice 2003/9/ES se pro členské státy vázané touto směrnicí zrušuje s účinkem ode dne 21. července 2015, aniž jsou dotčeny povinnosti členských států týkající se lhůty pro provedení směrnice uvedené v příloze II části B ve vnitrostátním právu.
Odkazy na zrušenou směrnici se považují za odkazy na tuto směrnici v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v příloze III.
Článek 33
Vstup v platnost a použitelnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Články 13 a 29 se použijí od 21. července 2015.
Článek 34
Určení
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 26. června 2013.
DIRECTIVE 2013/33/EU OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND OF THE COUNCIL
of 26 June 2013
laying down standards for the reception of applicants for international protection (recast)
THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular Article 78(2)(f) thereof,
Having regard to the proposal from the European Commission,
Having regard to the opinion of the European Economic and Social Committee (1),
Having regard to the opinion of the Committee of the Regions (2),
Acting in accordance with the ordinary legislative procedure (3),
Whereas:
(1)
A number of substantive changes are to be made to Council Directive 2003/9/EC of 27 January 2003 laying down minimum standards for the reception of asylum seekers (4). In the interests of clarity, that Directive should be recast.
(2)
A common policy on asylum, including a Common European Asylum System, is a constituent part of the European Union’s objective of progressively establishing an area of freedom, security and justice open to those who, forced by circumstances, legitimately seek protection in the Union. Such a policy should be governed by the principle of solidarity and fair sharing of responsibility, including its financial implications, between the Member States.
(3)
At its special meeting in Tampere on 15 and 16 October 1999, the European Council agreed to work towards establishing a Common European Asylum System, based on the full and inclusive application of the Geneva Convention Relating to the Status of Refugees of 28 July 1951, as supplemented by the New York Protocol of 31 January 1967 (‘the Geneva Convention’), thus affirming the principle of non-refoulement. The first phase of a Common European Asylum System was achieved through the adoption of relevant legal instruments, including Directive 2003/9/EC, provided for in the Treaties.
(4)
The European Council, at its meeting of 4 November 2004, adopted The Hague Programme, which set the objectives to be implemented in the area of freedom, security and justice in the period 2005-2010. In this respect, The Hague Programme invited the European Commission to conclude the evaluation of the first-phase instruments and to submit the second-phase instruments and measures to the European Parliament and to the Council.
(5)
The European Council, at its meeting of 10-11 December 2009, adopted the Stockholm Programme, which reiterated the commitment to the objective of establishing by 2012 a common area of protection and solidarity based on a common asylum procedure and a uniform status for those granted international protection based on high protection standards and fair and effective procedures. The Stockholm Programme further provides that it is crucial that individuals, regardless of the Member State in which their application for international protection is made, are offered an equivalent level of treatment as regards reception conditions.
(6)
The resources of the European Refugee Fund and of the European Asylum Support Office should be mobilised to provide adequate support to Member States’ efforts in implementing the standards set in the second phase of the Common European Asylum System, in particular to those Member States which are faced with specific and disproportionate pressures on their asylum systems, due in particular to their geographical or demographic situation.
(7)
In the light of the results of the evaluations undertaken of the implementation of the first-phase instruments, it is appropriate, at this stage, to confirm the principles underlying Directive 2003/9/EC with a view to ensuring improved reception conditions for applicants for international protection (‘applicants’).
(8)
In order to ensure equal treatment of applicants throughout the Union, this Directive should apply during all stages and types of procedures concerning applications for international protection, in all locations and facilities hosting applicants and for as long as they are allowed to remain on the territory of the Member States as applicants.
(9)
In applying this Directive, Member States should seek to ensure full compliance with the principles of the best interests of the child and of family unity, in accordance with the Charter of Fundamental Rights of the European Union, the 1989 United Nations Convention on the Rights of the Child and the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms respectively.
(10)
With respect to the treatment of persons falling within the scope of this Directive, Member States are bound by obligations under instruments of international law to which they are party.
(11)
Standards for the reception of applicants that will suffice to ensure them a dignified standard of living and comparable living conditions in all Member States should be laid down.
(12)
The harmonisation of conditions for the reception of applicants should help to limit the secondary movements of applicants influenced by the variety of conditions for their reception.
(13)
With a view to ensuring equal treatment amongst all applicants for international protection and guaranteeing consistency with current EU asylum acquis, in particular with Directive 2011/95/EU of the European Parliament and of the Council of 13 December 2011 on standards for the qualification of third-country nationals or stateless persons as beneficiaries of international protection, for a uniform status for refugees or for persons eligible for subsidiary protection, and for the content of the protection granted (5), it is appropriate to extend the scope of this Directive in order to include applicants for subsidiary protection.
(14)
The reception of persons with special reception needs should be a primary concern for national authorities in order to ensure that such reception is specifically designed to meet their special reception needs.
(15)
The detention of applicants should be applied in accordance with the underlying principle that a person should not be held in detention for the sole reason that he or she is seeking international protection, particularly in accordance with the international legal obligations of the Member States and with Article 31 of the Geneva Convention. Applicants may be detained only under very clearly defined exceptional circumstances laid down in this Directive and subject to the principle of necessity and proportionality with regard to both to the manner and the purpose of such detention. Where an applicant is held in detention he or she should have effective access to the necessary procedural guarantees, such as judicial remedy before a national judicial authority.
(16)
With regard to administrative procedures relating to the grounds for detention, the notion of ‘due diligence’ at least requires that Member States take concrete and meaningful steps to ensure that the time needed to verify the grounds for detention is as short as possible, and that there is a real prospect that such verification can be carried out successfully in the shortest possible time. Detention shall not exceed the time reasonably needed to complete the relevant procedures.
(17)
The grounds for detention set out in this Directive are without prejudice to other grounds for detention, including detention grounds within the framework of criminal proceedings, which are applicable under national law, unrelated to the third country national’s or stateless person’s application for international protection.
(18)
Applicants who are in detention should be treated with full respect for human dignity and their reception should be specifically designed to meet their needs in that situation. In particular, Member States should ensure that Article 37 of the 1989 United Nations Convention on the Rights of the Child is applied.
(19)
There may be cases where it is not possible in practice to immediately ensure certain reception guarantees in detention, for example due to the geographical location or the specific structure of the detention facility. However, any derogation from those guarantees should be temporary and should only be applied under the circumstances set out in this Directive. Derogations should only be applied in exceptional circumstances and should be duly justified, taking into consideration the circumstances of each case, including the level of severity of the derogation applied, its duration and its impact on the applicant concerned.
(20)
In order to better ensure the physical and psychological integrity of the applicants, detention should be a measure of last resort and may only be applied after all non-custodial alternative measures to detention have been duly examined. Any alternative measure to detention must respect the fundamental human rights of applicants.
(21)
In order to ensure compliance with the procedural guarantees consisting in the opportunity to contact organisations or groups of persons that provide legal assistance, information should be provided on such organisations and groups of persons.
(22)
When deciding on housing arrangements, Member States should take due account of the best interests of the child, as well as of the particular circumstances of any applicant who is dependent on family members or other close relatives such as unmarried minor siblings already present in the Member State.
(23)
In order to promote the self-sufficiency of applicants and to limit wide discrepancies between Member States, it is essential to provide clear rules on the applicants’ access to the labour market.
(24)
To ensure that the material support provided to applicants complies with the principles set out in this Directive, it is necessary that Member States determine the level of such support on the basis of relevant references. That does not mean that the amount granted should be the same as for nationals. Member States may grant less favourable treatment to applicants than to nationals as specified in this Directive.
(25)
The possibility of abuse of the reception system should be restricted by specifying the circumstances in which material reception conditions for applicants may be reduced or withdrawn while at the same time ensuring a dignified standard of living for all applicants.
(26)
The efficiency of national reception systems and cooperation among Member States in the field of reception of applicants should be secured.
(27)
Appropriate coordination should be encouraged between the competent authorities as regards the reception of applicants, and harmonious relationships between local communities and accommodation centres should therefore be promoted.
(28)
Member States should have the power to introduce or maintain more favourable provisions for third-country nationals and stateless persons who ask for international protection from a Member State.
(29)
In this spirit, Member States are also invited to apply the provisions of this Directive in connection with procedures for deciding on applications for forms of protection other than that provided for under Directive 2011/95/EU.
(30)
The implementation of this Directive should be evaluated at regular intervals.
(31)
Since the objective of this Directive, namely to establish standards for the reception of applicants in Member States, cannot be sufficiently achieved by the Member States and can therefore, by reason of the scale and effects of this Directive, be better achieved at the Union level, the Union may adopt measures in accordance with the principle of subsidiarity as set out in Article 5 of the Treaty on European Union (TEU). In accordance with the principle of proportionality, as set out in that Article, this Directive does not go beyond what is necessary in order to achieve that objective.
(32)
In accordance with the Joint Political Declaration of Member States and the Commission on explanatory documents of 28 September 2011 (6), Member States have undertaken to accompany, in justified cases, the notification of their transposition measures with one or more documents explaining the relationship between the components of a directive and the corresponding parts of national transposition instruments. With regard to this Directive, the legislator considers the transmission of such documents to be justified.
(33)
In accordance with Articles 1 and 2 and Article 4a(1) of Protocol No 21 on the position of the United Kingdom and Ireland in respect of the Area of Freedom, Security and Justice, annexed to the TEU, and to the Treaty on the Functioning of the European Union (TFEU), and without prejudice to Article 4 of that Protocol, the United Kingdom and Ireland are not taking part in the adoption of this Directive and are not bound by it or subject to its application.
(34)
In accordance with Articles 1 and 2 of Protocol No 22 on the position of Denmark, annexed to the TEU and to the TFEU, Denmark is not taking part in the adoption of this Directive and is not bound by it or subject to its application.
(35)
This Directive respects the fundamental rights and observes the principles recognised in particular by the Charter of Fundamental Rights of the European Union. In particular, this Directive seeks to ensure full respect for human dignity and to promote the application of Articles 1, 4, 6, 7, 18, 21, 24 and 47 of the Charter and has to be implemented accordingly.
(36)
The obligation to transpose this Directive into national law should be confined to those provisions which represent a substantive change as compared with Directive 2003/9/EC. The obligation to transpose the provisions which are unchanged arises under that Directive.
(37)
This Directive should be without prejudice to the obligations of the Member States relating to the time-limit for transposition into national law of Directive 2003/9/EC set out in Annex II, Part B,
HAVE ADOPTED THIS DIRECTIVE:
CHAPTER I
PURPOSE, DEFINITIONS AND SCOPE
Article 1
Purpose
The purpose of this Directive is to lay down standards for the reception of applicants for international protection (‘applicants’) in Member States.
Article 2
Definitions
For the purposes of this Directive:
(a) ‘application for international protection’: means an application for international protection as defined in Article 2(h) of Directive 2011/95/EU;
(b) ‘applicant’: means a third-country national or a stateless person who has made an application for international protection in respect of which a final decision has not yet been taken;
(c) ‘family members’: means, in so far as the family already existed in the country of origin, the following members of the applicant’s family who are present in the same Member State in relation to the application for international protection:
-
the spouse of the applicant or his or her unmarried partner in a stable relationship, where the law or practice of the Member State concerned treats unmarried couples in a way comparable to married couples under its law relating to third-country nationals;
-
the minor children of couples referred to in the first indent or of the applicant, on condition that they are unmarried and regardless of whether they were born in or out of wedlock or adopted as defined under national law;
-
the father, mother or another adult responsible for the applicant whether by law or by the practice of the Member State concerned, when that applicant is a minor and unmarried;
(d) ‘minor’: means a third-country national or stateless person below the age of 18 years;
(e) ‘unaccompanied minor’: means a minor who arrives on the territory of the Member States unaccompanied by an adult responsible for him or her whether by law or by the practice of the Member State concerned, and for as long as he or she is not effectively taken into the care of such a person; it includes a minor who is left unaccompanied after he or she has entered the territory of the Member States;
(f) ‘reception conditions’: means the full set of measures that Member States grant to applicants in accordance with this Directive;
(g) ‘material reception conditions’: means the reception conditions that include housing, food and clothing provided in kind, or as financial allowances or in vouchers, or a combination of the three, and a daily expenses allowance;
(h) ‘detention’: means confinement of an applicant by a Member State within a particular place, where the applicant is deprived of his or her freedom of movement;
(i) ‘accommodation centre’: means any place used for the collective housing of applicants;
(j) ‘representative’: means a person or an organisation appointed by the competent bodies in order to assist and represent an unaccompanied minor in procedures provided for in this Directive with a view to ensuring the best interests of the child and exercising legal capacity for the minor where necessary. Where an organisation is appointed as a representative, it shall designate a person responsible for carrying out the duties of representative in respect of the unaccompanied minor, in accordance with this Directive;
(k) ‘applicant with special reception needs’: means a vulnerable person, in accordance with Article 21, who is in need of special guarantees in order to benefit from the rights and comply with the obligations provided for in this Directive.
Article 3
Scope
1. This Directive shall apply to all third-country nationals and stateless persons who make an application for international protection on the territory, including at the border, in the territorial waters or in the transit zones of a Member State, as long as they are allowed to remain on the territory as applicants, as well as to family members, if they are covered by such application for international protection according to national law.
2. This Directive shall not apply in cases of requests for diplomatic or territorial asylum submitted to representations of Member States.
3. This Directive shall not apply when the provisions of Council Directive 2001/55/EC of 20 July 2001 on minimum standards for giving temporary protection in the event of a mass influx of displaced persons and on measures promoting a balance of efforts between Member States in receiving such persons and bearing the consequences thereof (7) are applied.
4. Member States may decide to apply this Directive in connection with procedures for deciding on applications for kinds of protection other than that emanating from Directive 2011/95/EU.
Article 4
More favourable provisions
Member States may introduce or retain more favourable provisions in the field of reception conditions for applicants and other close relatives of the applicant who are present in the same Member State when they are dependent on him or her, or for humanitarian reasons, insofar as these provisions are compatible with this Directive.
CHAPTER II
GENERAL PROVISIONS ON RECEPTION CONDITIONS
Article 5
Information
1. Member States shall inform applicants, within a reasonable time not exceeding 15 days after they have lodged their application for international protection, of at least any established benefits and of the obligations with which they must comply relating to reception conditions.
Member States shall ensure that applicants are provided with information on organisations or groups of persons that provide specific legal assistance and organisations that might be able to help or inform them concerning the available reception conditions, including health care.
2. Member States shall ensure that the information referred to in paragraph 1 is in writing and, in a language that the applicant understands or is reasonably supposed to understand. Where appropriate, this information may also be supplied orally.
Article 6
Documentation
1. Member States shall ensure that, within three days of the lodging of an application for international protection, the applicant is provided with a document issued in his or her own name certifying his or her status as an applicant or testifying that he or she is allowed to stay on the territory of the Member State while his or her application is pending or being examined.
If the holder is not free to move within all or a part of the territory of the Member State, the document shall also certify that fact.
2. Member States may exclude application of this Article when the applicant is in detention and during the examination of an application for international protection made at the border or within the context of a procedure to decide on the right of the applicant to enter the territory of a Member State. In specific cases, during the examination of an application for international protection, Member States may provide applicants with other evidence equivalent to the document referred to in paragraph 1.
3. The document referred to in paragraph 1 need not certify the identity of the applicant.
4. Member States shall adopt the necessary measures to provide applicants with the document referred to in paragraph 1, which must be valid for as long as they are authorised to remain on the territory of the Member State concerned.
5. Member States may provide applicants with a travel document when serious humanitarian reasons arise that require their presence in another State.
6. Member States shall not impose unnecessary or disproportionate documentation or other administrative requirements on applicants before granting them the rights to which they are entitled under this Directive for the sole reason that they are applicants for international protection.
Article 7
Residence and freedom of movement
1. Applicants may move freely within the territory of the host Member State or within an area assigned to them by that Member State. The assigned area shall not affect the unalienable sphere of private life and shall allow sufficient scope for guaranteeing access to all benefits under this Directive.
2. Member States may decide on the residence of the applicant for reasons of public interest, public order or, when necessary, for the swift processing and effective monitoring of his or her application for international protection.
3. Member States may make provision of the material reception conditions subject to actual residence by the applicants in a specific place, to be determined by the Member States. Such a decision, which may be of a general nature, shall be taken individually and established by national law.
4. Member States shall provide for the possibility of granting applicants temporary permission to leave the place of residence mentioned in paragraphs 2 and 3 and/or the assigned area mentioned in paragraph 1. Decisions shall be taken individually, objectively and impartially and reasons shall be given if they are negative.
The applicant shall not require permission to keep appointments with authorities and courts if his or her appearance is necessary.
5. Member States shall require applicants to inform the competent authorities of their current address and notify any change of address to such authorities as soon as possible.
Article 8
Detention
1. Member States shall not hold a person in detention for the sole reason that he or she is an applicant in accordance with Directive 2013/32/EU of the European Parliament and of the Council of 26 June 2013 on common procedures for granting and withdrawing international protection (8).
2. When it proves necessary and on the basis of an individual assessment of each case, Member States may detain an applicant, if other less coercive alternative measures cannot be applied effectively.
3. An applicant may be detained only:
(a)
in order to determine or verify his or her identity or nationality;
(b)
in order to determine those elements on which the application for international protection is based which could not be obtained in the absence of detention, in particular when there is a risk of absconding of the applicant;
(c)
in order to decide, in the context of a procedure, on the applicant’s right to enter the territory;
(d)
when he or she is detained subject to a return procedure under Directive 2008/115/EC of the European Parliament and of the Council of 16 December 2008 on common standards and procedures in Member States for returning illegally staying third-country nationals (9), in order to prepare the return and/or carry out the removal process, and the Member State concerned can substantiate on the basis of objective criteria, including that he or she already had the opportunity to access the asylum procedure, that there are reasonable grounds to believe that he or she is making the application for international protection merely in order to delay or frustrate the enforcement of the return decision;
(e)
when protection of national security or public order so requires;
(f)
in accordance with Article 28 of Regulation (EU) No 604/2013 of the European Parliament and of the Council of 26 June 2013 establishing the criteria and mechanisms for determining the Member State responsible for examining an application for international protection lodged in one of the Member States by a third-country national or a stateless person (10).
The grounds for detention shall be laid down in national law.
4. Member States shall ensure that the rules concerning alternatives to detention, such as regular reporting to the authorities, the deposit of a financial guarantee, or an obligation to stay at an assigned place, are laid down in national law.
Article 9
Guarantees for detained applicants
1. An applicant shall be detained only for as short a period as possible and shall be kept in detention only for as long as the grounds set out in Article 8(3) are applicable.
Administrative procedures relevant to the grounds for detention set out in Article 8(3) shall be executed with due diligence. Delays in administrative procedures that cannot be attributed to the applicant shall not justify a continuation of detention.
2. Detention of applicants shall be ordered in writing by judicial or administrative authorities. The detention order shall state the reasons in fact and in law on which it is based.
3. Where detention is ordered by administrative authorities, Member States shall provide for a speedy judicial review of the lawfulness of detention to be conducted ex officio and/or at the request of the applicant. When conducted ex officio, such review shall be decided on as speedily as possible from the beginning of detention. When conducted at the request of the applicant, it shall be decided on as speedily as possible after the launch of the relevant proceedings. To this end, Member States shall define in national law the period within which the judicial review ex officio and/or the judicial review at the request of the applicant shall be conducted.
Where, as a result of the judicial review, detention is held to be unlawful, the applicant concerned shall be released immediately.
4. Detained applicants shall immediately be informed in writing, in a language which they understand or are reasonably supposed to understand, of the reasons for detention and the procedures laid down in national law for challenging the detention order, as well as of the possibility to request free legal assistance and representation.
5. Detention shall be reviewed by a judicial authority at reasonable intervals of time, ex officio and/or at the request of the applicant concerned, in particular whenever it is of a prolonged duration, relevant circumstances arise or new information becomes available which may affect the lawfulness of detention.
6. In cases of a judicial review of the detention order provided for in paragraph 3, Member States shall ensure that applicants have access to free legal assistance and representation. This shall include, at least, the preparation of the required procedural documents and participation in the hearing before the judicial authorities on behalf of the applicant.
Free legal assistance and representation shall be provided by suitably qualified persons as admitted or permitted under national law whose interests do not conflict or could not potentially conflict with those of the applicant.
7. Member States may also provide that free legal assistance and representation are granted:
(a)
only to those who lack sufficient resources; and/or
(b)
only through the services provided by legal advisers or other counsellors specifically designated by national law to assist and represent applicants.
8. Member States may also:
(a)
impose monetary and/or time limits on the provision of free legal assistance and representation, provided that such limits do not arbitrarily restrict access to legal assistance and representation;
(b)
provide that, as regards fees and other costs, the treatment of applicants shall not be more favourable than the treatment generally accorded to their nationals in matters pertaining to legal assistance.
9. Member States may demand to be reimbursed wholly or partially for any costs granted if and when the applicant’s financial situation has improved considerably or if the decision to grant such costs was taken on the basis of false information supplied by the applicant.
10. Procedures for access to legal assistance and representation shall be laid down in national law.
Article 10
Conditions of detention
1. Detention of applicants shall take place, as a rule, in specialised detention facilities. Where a Member State cannot provide accommodation in a specialised detention facility and is obliged to resort to prison accommodation, the detained applicant shall be kept separately from ordinary prisoners and the detention conditions provided for in this Directive shall apply.
As far as possible, detained applicants shall be kept separately from other third-country nationals who have not lodged an application for international protection.
When applicants cannot be detained separately from other third-country nationals, the Member State concerned shall ensure that the detention conditions provided for in this Directive are applied.
2. Detained applicants shall have access to open-air spaces.
3. Member States shall ensure that persons representing the United Nations High Commissioner for Refugees (UNHCR) have the possibility to communicate with and visit applicants in conditions that respect privacy. That possibility shall also apply to an organisation which is working on the territory of the Member State concerned on behalf of UNHCR pursuant to an agreement with that Member State.
4. Member States shall ensure that family members, legal advisers or counsellors and persons representing relevant non-governmental organisations recognised by the Member State concerned have the possibility to communicate with and visit applicants in conditions that respect privacy. Limits to access to the detention facility may be imposed only where, by virtue of national law, they are objectively necessary for the security, public order or administrative management of the detention facility, provided that access is not thereby severely restricted or rendered impossible.
5. Member States shall ensure that applicants in detention are systematically provided with information which explains the rules applied in the facility and sets out their rights and obligations in a language which they understand or are reasonably supposed to understand. Member States may derogate from this obligation in duly justified cases and for a reasonable period which shall be as short as possible, in the event that the applicant is detained at a border post or in a transit zone. This derogation shall not apply in cases referred to in Article 43 of Directive 2013/32/EU.
Article 11
Detention of vulnerable persons and of applicants with special reception needs
1. The health, including mental health, of applicants in detention who are vulnerable persons shall be of primary concern to national authorities.
Where vulnerable persons are detained, Member States shall ensure regular monitoring and adequate support taking into account their particular situation, including their health.
2. Minors shall be detained only as a measure of last resort and after it having been established that other less coercive alternative measures cannot be applied effectively. Such detention shall be for the shortest period of time and all efforts shall be made to release the detained minors and place them in accommodation suitable for minors.
The minor’s best interests, as prescribed in Article 23(2), shall be a primary consideration for Member States.
Where minors are detained, they shall have the possibility to engage in leisure activities, including play and recreational activities appropriate to their age.
3. Unaccompanied minors shall be detained only in exceptional circumstances. All efforts shall be made to release the detained unaccompanied minor as soon as possible.
Unaccompanied minors shall never be detained in prison accommodation.
As far as possible, unaccompanied minors shall be provided with accommodation in institutions provided with personnel and facilities which take into account the needs of persons of their age.
Where unaccompanied minors are detained, Member States shall ensure that they are accommodated separately from adults.
4. Detained families shall be provided with separate accommodation guaranteeing adequate privacy.
5. Where female applicants are detained, Member States shall ensure that they are accommodated separately from male applicants, unless the latter are family members and all individuals concerned consent thereto.
Exceptions to the first subparagraph may also apply to the use of common spaces designed for recreational or social activities, including the provision of meals.
6. In duly justified cases and for a reasonable period that shall be as short as possible Member States may derogate from the third subparagraph of paragraph 2, paragraph 4 and the first subparagraph of paragraph 5, when the applicant is detained at a border post or in a transit zone, with the exception of the cases referred to in Article 43 of Directive 2013/32/EU.
Article 12
Families
Member States shall take appropriate measures to maintain as far as possible family unity as present within their territory, if applicants are provided with housing by the Member State concerned. Such measures shall be implemented with the applicant’s agreement.
Article 13
Medical screening
Member States may require medical screening for applicants on public health grounds.
Article 14
Schooling and education of minors
1. Member States shall grant to minor children of applicants and to applicants who are minors access to the education system under similar conditions as their own nationals for so long as an expulsion measure against them or their parents is not actually enforced. Such education may be provided in accommodation centres.
The Member State concerned may stipulate that such access must be confined to the State education system.
Member States shall not withdraw secondary education for the sole reason that the minor has reached the age of majority.
2. Access to the education system shall not be postponed for more than three months from the date on which the application for international protection was lodged by or on behalf of the minor.
Preparatory classes, including language classes, shall be provided to minors where it is necessary to facilitate their access to and participation in the education system as set out in paragraph 1.
3. Where access to the education system as set out in paragraph 1 is not possible due to the specific situation of the minor, the Member State concerned shall offer other education arrangements in accordance with its national law and practice.
Article 15
Employment
1. Member States shall ensure that applicants have access to the labour market no later than 9 months from the date when the application for international protection was lodged if a first instance decision by the competent authority has not been taken and the delay cannot be attributed to the applicant.
2. Member States shall decide the conditions for granting access to the labour market for the applicant, in accordance with their national law, while ensuring that applicants have effective access to the labour market.
For reasons of labour market policies, Member States may give priority to Union citizens and nationals of States parties to the Agreement on the European Economic Area, and to legally resident third-country nationals.
3. Access to the labour market shall not be withdrawn during appeals procedures, where an appeal against a negative decision in a regular procedure has suspensive effect, until such time as a negative decision on the appeal is notified.
Article 16
Vocational training
Member States may allow applicants access to vocational training irrespective of whether they have access to the labour market.
Access to vocational training relating to an employment contract shall depend on the extent to which the applicant has access to the labour market in accordance with Article 15.
Article 17
General rules on material reception conditions and health care
1. Member States shall ensure that material reception conditions are available to applicants when they make their application for international protection.
2. Member States shall ensure that material reception conditions provide an adequate standard of living for applicants, which guarantees their subsistence and protects their physical and mental health.
Member States shall ensure that that standard of living is met in the specific situation of vulnerable persons, in accordance with Article 21, as well as in relation to the situation of persons who are in detention.
3. Member States may make the provision of all or some of the material reception conditions and health care subject to the condition that applicants do not have sufficient means to have a standard of living adequate for their health and to enable their subsistence.
4. Member States may require applicants to cover or contribute to the cost of the material reception conditions and of the health care provided for in this Directive, pursuant to the provision of paragraph 3, if the applicants have sufficient resources, for example if they have been working for a reasonable period of time.
If it transpires that an applicant had sufficient means to cover material reception conditions and health care at the time when those basic needs were being covered, Member States may ask the applicant for a refund.
5. Where Member States provide material reception conditions in the form of financial allowances or vouchers, the amount thereof shall be determined on the basis of the level(s) established by the Member State concerned either by law or by the practice to ensure adequate standards of living for nationals. Member States may grant less favourable treatment to applicants compared with nationals in this respect, in particular where material support is partially provided in kind or where those level(s), applied for nationals, aim to ensure a standard of living higher than that prescribed for applicants under this Directive.
Article 18
Modalities for material reception conditions
1. Where housing is provided in kind, it should take one or a combination of the following forms:
(a)
premises used for the purpose of housing applicants during the examination of an application for international protection made at the border or in transit zones;
(b)
accommodation centres which guarantee an adequate standard of living;
(c)
private houses, flats, hotels or other premises adapted for housing applicants.
2. Without prejudice to any specific conditions of detention as provided for in Articles 10 and 11, in relation to housing referred to in paragraph 1(a), (b) and (c) of this Article Member States shall ensure that:
(a)
applicants are guaranteed protection of their family life;
(b)
applicants have the possibility of communicating with relatives, legal advisers or counsellors, persons representing UNHCR and other relevant national, international and non-governmental organisations and bodies;
(c)
family members, legal advisers or counsellors, persons representing UNHCR and relevant non-governmental organisations recognised by the Member State concerned are granted access in order to assist the applicants. Limits on such access may be imposed only on grounds relating to the security of the premises and of the applicants.
3. Member States shall take into consideration gender and age-specific concerns and the situation of vulnerable persons in relation to applicants within the premises and accommodation centres referred to in paragraph 1(a) and (b).
4. Member States shall take appropriate measures to prevent assault and gender-based violence, including sexual assault and harassment, within the premises and accommodation centres referred to in paragraph 1(a) and (b).
5. Member States shall ensure, as far as possible, that dependent adult applicants with special reception needs are accommodated together with close adult relatives who are already present in the same Member State and who are responsible for them whether by law or by the practice of the Member State concerned.
6. Member States shall ensure that transfers of applicants from one housing facility to another take place only when necessary. Member States shall provide for the possibility for applicants to inform their legal advisers or counsellors of the transfer and of their new address.
7. Persons working in accommodation centres shall be adequately trained and shall be bound by the confidentiality rules provided for in national law in relation to any information they obtain in the course of their work.
8. Member States may involve applicants in managing the material resources and non-material aspects of life in the centre through an advisory board or council representing residents.
9. In duly justified cases, Member States may exceptionally set modalities for material reception conditions different from those provided for in this Article, for a reasonable period which shall be as short as possible, when:
(a)
an assessment of the specific needs of the applicant is required, in accordance with Article 22;
(b)
housing capacities normally available are temporarily exhausted.
Such different conditions shall in any event cover basic needs.
Article 19
Health care
1. Member States shall ensure that applicants receive the necessary health care which shall include, at least, emergency care and essential treatment of illnesses and of serious mental disorders.
2. Member States shall provide necessary medical or other assistance to applicants who have special reception needs, including appropriate mental health care where needed.
CHAPTER III
REDUCTION OR WITHDRAWAL OF MATERIAL RECEPTION CONDITIONS
Article 20
Reduction or withdrawal of material reception conditions
1. Member States may reduce or, in exceptional and duly justified cases, withdraw material reception conditions where an applicant:
(a)
abandons the place of residence determined by the competent authority without informing it or, if requested, without permission; or
(b)
does not comply with reporting duties or with requests to provide information or to appear for personal interviews concerning the asylum procedure during a reasonable period laid down in national law; or
(c)
has lodged a subsequent application as defined in Article 2(q) of Directive 2013/32/EU.
In relation to cases (a) and (b), when the applicant is traced or voluntarily reports to the competent authority, a duly motivated decision, based on the reasons for the disappearance, shall be taken on the reinstallation of the grant of some or all of the material reception conditions withdrawn or reduced.
2. Member States may also reduce material reception conditions when they can establish that the applicant, for no justifiable reason, has not lodged an application for international protection as soon as reasonably practicable after arrival in that Member State.
3. Member States may reduce or withdraw material reception conditions where an applicant has concealed financial resources, and has therefore unduly benefited from material reception conditions.
4. Member States may determine sanctions applicable to serious breaches of the rules of the accommodation centres as well as to seriously violent behaviour.
5. Decisions for reduction or withdrawal of material reception conditions or sanctions referred to in paragraphs 1, 2, 3 and 4 of this Article shall be taken individually, objectively and impartially and reasons shall be given. Decisions shall be based on the particular situation of the person concerned, especially with regard to persons covered by Article 21, taking into account the principle of proportionality. Member States shall under all circumstances ensure access to health care in accordance with Article 19 and shall ensure a dignified standard of living for all applicants.
6. Member States shall ensure that material reception conditions are not withdrawn or reduced before a decision is taken in accordance with paragraph 5.
CHAPTER IV
PROVISIONS FOR VULNERABLE PERSONS
Article 21
General principle
Member States shall take into account the specific situation of vulnerable persons such as minors, unaccompanied minors, disabled people, elderly people, pregnant women, single parents with minor children, victims of human trafficking, persons with serious illnesses, persons with mental disorders and persons who have been subjected to torture, rape or other serious forms of psychological, physical or sexual violence, such as victims of female genital mutilation, in the national law implementing this Directive.
Article 22
Assessment of the special reception needs of vulnerable persons
1. In order to effectively implement Article 21, Member States shall assess whether the applicant is an applicant with special reception needs. Member States shall also indicate the nature of such needs.
That assessment shall be initiated within a reasonable period of time after an application for international protection is made and may be integrated into existing national procedures. Member States shall ensure that those special reception needs are also addressed, in accordance with the provisions of this Directive, if they become apparent at a later stage in the asylum procedure.
Member States shall ensure that the support provided to applicants with special reception needs in accordance with this Directive takes into account their special reception needs throughout the duration of the asylum procedure and shall provide for appropriate monitoring of their situation.
2. The assessment referred to in paragraph 1 need not take the form of an administrative procedure.
3. Only vulnerable persons in accordance with Article 21 may be considered to have special reception needs and thus benefit from the specific support provided in accordance with this Directive.
4. The assessment provided for in paragraph 1 shall be without prejudice to the assessment of international protection needs pursuant to Directive 2011/95/EU.
Article 23
Minors
1. The best interests of the child shall be a primary consideration for Member States when implementing the provisions of this Directive that involve minors. Member States shall ensure a standard of living adequate for the minor’s physical, mental, spiritual, moral and social development.
2. In assessing the best interests of the child, Member States shall in particular take due account of the following factors:
(a)
family reunification possibilities;
(b)
the minor’s well-being and social development, taking into particular consideration the minor’s background;
(c)
safety and security considerations, in particular where there is a risk of the minor being a victim of human trafficking;
(d)
the views of the minor in accordance with his or her age and maturity.
3. Member States shall ensure that minors have access to leisure activities, including play and recreational activities appropriate to their age within the premises and accommodation centres referred to in Article 18(1)(a) and (b) and to open-air activities.
4. Member States shall ensure access to rehabilitation services for minors who have been victims of any form of abuse, neglect, exploitation, torture or cruel, inhuman and degrading treatment, or who have suffered from armed conflicts, and ensure that appropriate mental health care is developed and qualified counselling is provided when needed.
5. Member States shall ensure that minor children of applicants or applicants who are minors are lodged with their parents, their unmarried minor siblings or with the adult responsible for them whether by law or by the practice of the Member State concerned, provided it is in the best interests of the minors concerned.
Article 24
Unaccompanied minors
1. Member States shall as soon as possible take measures to ensure that a representative represents and assists the unaccompanied minor to enable him or her to benefit from the rights and comply with the obligations provided for in this Directive. The unaccompanied minor shall be informed immediately of the appointment of the representative. The representative shall perform his or her duties in accordance with the principle of the best interests of the child, as prescribed in Article 23(2), and shall have the necessary expertise to that end. In order to ensure the minor’s well-being and social development referred to in Article 23(2)(b), the person acting as representative shall be changed only when necessary. Organisations or individuals whose interests conflict or could potentially conflict with those of the unaccompanied minor shall not be eligible to become representatives.
Regular assessments shall be made by the appropriate authorities, including as regards the availability of the necessary means for representing the unaccompanied minor.
2. Unaccompanied minors who make an application for international protection shall, from the moment they are admitted to the territory until the moment when they are obliged to leave the Member State in which the application for international protection was made or is being examined, be placed:
(a)
with adult relatives;
(b)
with a foster family;
(c)
in accommodation centres with special provisions for minors;
(d)
in other accommodation suitable for minors.
Member States may place unaccompanied minors aged 16 or over in accommodation centres for adult applicants, if it is in their best interests, as prescribed in Article 23(2).
As far as possible, siblings shall be kept together, taking into account the best interests of the minor concerned and, in particular, his or her age and degree of maturity. Changes of residence of unaccompanied minors shall be limited to a minimum.
3. Member States shall start tracing the members of the unaccompanied minor’s family, where necessary with the assistance of international or other relevant organisations, as soon as possible after an application for international protection is made, whilst protecting his or her best interests. In cases where there may be a threat to the life or integrity of the minor or his or her close relatives, particularly if they have remained in the country of origin, care must be taken to ensure that the collection, processing and circulation of information concerning those persons is undertaken on a confidential basis, so as to avoid jeopardising their safety.
4. Those working with unaccompanied minors shall have had and shall continue to receive appropriate training concerning their needs, and shall be bound by the confidentiality rules provided for in national law, in relation to any information they obtain in the course of their work.
Article 25
Victims of torture and violence
1. Member States shall ensure that persons who have been subjected to torture, rape or other serious acts of violence receive the necessary treatment for the damage caused by such acts, in particular access to appropriate medical and psychological treatment or care.
2. Those working with victims of torture, rape or other serious acts of violence shall have had and shall continue to receive appropriate training concerning their needs, and shall be bound by the confidentiality rules provided for in national law, in relation to any information they obtain in the course of their work.
CHAPTER V
APPEALS
Article 26
Appeals
1. Member States shall ensure that decisions relating to the granting, withdrawal or reduction of benefits under this Directive or decisions taken under Article 7 which affect applicants individually may be the subject of an appeal within the procedures laid down in national law. At least in the last instance the possibility of an appeal or a review, in fact and in law, before a judicial authority shall be granted.
2. In cases of an appeal or a review before a judicial authority referred to in paragraph 1, Member States shall ensure that free legal assistance and representation is made available on request in so far as such aid is necessary to ensure effective access to justice. This shall include, at least, the preparation of the required procedural documents and participation in the hearing before the judicial authorities on behalf of the applicant.
Free legal assistance and representation shall be provided by suitably qualified persons, as admitted or permitted under national law, whose interests do not conflict or could not potentially conflict with those of the applicant.
3. Member States may also provide that free legal assistance and representation are granted:
(a)
only to those who lack sufficient resources; and/or
(b)
only through the services provided by legal advisers or other counsellors specifically designated by national law to assist and represent applicants.
Member States may provide that free legal assistance and representation not be made available if the appeal or review is considered by a competent authority to have no tangible prospect of success. In such a case, Member States shall ensure that legal assistance and representation is not arbitrarily restricted and that the applicant’s effective access to justice is not hindered.
4. Member States may also:
(a)
impose monetary and/or time limits on the provision of free legal assistance and representation, provided that such limits do not arbitrarily restrict access to legal assistance and representation;
(b)
provide that, as regards fees and other costs, the treatment of applicants shall not be more favorable than the treatment generally accorded to their nationals in matters pertaining to legal assistance.
5. Member States may demand to be reimbursed wholly or partially for any costs granted if and when the applicant’s financial situation has improved considerably or if the decision to grant such costs was taken on the basis of false information supplied by the applicant.
6. Procedures for access to legal assistance and representation shall be laid down in national law.
CHAPTER VI
ACTIONS TO IMPROVE THE EFFICIENCY OF THE RECEPTION SYSTEM
Article 27
Competent authorities
Each Member State shall notify the Commission of the authorities responsible for fulfilling the obligations arising under this Directive. Member States shall inform the Commission of any changes in the identity of such authorities.
Article 28
Guidance, monitoring and control system
1. Member States shall, with due respect to their constitutional structure, put in place relevant mechanisms in order to ensure that appropriate guidance, monitoring and control of the level of reception conditions are established.
2. Member States shall submit relevant information to the Commission in the form set out in Annex I, by 20 July 2016 at the latest.
Article 29
Staff and resources
1. Member States shall take appropriate measures to ensure that authorities and other organisations implementing this Directive have received the necessary basic training with respect to the needs of both male and female applicants.
2. Member States shall allocate the necessary resources in connection with the national law implementing this Directive.
CHAPTER VII
FINAL PROVISIONS
Article 30
Reports
By 20 July 2017 at the latest, the Commission shall report to the European Parliament and the Council on the application of this Directive and shall propose any amendments that are necessary.
Member States shall send the Commission all the information that is appropriate for drawing up the report by 20 July 2016.
After presenting the first report, the Commission shall report to the European Parliament and the Council on the application of this Directive at least every five years.
Article 31
Transposition
1. Member States shall bring into force the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with Articles 1 to 12, 14 to 28 and 30 and Annex I by 20 July 2015 at the latest. They shall forthwith communicate to the Commission the text of those measures.
When Member States adopt those measures, they shall contain a reference to this Directive or be accompanied by such a reference on the occasion of their official publication. They shall also include a statement that references in existing laws, regulations and administrative provisions to the directive repealed by this Directive shall be construed as references to this Directive. Member States shall determine how such reference is to be made and how that statement is to be formulated.
2. Member States shall communicate to the Commission the text of the main provisions of national law which they adopt in the field covered by this Directive.
Article 32
Repeal
Directive 2003/9/EC is repealed for the Members States bound by this Directive with effect from 21 July 2015, without prejudice to the obligations of the Member States relating to the time-limit for transposition into national law of the Directive set out in Annex II, Part B.
References to the repealed Directive shall be construed as references to this Directive and shall be read in accordance with the correlation table in Annex III.
Article 33
Entry into force
This Directive shall enter into force on the twentieth day following that of its publication in the Official Journal of the European Union.
Articles 13 and 29 shall apply from 21 July 2015.
Article 34
Addressees
This Directive is addressed to the Member States in accordance with the Treaties.
Done at Brussels, 26 June 2013.