ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 3. července 2014
o státní podpoře SA.33927 (12/C) (ex 11/NN),
kterou Belgie poskytla systému pojištění na ochranu podílů jednotlivých členů finančních družstev
(oznámeno pod číslem C(2014)1021)
(Pouze francouzské a nizozemské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2014/686/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s těmito články (1), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Dopisem ze dne 7. listopadu 2011 oznámila Belgie Komisi, že zavedla systém pojištění vkladů (dále jen „systém pojištění družstev“ nebo „opatření“) na ochranu podílů individuálních podílníků v uznaných finančních družstvech, která buď podléhají obezřetnostnímu dohledu Belgické národní banky (dále jen „BNB“), nebo investovala nejméně polovinu svého majetku do finanční instituce, která je pod tímto dohledem (dále jen „finanční družstva“).
(2)
Dopisem ze dne 6. prosince 2011 informovala Komise Belgii, že dotčené opatření by mohlo představovat protiprávní státní podporu (2), a vyzvala ji, aby nepodnikala žádné další kroky při jeho provádění. Komise vyzvala Belgii, aby jí sdělila své připomínky k jejím předběžným závěrům, což Belgie učinila dopisem ze dne 22. prosince 2011.
(3)
Rozhodnutím ze dne 3. dubna 2012 (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“) informovala Komise Belgii, že zahájila ve věci dotyčného opatření řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva“), a vyzvala ji, aby v souladu s čl. 11 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 smlouvy o fungování Evropské unie (3), pozastavila toto opatření do doby, než rozhodne o jeho slučitelnosti s vnitřním trhem. Komise požádala Belgii, aby s okamžitou platností pozastavila veškeré kroky směřující k provádění systému pojištění družstev a nečinila v rámci opatření žádné platby. Rozhodnutí Komise o zahájení řízení, kterým rovněž vyzvala zúčastněné strany k podání jejich připomínek k opatření, bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4).
(4)
Dopisy ze dne 24. dubna 2012 a 31. května 2012 Belgie požádala o prodloužení lhůty na odpověď ohledně rozhodnutí o zahájení řízení, přičemž Komise nevyjádřila v tomto ohledu námitky. Dopisem ze dne 18. června 2012 zaslala Belgie své připomínky k rozhodnutí o zahájení řízení a připojila k němu zejména dopis guvernéra BNB ze dne 7. října 2011, který byl adresován belgickému ministru financí.
(5)
Dne 17. srpna 2012 zaslala své připomínky k rozhodnutí o zahájení řízení také skupina Arco (dále jen „skupina ARCO“ (5)). Dne 29. srpna 2012 předala Komise tento dokument Belgii, a umožnila tak tomuto členskému státu, aby se vyjádřil k připomínkám skupiny ARCO. Dne 16. října 2012 však Belgie oznámila, že tuto možnost nevyužije.
(6)
Komise položila ve věci opatření doplňující otázky, a to zejména dne 17. září 2012 a 24. července 2013, na které Belgie odpověděla dne 5. prosince 2012 a 20. září 2013.
2. SKUTKOVÉ OKOLNOSTI
2.1 Vznik oznámeného opatření
(7)
Zavedení systému pojištění družstev bylo spojeno s opatřeními na záchranu v rámci jiného případu státní podpory.
(8)
Dne 30. září 2008 oznámila banka Dexia navýšení svého kapitálu o částku 6,4 miliardy EUR, kterou vložili její stávající akcionáři (mezi nimi skupina ARCO) a lucemburské, francouzské a belgické orgány. Belgický ministr financí z doby poskytnutí státní podpory ve prospěch banky Dexia v roce 2008 vysvětlil před zvláštní komisí belgického parlamentu, jež byla pověřena přezkoumáním okolností likvidace banky Dexia (dále jen „komise Dexia“), že po žádostech o zásah ve prospěch skupiny ARCO bylo již v září/říjnu roku 2008 přijato politické rozhodnutí o zavedení systému pojištění družstev. Vysvětlil, že kvůli dosažení dohody v případě banky Dexia musela vláda zároveň rozhodnout v záležitostech ARCO a Ethias (6). Z prohlášení současného belgického ministra financí rovněž vyplývá, že k přijetí závazku z roku 2008 došlo proto, aby skupina ARCO souhlasila se svou účastí na záchraně banky Dexia (7).
i) Tisková sdělení
(9)
Dne 10. října 2008 oznámila belgická vláda prostřednictvím tiskové zprávy útvarů ministra financí, že přijala toto rozhodnutí:
-
zvýšit krytí poskytované stávajícím systémem pojištění vkladů u úvěrových institucí z 20 000 na 100 000 EUR,
-
vytvořit podobný systém pro ostatní finanční produkty (zejména pro životní pojištění „třídy 21“ (8) a podíly finančních družstev) (9).
(10)
Dne 21. ledna 2009 potvrdili předseda vlády a ministr financí ve společné tiskové zprávě závazek předchozí vlády (10) o zavedení systému pojištění družstev (11). Ve stejný den uveřejnila skupina ARCO tuto tiskovou zprávu belgické vlády na svých internetových stránkách. Ostatní finanční družstva se naopak distancovala od analogie mezi vklady a podíly ve finančních družstvech, která je základem systému pojištění družstev (12).
ii) Legislativní postup
(11)
Dne 15. října 2008 schválil belgický parlament zákon (13) umožňující belgické vládě přijmout opatření na podporu finanční stability. Dne 14. listopadu 2008 (14) vyhlásila Belgie královský dekret, který zvýšil částku chráněnou systémem pojištění vkladů u úvěrových institucí na výši 100 000 EUR a zavedl podobný systém pojištění pro životní pojištění spadající do „třídy 21“. Předtím, dne 29. října 2008, vydal Výbor pro finanční stabilitu souhlasné stanovisko k návrhu královského dekretu (15).
(12)
Dne 14. dubna 2009 (16) změnila Belgie zákon ze dne 15. října 2008, který povolil vládě zavést královským dekretem systém pojištění splaceného základního kapitálu za účelem vyplacení podílu individuálních podílníků na základním kapitálu finančních družstev. Královským dekretem ze dne 10. října 2011 (17) změnila Belgie královský dekret ze dne 14. listopadu 2008. Královský dekret ze dne 10. října 2011 obsahuje dodatečná technická upřesnění ohledně systému pojištění družstev.
(13)
Dne 7. října 2011 napsal guvernér BNB dopis tehdejšímu ministru financí, v němž vyjádřil stanovisko k návrhu královského dekretu ze dne 10. října 2011, což je postup vyžadovaný zákonem o statutu BNB (18). Guvernér v tomto dopisu uvedl, že vláda může oprávněně přijmout královský dekret ve věci systému pojištění družstev „v případě náhlé krize na finančních trzích nebo v případě vážné hrozby systémové krize“. Guvernér dospívá k závěru, že okolnosti zřejmě tyto podmínky splňují a že systém pojištění družstev by umožnil omezit důsledky takovéto krize (19). Zároveň se ale výslovně nevyjadřuje k otázce, zda se u podílů jednotlivých členů finančních družstev nejedná v zásadě o vklady (20). Uvádí dále, že opatření by mohlo vyvolat potíže ohledně jeho slučitelnosti s pravidly pro státní podporu (21), a vyjadřuje znepokojení ve věci dobrovolného členství v systému pojištění družstev, což by mohlo vyvolat potíže ohledně „nepříznivého výběru“ (22).
(14)
Dne 13. října 2011 požádala tři družstva skupiny ARCO (ARCOFIN, ARCOPAR a ARCOPLUS) o přijetí do systému pojištění družstev. Belgická vláda tuto žádost schválila královským dekretem ze dne 7. listopadu 2011 (23). V rámci této žádosti uhradila skupina ARCO příspěvky v celkové výši 2,05 milionu EUR (24).
(15)
Valné hromady družstev ARCOFIN, ARCOPAR a ARCOPLUS schválily dne 8. prosince 2011 návrh jejich správní rady na dobrovolnou likvidaci společností.
2.2 Směrnice 94/19/ES o systémech pojištění vkladů
(16)
Článek 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/19/ES (25) ukládá každému členskému státu povinnost
„zajistit, aby byl na jeho území zaveden a úředně uznán jeden nebo více systémů pojištění vkladů. S výjimkou okolností… nesmí žádná úvěrová instituce (26) povolená v tomto členském státě … přijímat vklady (27), pokud není členem takového systému.“
(17)
Belgie provedla směrnici 94/19/ES do vnitrostátních právních předpisů v roce 1998 a zavedla systém pojištění vkladů, který pokryl souhrn všech vkladů každého vkladatele pro případ, že by se staly nedisponibilními. Belgický systém pojištění vkladů byl svěřen fondu pojištění vkladů. Belgie poté zřídila královským dekretem ze dne 14. listopadu 2008„zvláštní fond ochrany vkladů“, který pokrývá opatření, ke kterým Belgie přistoupila následně (28).
(18)
Článek 7 směrnice 94/19/ES původně stanovil, že souhrn všech vkladů každého vkladatele musí být pojištěn do výše 20 000 EUR. Rada ve složení pro hospodářské a finanční věci (ECOFIN) na svém zasedání dne 7. října 2008 souhlasila se zvýšením pojištění vkladů, které stanoví směrnice 94/19/ES. Ve své tiskové zprávě uvedla, že:
„všechny členské státy zajistí pro počáteční období nejméně jednoho roku pojistnou ochranu vkladů pro fyzické osoby ve výši nejméně 50 000 EUR, a bere na vědomí, že mnohé členské státy se rozhodly zvýšit své minimální (pojištěné) částky na 100 000 EUR. Vítáme záměr Komise předložit neprodleně vhodný návrh na podporu sbližování systémů pojištění vkladů“ (29).
(19)
Pokud jde o krytí, článek 2 směrnice 94/19/ES stanoví, že systémy pojištění vkladů nechrání nástroje, na které se vztahuje definice vlastního kapitálu úvěrových institucí (30).
(20)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/14/ES (31) zvýšila pojistnou ochranu poskytovanou systémy pojištění vkladů (nejprve na částku nejméně 50 000 EUR, a poté dne 31. prosince 2010 na částku nejméně a nejvýše 100 000 EUR).
(21)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/9/ES (32) stanoví odškodnění investorů v případě, kdy investiční podnik není schopen vrátit hodnotu nástrojů patřících investorovi. Toto odškodnění je například možné v případě podvodu či nedbalosti v podniku nebo v případě chyb či potíží, k nimž došlo v jeho systémech. Systémy odškodnění investorů ale nekryjí rizika spojená s investicí (např. nakoupí-li investor akcie, které potom ztratí na hodnotě).
2.3 Belgický právní rámec pro družstevní společnosti
(22)
Belgický zákon o společnostech (33) vymezuje, a to zejména ve svých článcích 350 až 436, právní rámec družstevních společností. Stanoví, že družstevní společnost musí ve svých stanovách zvolit buď právní formu „společnosti s ručením omezeným“ (ztráty podílníků nemohou přesáhnout výši jejich vkladu), nebo právní formu „společnosti s ručením neomezeným“ (podílníci nesou osobní odpovědnost za veškeré závazky společnosti, a mohou proto utrpět ztrátu přesahující jejich kapitálovou investici).
(23)
Belgický zákon o společnostech (zejména ve svých článcích 362, 364, 366, 367 a 374) umožňuje určitá omezení, pokud jde o možnost převodu podílů v družstevní společnosti. Podíly v družstevní společnosti jsou volně převoditelné na jiné podílníky družstva, ale stanovy družstevní společnosti mohou tyto převody podmínit. Převody třetím stranám mohou být uskutečněny pouze za podmínek a na osoby uvedené v článku 366 belgického zákona o společnostech.
(24)
Belgický zákon o společnostech (článek 367) rovněž stanoví, že podílníci družstevní společnosti z ní mohou vystoupit pouze během prvních šesti měsíců účetního období. Pokud toto právo uplatní, článek 374 belgického zákona o společnostech stanoví, že podílník má nárok na vyplacení hodnoty svých podílů ve výši, která vyplývá z rozvahy účetního období.
(25)
Zatímco belgický zákon o společnostech vymezuje obecný rámec pro družstevní společnosti, královský dekret ze dne 8. ledna 1962 (34) stanoví kritéria pro „uznané družstevní společnosti“ (35). Uznaná družstevní společnost konkrétně nemůže ze spekulativních důvodů odmítnout vstup podílníků nebo je vyloučit; podíly na základním kapitálu poskytují bez ohledu na jejich hodnotu stejná práva; všichni podílníci mají na každoročních valných hromadách stejná hlasovací práva; valná hromada jmenuje členy správní a dozorčí rady; přebytek hospodaření (určený po odečtení všech nákladů) lze přidělit podílníkům pouze poměrně vzhledem k objemu operací, které učinili se společností, a dividenda přisouzená podílům na kapitálu nesmí přesáhnout určitou procentní výši, již stanoví královský dekret.
(26)
Článek 21 belgického daňového zákoníku stanoví, že dividendy uznaných družstevních společností jsou až do určité výše osvobozeny od daně (36).
2.4 Popis opatření
(27)
Systém pojištění družstev kryje základní kapitál (ale nekryje případnou přidanou hodnotu) splacený individuálními podílníky družstevních společností až do výše 100 000 EUR.
(28)
Na rozdíl od ustanovení platných pro systémy pojištění vkladů u úvěrových institucí je vstup do systému pojištění družstev dobrovolný.
(29)
Pokud finanční družstva mají zájem o účast v systému pojištění družstev, musí podat žádost ministru financí. Rada ministrů má jeden měsíc na to, aby rozhodla o žádosti finančního družstva o účast v systému pojištění družstev a případně stanovila určité podmínky. Tyto podmínky mohou zahrnovat:
a)
povinnost vyhradit budoucí veřejné nabídky institucionálním podílníkům;
b)
závazek všech institucionálních podílníků nestáhnout žádnou akcii ani žádnou částku uhrazenou družstevní společnosti a nevystoupit z družstva jakožto podílník mimo rámec postoupení akcií; a
c)
stropní hodnotu ve výši 4,5 % ročně u úroků vyplácených podílníkům.
(30)
Po žádosti finančního družstva o krytí musí družstvo zůstat v systému jeden rok. Po uplynutí této lhůty může družstvo svou účast v systému ukončit s výpovědní lhůtou v délce tří měsíců. Družstvo nemůže žádným způsobem získat zpět zaplacené příspěvky. Pokud se družstvo rozhodne vystoupit ze systému pojištění družstev, může do něj opět vstoupit až po uplynutí tří roků.
(31)
Opatření kryje pouze akcie na podíly družstev vydané před vstupem v platnost královského dekretu ze dne 10. října 2011.
(32)
Systém pojištění družstev je vyhrazen individuálním podílníkům a neplatí pro institucionální podílníky finančních družstev.
(33)
Zvláštní ochranný fond je financován:
i)
ročním příspěvkem, který odpovídá 0,15 % kryté částky (hrazeným všemi účastníky); a
ii)
jednorázovým vstupním poplatkem, který odpovídá 0,10 % kryté částky (hrazeným družstvy).
(34)
Finanční družstva mohou mít dále za povinnost uhradit zvláštnímu ochrannému fondu příspěvek za přidanou hodnotu u kotovaných akcií, které vlastní. Tento příspěvek může dosáhnout výše 10 % rozdílu mezi prodejní cenou dotčených podílů (nebo v případě, že k prodeji nedojde během tří let od ukončení ochranného systému, průměrný kurz dotčeného podílu při uzavření burzy cenných papírů za 30 dní před třetím výročím) a referenční cenou stanovenou veřejnými orgány v okamžiku, kdy finanční družstvo přistoupí k systému pojištění družstev.
(35)
Zvláštní ochranný fond začne provádět platby, pokud se finanční družstvo ocitne v likvidaci, nebo oznámí-li orgán finančního dohledu tomuto fondu, že finanční družstvo není nadále schopno vyplácet své podílníky, kteří z něj chtějí vystoupit.
(36)
Pokud zvláštní ochranný fond nemá dostatečné prostředky k zásahu, poskytne nutné prostředky jako zálohu Caisse des dépôts et consignations, která je veřejným orgánem bez právního statutu. Podle toho, zda se jedná o instituci neplnící závazky s povinnou účastí nebo o finanční družstvo, bude tato záloha později uhrazena pomocí:
-
50 % ročních příspěvků hrazených institucemi s povinnou účastí;
-
zvláštním ročním příspěvkem hrazeným finančními družstvy (jejichž účast je dobrovolná).
(37)
V případě zásahu zvláštního ochranného fondu přecházejí na fond práva individuálních podílníků družstva a fond získává stejné postavení jako ostatní podílníci. Jedná se o rozdílný případ oproti systému pojištění vkladů u úvěrových institucí, kde fond získává stejné postavení jako ostatní věřitelé dotčené společnosti.
2.5 Popis skupiny ARCO
(38)
Skupina ARCO byla původně akcionářem Artesia Banking Corporation NV (dále jen „Artesia“), která sama vlastnila 100 % podíl v bance BACOB a 82 % podíl v pojišťovací společnosti DVV. Po sloučení společnosti Artesia s bankou Dexia v roce 2001 se skupina ARCO stala hlavním akcionářem banky Dexia s podílem okolo 15 % (37).
(39)
ARCO je název skupiny zahrnující ARCOPAR, ARCOPLUS a ARCOFIN, což jsou všechno uznané družstevní společnosti (38). Skupina ARCO má přes 800 000 členů, z nichž se u 99 % jedná o soukromé osoby. Kapitál v držení individuálních podílníků u ARCOPAR, ARCOPLUS a ARCOFIN dosahoval v pořadí výše 1,3 miliardy EUR, 46 milionů EUR a 140 milionů EUR.
(40)
Stanovy družstev ARCOPAR, ARCOPLUS a ARCOFIN uvádějí, že se u těchto tří subjektů jedná o společnosti s ručením omezeným (39).
(41)
Stanovy všech tří subjektů obsahují ustanovení, jež se týkají podílníků, kteří chtějí vystoupit.
(42)
Stanovy družstva ARCOPAR tak například stanoví, že družstvo může omezit možnost vystoupení, pokud by tím mělo přijít o více než 10 % celkového investovaného kapitálu nebo počtu podílníků během stejného účetního období (40). Podílník, který by chtěl vystoupit z družstva ARCOPAR, by získal zpět svůj kapitál. Podílníci, kteří vlastní podíly kategorie A, B a C v družstvu ARCOPAR (41), mají rovněž nárok na tzv. „bonusovou rezervu“ (42).
(43)
V článku 35 stanov družstva ARCOPAR jsou uvedeny nároky podílníků v případě likvidace. V podstatě se zde říká, že podílníci budou vyplaceni v případě, že po uhrazení závazků a sociálních odvodů bude zůstatek kladný (43).
(44)
Rizika spojená s investicí do podílů skupiny ARCO byla například popsána v prospektu družstva ARCOPAR, kterou schválily belgické orgány v červnu roku 2008 a která byla vydána u příležitosti jisté transakce na kapitálovém trhu, jež proběhla mezi 7. červencem roku 2008 a 30. zářím roku 2008. V prospektu je jasně uvedeno, že zisk obdržený díky bance Dexia představoval více než 69 % čistého zisku družstva ARCOPAR za účetní období 2005/2006, 2006/2007 a 2007/2008. Prospekt rovněž odkazoval na riziko masivních vystoupení z družstva a zdůrazňoval, že v případě likvidace mohou podílníci o vše přijít. Výroční zprávy společnosti zároveň jasně uváděly, že skupina ARCO, aby mohla investovat, zvýšila půjčkou svou míru zadlužení (44).
2.6 Důvody, které vedly k zahájení řízení
(45)
Ve svém rozhodnutí o zahájení řízení dospěla Komise k předběžnému závěru, že oznámené opatření splňuje čtyři kumulativní kritéria v oblasti státní podpory, a vyjádřila pochyby, že by opatření mohlo být prohlášeno za slučitelné s vnitřním trhem.
(46)
Komise shledala, že opatření je přičitatelné Belgii, protože bylo financováno zvláštním ochranným fondem. Komise za tím účelem konstatovala, že belgické právní předpisy stanovily výši příspěvku, který účastníci měli hradit do zvláštního ochranného fondu, a rovněž určily způsob, jakým budou tyto fondy používány. Komise dále zjistila, že Caisse des dépôts et consignations v případě potřeby poskytne zvláštnímu ochrannému fondu finanční prostředky jako zálohu. Komise si položila otázku, jakým způsobem získá Caisse des dépôts et consignations tyto prostředky zpět, protože nebylo jisté, že finanční družstva mají dostatečné finanční prostředky. Kladla si také otázku, zda dobrovolná účast finančních družstev nebude na úkor účinného refinancování zvláštního ochranného fondu.
(47)
Komise dospěla k závěru, že finanční družstva lze považovat podniky a že jim opatření poskytne selektivní zvýhodnění. Pokud jde o selektivní zvýhodnění, systém pojištění družstev zřejmě pomohl družstvům k přilákání nových finančních prostředků nebo k zachování jejich stávajícího kapitálu, protože přesvědčil stávající podílníky, aby z finančního družstva nevystupovali. Taková ochrana byla mimořádně užitečná v obdobích finanční nejistoty, jako tomu bylo mezi podzimem roku 2008 a dnem přijetí královského dekretu, kdy byla finanční družstva účinně ochráněna před rizikem výrazného vyplácení ve spojení s vystupováním z družstva.
(48)
Komise rovněž zjistila, že ochrana byla rozšířena a že Belgie nezohledňovala při schvalování vstupu kandidátského družstva do systému pojištění družstev jeho finanční stav. V případě skupiny ARCO bylo finančním družstvům povoleno přistoupit k systému pojištění družstev přesto, že již byla v platební neschopnosti, a družstva nedlouho potom vyhlásila konkurz.
(49)
Komise dospěla také k závěru, že opatření narušilo hospodářskou soutěž, protože finanční družstva navzájem soutěžila na trhu strukturovaných retailových investičních produktů, na kterém využívala selektivní výhodu, kterou neměly ostatní tržní subjekty s nabídkou podobných produktů.
(50)
Komise dále usoudila, že systém pojištění družstev měl dopad na obchod v rámci Unie. Na belgickém trhu působí četní mezinárodní dodavatelé investičních produktů, kteří nemohou uplatňovat nárok na stejný podíl na trhu, jako je podíl finančního družstva, který si družstvo může udržet kvůli opatření.
(51)
Komise si položila otázku, zda lze finanční družstva považovat za finanční instituce a zda tento faktor má dopad na použitelnost sdělení o bankovnictví z roku 2008 (45). Komise dospěla k závěru, že vzhledem ke skutečnosti, že se u finančních družstev zřejmě nejedná o finanční instituce ve smyslu sdělení o bankovnictví z roku 2008, je nutno posuzovat podporu přímo na základě Smlouvy.
(52)
Aby opatření bylo slučitelné s vnitřním trhem na základě čl. 107 odst. 3 písm. b) Smlouvy, musí být nezbytné, přiměřené a úměrné. Komise pochybovala o souladu opatření s těmito třemi kumulativními kritérii. Kladla si otázku, zda ochrana podílníků finančních družstev byla nezbytná k tomu, aby se zabránilo vážnému narušení belgického hospodářství. Pokud jde o možný multiplikační účinek, Komise zaznamenala, že Belgie zavedla již několik opatření [jako zvýšení krytí na základě systému pojištění vkladů na částku 100 000 EUR, poskytnutí státní podpory několika bankám v různých formách (rekapitalizace, vklad finančních prostředků, opatření na záchranu znehodnocených aktiv a další opatření ad hoc)]. Nechápala proto, proč bylo kromě všech těchto opatření ještě navíc nezbytné ochránit podílníky finančních družstev.
(53)
Komise si položila otázku, zda bylo přiměřené ochránit podílníky finančních družstev. V tomto ohledu konstatovala, že finanční družstva nejsou finančními institucemi a že vzhledem ke své velikosti nepředstavují systémově důležité instituce. Vyzvala Belgii, aby vysvětlila, jakým způsobem měly údajně mít investiční ztráty, které utrpěli rovněž například investoři do zvláštních investičních fondů, vážný negativní multiplikační účinek pro belgické hospodářství.
(54)
Komise měla konečně pochyby ohledně přiměřenosti opatření. Za prvé, Komise nepovažovala za jisté, že finanční družstva zaplatí za poskytnuté pojištění spravedlivou odměnu. Za druhé, Komise zaznamenala, že dobrovolnost vstupu do systému ve spojení s neexistující kontrolou životaschopnosti během přístupového řízení, jak ho stanovila Belgie, znamená, že je v zájmu finančních družstev přistoupit k systému až tehdy, kdy si budou jista, že dojde k plnění pojištění. To by mohlo vést k situacím, kdy by příjemci mohli využívat pojištění a mohli se přitom ve značné míře vyhnout placení za něj. Komise si také položila otázku, zda systém pojištění družstev nenarušuje neoprávněně hospodářskou soutěž vzhledem k tomu, že akcionáři konkurenčních společností nejsou chráněni, což finančním družstvům usnadňuje přístup ke kapitálu a zvyšuje jejich celkový podíl na trhu s retailovými investičními produkty.
3. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN K ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
3.1 Připomínky skupiny ARCO
(55)
Podle skupiny ARCO belgická vláda rozhodla a oznámila dne 10. října 2008, že je zaveden systém pojištění družstev, který byl součástí širšího balíčku (navýšení pojištění vkladů u spořicích vkladů úvěrových institucí na výši 100 000 EUR, rozšíření systému pojištění na produkty životního pojištění „třídy 21“ a na individuální podílníky finančních družstev). Skupina ARCO tvrdila, že rozhodnutí ze dne 10. října 2008 bylo provedeno zákonem ze dne 15. října 2008 a královským dekretem ze dne 14. listopadu 2008, pokud jde o produkty třídy 21, a zákonem ze dne 14. dubna 2009 a královským dekretem ze dne 10. října 2011, pokud jde o depozitní certifikáty k akciím vydaným finančními družstvy.
(56)
Skupina ARCO zdůraznila, že systém pojištění družstev nepředstavuje státní podporu, protože finančním družstvům neposkytuje žádné selektivní zvýhodnění. Skupina ARCO také tvrdila, že Komise dospěla k závěru, že systém pojištění pro produkty třídy 21 pojišťovacích společností neobsahuje žádný prvek státní podpory, protože tyto produkty jsou volně dostupné pro všechny pojišťovny, a nejsou tak selektivní (46). Skupina ARCO kromě toho tvrdí, že systém pojištění družstev je otevřený všem finančním družstvům za stejných podmínek, a není proto selektivní.
(57)
V souladu s připomínkami Belgie skupina ARCO tvrdila, že všechny formy podílů ve finančních družstvech potvrzují, že uspokojují stejné požadavky zákazníků jako vklady a že s nimi zákonodárce také tak zachází. Skupina ARCO zdůraznila, že se Belgie obává účinku nákazy. Pokud by Belgie nezavedla systém pojištění družstev, otřáslo by to údajně důvěrou investorů a mohlo by to prý vést k runu na všechny spořicí produkty.
3.2 Připomínky Belgie
(58)
Belgie uvedla, že systém pojištění družstev nenaplňuje všechna kumulativní kritéria v oblasti státní podpory uvedená v čl. 107 odst. 1 Smlouvy, a nepředstavuje tak státní podporu. Belgie konkrétně tvrdila, že nejsou splněna tři kritéria státní podpory. Belgie nejprve vyjádřila stanovisko, že opatření představuje pomoc pouze soukromým osobám a ne podnikům. Poté Belgie zdůraznila, že opatření neposkytuje žádné selektivní zvýhodnění finančním družstvům, a nakonec tvrdila, že opatření nevyvolá žádné narušení hospodářské soutěže.
(59)
Pokud jde o tvrzení, že z podpory nemají prospěch podniky, Belgie vyjádřila stanovisko, že řádný systém pojištění vkladů v případě úvěrových institucí, včetně jeho rozšíření (tj. systém pojištění družstev), byl přijat v souladu a za dodržení rozhodnutí Rady ve složení pro hospodářské a finanční věci (ECOFIN), směrnice 94/19/ES v jejím pozdějším znění a směrnice 97/9/ES.
(60)
Belgie vyjádřila stanovisko, že podíly finančních družstev v držení individuálních podílníků mají všechny znaky vkladů a jako takové jsou získávány. Zdůraznila tyto prvky:
i)
osoby (individuální podílníci), které využívají systém pojištění družstev, zasluhují stejnou ochranu jako vkladatelé u jiných institucí, které působí ve stejném odvětví a podléhají stejné kontrole;
ii)
z daňových důvodů jsou jak dividendy vyplácené finančními družstvy, tak úroky z vkladů osvobozeny ve stejné, pevně stanovené výši od srážkové daně z movitého majetku (47);
iii)
individuální podílníci finančních družstev mohou v souladu s ustanoveními stanov finančního družstva upsat pouze konkrétně vymezený podíl, jehož maximální výše je omezena;
iv)
podílníci finančních družstev mohou ze společnosti vystoupit pouze během prvních šesti měsíců účetního období a podílník, který si přeje vystoupit, nemá nárok na přidanou hodnotu družstva úměrnou svému podílu. Podle Belgie se v hodnotě podílů v družstvu neodráží hodnota podkladových aktiv finančního družstva, a podíly ve finančních družstvech tak obecně nekonkurují investičním produktům, ale pouze podmnožině produktů, na které se již vztahuje státní záruka (tj. vklady a životní pojištění „třídy 21“);
v)
podíly finančních družstev jsou registrovány a možnost jejich převodu je omezena právními předpisy (48). Nelze je volně prodávat za účelem získání zisku. Podílníci finančních družstev mají nárok pouze na skromnou dividendu (osvobozenou od daně) a na vyplacení podílu, když přestanou být podílníky;
vi)
podíly ve finančních družstvech nelze považovat za investici do akcií kotované společnosti nebo kotovaného subjektu;
vii)
podíly ve finančních družstvech nelze považovat za rizikovou investici, protože podílníci finančních družstev nemají nárok na přidanou hodnotu;
viii)
systém pojištění družstev chrání výlučně individuální podílníky (na rozdíl od institucionálních podílníků).
(61)
Pokud jde o neexistenci selektivního zvýhodnění, Belgie uvedla, že systém pojištění družstev kryje pouze podíly ve finančních družstvech, které byly vydány před dnem 10. října 2011. Belgie poznamenala, že po tomto dnu nemohla finanční družstva nadále využívat systému pojištění družstev k tomu, aby vstupovala na trh. Upřesnila také, že skupina ARCO neemitovala od září roku 2008 žádný nový podíl.
(62)
Belgie rovněž popřela, že by systém pojištění družstev pomohl finančním družstvům zachovat si stávající kapitál. Na podporu tohoto tvrzení Belgie prohlásila, že tisková zpráva ze dne 10. října 2008 byla pouze návrhem strategického podnětu a finanční družstva v ní byla zmíněna jen okrajově. Tisková zpráva ze dne 10. října 2008 nepředstavovala podle Belgie podrobnou dohodu, jež byla zveřejněna v koordinaci se souběžnými tiskovými zprávami finančních družstev. V tomto ohledu Belgie odlišila svou tiskovou zprávu od zpráv britských orgánů a společnosti Lloyds ve věci Lloyds (49), na které se Komise odvolala v rozhodnutí o zahájení řízení. Belgie dospěla k závěru, že tisková zpráva ze dne 10. října 2008 nepředstavuje opatření, které by mohlo poskytnout finančním družstvům selektivní zvýhodnění. Pokud jde o následující tiskovou zprávu ze dne 21. ledna 2009, Belgie považovala za obvyklé, že skupina ARCO tuto zprávu veřejných orgánů okamžitě zveřejnila na svých internetových stránkách, protože všechna finanční družstva (tedy také skupina ARCO) sledovala tehdy tuto záležitost s velkým zájmem.
(63)
Belgie zdůraznila, že by Komise měla zaujmout stejný přístup jako ve věci Ethias a že by měla dospět k závěru, že systém pojištění družstev není selektivní. Belgie také vyzdvihla, že Soudní dvůr již v rozsudku ve věci Paint Graphos (50) uznal zvláštní statut skutečných družstev. Odkázala zejména na bod č. 61 tohoto rozsudku, z nějž jasně vyplývá, že vzhledem ke zvláštním rysům vlastním družstevním společnostem nelze mít v zásadě za to, že tyto družstevní společnosti jsou ve srovnatelné faktické a právní situaci s obchodními společnostmi.
(64)
Belgie poskytla také informace o počtu akcionářů skupiny ARCO, kteří tento subjekt opustili od počátku krize. Během finančních období, která vedla k dobrovolné likvidaci, dosáhl počet podílníků skupiny ARCO, kteří požádali o vyplacení svého kapitálu, výše 9 764 v roce 2007/2008, 21 150 v roce 2008/2009 a 23 762 v roce 2010/2011.
(65)
Pokud jde o rušivé účinky opatření, Belgie tvrdila, že Komise by měla přiměřeným způsobem vysvětlit, jakým finančním produktům konkurují podíly ve finančních družstvech, a to i přesto, že Belgie uznala, že v rámci řízení ohledně státní podpory není Komise povinna poskytnout podrobnou definici trhu. Belgie v podstatě tvrdila, že se individuálním podílníkům finančních družstev dostalo stejné míry ochrany jako investorům v případě všech podobných produktů v oblasti vkladů nebo spoření.
(66)
Belgie rovněž vysvětlila, že systém pojištění družstev sleduje stejný cíl jako směrnice 94/19/ES, a to ochránit vklady individuálních spořitelů, zachovat důvěru vkladatelů a zlepšit stabilitu finančních trhů. Belgie soudí, že systémy pojištění vkladů jiných členských států kryjí rovněž v některých případech netradiční vklady, a vyjádřila přesvědčení, že by Komise měla tuto skutečnost zohlednit (51).
(67)
Belgie rovněž vyzdvihla skutečnost, že v případě, pokud by Komise měla dospět k závěru, že systém pojištění družstev představuje státní podporu, měla by být tato podpora považována za slučitelnou s vnitřním trhem na základě čl. 107 odst. 3 písm. b) Smlouvy. Soudila, že není důvod, aby se určilo, zda je skupina ARCO finanční institucí ve smyslu sdělení o bankovnictví z roku 2008. Podle Belgie je rozhodující otázkou, na kterou by měla Komise odpovědět, otázka, zda systém pojištění družstev představuje nezbytný a přiměřený zásah s cílem zabránit vážnému narušení hospodářství.
(68)
Belgie zastávala názor, že se jedná o nezbytné opatření, jeho důsledky se omezují na nutné minimum a existují mechanismy sdílení nákladů.
(69)
Za prvé, Belgie tvrdila, že systém pojištění družstev je přiměřený a nezbytný pro poskytnutí jistoty vkladatelům v Belgii.
(70)
Belgie uznala za teoreticky možné, že instituce s chráněnými vklady ve své rozvaze mohou mít nepřímý prospěch z existence podobných ochranných systémů, protože tyto systémy přispívají k zabránění runu na banky. Vysvětlila ale, že systémy pojištění vkladů jsou nezbytné, aby se zabránilo runu na banky a narušení finančních trhů. Belgie také tvrdila, že systém pojištění družstev je nutný, aby se zabránilo oslabení důvěry, kterou má veřejnost vůči belgickému finančnímu systému. Skutečnost, že podíly v družstvech vykazují základní rysy produktů spoření a že polovina finančních prostředků v držení družstev je investována do bank, posiluje jejich společné rysy s vklady a zdůrazňuje jejich význam pro belgický bankovní systém. Nezvládnutá platební neschopnost finančních družstev by údajně spustila řetězovou reakci s dopadem na všechny finanční instituce a na belgické hospodářství. Pokud by se na podíly ve finančních družstvech neuplatnila stejná míra ochrany jako na tradiční vklady, vzniklo by údajně stejné riziko jako v případě, že by se neochránily vklady. Mělo by to silný dopad na důvěru veřejnosti ve všechny formy vkladů v Belgii a vzniklo by systémové riziko. Na podporu svých tvrzení uvedla Belgie skutečnost, že v poměru k celkovému počtu obyvatel Belgie byl počet podílníků (individuálních osob) finančních družstev vysoký (52).
(71)
Belgie také vznesla důraznou námitku vůči terminologii, kterou Komise použila ve svém rozhodnutí o zahájení řízení, a to zejména vůči pojmům „capital instruments“ (nástroje vlastního kapitálu) a „risk capital“ (rizikový kapitál), kterých bylo použito v bodě odůvodnění 62 a v poznámce pod čarou č. 35.
(72)
Na prokázání nezbytnosti systému pojištění družstev Belgie také předala Komisi dopisy Rady pro finanční stabilitu a guvernéra BNB ze dne 29. října 2008 (53) a 7. října 2011 (54), které byly zaslány tehdejšímu ministru financí.
(73)
Ohledně slučitelnosti opatření s pravidly pro státní podporu odkazuje Belgie zaprvé na rozhodnutí Komise ve věci Ethias. Komise podle ní povolila opatření ve prospěch Ethias, a to zejména rozšíření systému pojištění vkladů na produkty „třídy 21“, protože je považovala za přiměřená a nezbytná, aby se zabránilo vážnému narušení belgického hospodářství.
(74)
Za druhé, Belgie zopakovala svůj názor, že opatření je přiměřené. Finanční družstva sdílejí náklady, a to zejména prostřednictvím jejich příspěvku do zvláštního ochranného fondu. Belgie soudila, že míra odměny za pojištění je přiměřená a obdobná příspěvkům v systémech pojištění ostatních chráněných institucí. Belgie odmítla, že by opatření mohlo být neúměrné z důvodu dobrovolné účasti v systému pojištění družstev.
(75)
Belgie tvrdila, že pokud by Komise přesto dospěla k závěru, že se u opatření jedná o státní podporu, měla by usoudit, že se jedná o podporu na ukončení činnosti slučitelnou s pravidly pro státní podporu. Belgie připomněla, že královský dekret ze dne 7. listopadu 2011 jasně stanoví, že v případě likvidace družstva musí zvláštní ochranný fond zasáhnout a odškodnit až po vydání konečného nařízení k likvidaci a jeho schválení.
(76)
Belgie zastávala také názor, že příkaz Komise k pozastavení plateb se netýká plateb provedených po likvidaci skupiny ARCO ve prospěch individuálních podílníků, protože v případě fyzických osob se nejedná o podniky.
(77)
Belgie předložila další dodatečné připomínky dopisem adresovaným Komisi ze dne 18. března 2014, tj. po stanovené lhůtě.
(78)
Belgie soudí, že Komise nemůže zakázat plnění pojištění poskytnutého individuálním podílníkům. Údajně nemůže vyzvat stát, aby pozastavil veškeré platby v rámci systému pojištění družstev a ani aby získal zpět platby provedené v rámci tohoto systému ve prospěch individuálních podílníků.
(79)
U individuálních podílníků se totiž nejedná o podniky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy a plnění pojištění ve prospěch individuálních podílníků nemá údajně žádný dopad na skupinu ARCO nebo na vyhlídky Belgie získat zpět podporu, ze které měly mít tyto podniky prospěch.
4. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
4.1 Příjemce opatření
(80)
Komise nejprve předběžně připomíná, že v bodě odůvodnění 18 rozhodnutí o zahájení řízení tvrdila, že systém pojištění družstev je určen pro finanční družstva. Hlubší prošetření chronologie a příznačných rysů opatření ale umožnilo dospět k závěru, že jediným skutečným příjemcem opatření je skupina ARCO, jak je popsáno v tomto oddíle.
(81)
V tomto konkrétním případě Komise zjišťuje, že mezi skupinou ARCO a ostatními finančními družstvy, které mohou být způsobilá pro přijetí do systému pojištění družstev, existuje podstatný rozdíl.
(82)
Z popisu skutečností (55) jasně vyplývá, že systém pojištění družstev byl od počátku šit na míru skupině ARCO, která čelila potížím kvůli svým investicím do banky Dexia. Skupina ARCO byla vlastně jediné finanční družstvo, které o účast na opatření nakonec požádalo.
(83)
Pokud jde o ostatní finanční družstva, Komise konstatuje, že vstup do systému pojištění družstev je dobrovolný, že rada ministrů může rozhodnout o přijetí či nepřijetí družstva do systému pojištění družstev a případně za jakých podmínek, že žádné z dalších finančních družstev nepožádalo o přijetí do systému a že některá z nich se od systému aktivně distancovala. Komise rovněž konstatuje, že žádné jiné finanční družstvo nemělo tak rozsáhlé potíže v oblasti svých investic jako skupina ARCO v případě banky Dexia.
(84)
Komise proto dospívá k závěru, že jediným skutečným příjemcem systému pojištění družstev pro družstva vykonávající hospodářskou činnost je skupina ARCO.
4.2 Oznámení a provedení opatření představují jediný stejný zásah
(85)
Komise konstatuje, že opatření bylo rozhodnuto a oznámeno vládou dne 10. října 2008 (56). Je zřejmé, že belgická vláda rozhodla o tom, že skupina ARCO bude moci využít systém pojištění družstev, v okamžiku, kdy bylo v roce 2008 připraveno opatření ve prospěch banky Dexia (57). Další tisková zpráva ze dne 21. ledna 2009 přinesla k opatření více podrobností. Tento závazek vlády byl přepracován do zákonné podoby až následně.
(86)
Komise konstatuje, že znění tiskových zpráv ze dne 10. října 2008 a 21. ledna 2009 a výrazy, které jsou v nich použity („rozhodla“, „závazek“), svědčí jednoznačně o přijatém závazku a umožňují nabytí oprávněného dojmu o tom, že opatření bude provedeno.
(87)
Tiskové zprávy byly rozeslány také úřední cestou: zpráva ze dne 10. října 2008 byla odeslána útvary ministerstva financí, zatímco zpráva ze dne 10. ledna 2009 byla odeslána jménem předsedy vlády a jménem ministra financí. Opakování obsahu těchto tiskových zpráv ještě posílilo jejich účel.
(88)
Komise konstatuje, že v okamžiku tiskové zprávy ze dne 10. října 2008 bylo již zřejmé, že systém pojištění družstev bude představovat rozšíření systému pojištění vkladů. Tisková zpráva ze dne 21. ledna 2009 potom obsahovala další upřesnění technické povahy. Jakmile byla zveřejněna, skupina ARCO ji uvedla na svých internetových stránkách se zřejmým cílem uklidnit své individuální podílníky. Komise kromě toho konstatuje ucelenost opatření v průběhu času, protože u něj nedošlo k podstatným změnám mezi jeho původním oznámením dne 10. října 2008 a vydáním konečného královského dekretu.
(89)
Ve svém rozsudku ze dne 19. března 2013 ve spojených věcech C-399/10 P a C-401/10 P (58) Soudní dvůr uvedl, že oznámení opatření a jeho skutečné provedení lze považovat za jediný zásah, pokud to lze odůvodnit jejich chronologií, jejich cílem a stavem, v němž se podnik nachází v okamžiku takového zásahu. Stejně tak v případě tohoto opatření Belgie rozhodla a oznámila dne 10. října 2008 opatření, které bylo provedeno později se stejným cílem ohledně prvotního příjemce, na kterého bylo zaměřeno. Komise kromě toho ve vlastních rozhodnutích považovala oznámení a provedení opatření za jediný zásah a soudila, že opatření poskytuje výhodu ode dne oznámení (59). Belgický ministr financí působící v květnu roku 2014 navíc označil předmětné opatření za závazek přijatý v roce 2008 (60).
(90)
Na základě informací uvedených v bodech odůvodnění 85 až 89 dospívá Komise k závěru, že oznámení a provedení systému pojištění družstev je nutno považovat za jediné stejné opatření.
4.3 Existence podpory
(91)
Jak se uvádí v čl. 107 odst. 1 Smlouvy, „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak“.
(92)
Jak Belgie, tak skupina ARCO tvrdí, že by Komise měla přezkoumat, zda byla skupina ARCO příjemcem státní podpory, na základě jiného svého rozhodnutí, a to rozhodnutí ve věci Ethias (61). Pojem státní podpory je ale objektivní koncept vymezený ve Smlouvě. K tomu, aby bylo považováno za státní podporu, musí opatření splnit tato čtyři (kumulativní) kritéria: musí i) být poskytnuto státem nebo ze státních prostředků; ii) poskytnout svému příjemci selektivní výhodu; iii) narušit (potenciálně) hospodářskou soutěž; a iv) ovlivnit obchod mezi členskými státy.
(93)
Komise má za povinnost posoudit opatření z hlediska těchto čtyř kritérií (viz body odůvodnění 94 až 110).
Státní prostředky
(94)
Komise musí posoudit, zda je systém pojištění družstev financován ze státních prostředků a zda je přičitatelný státu.
(95)
Podle ustálené judikatury (62) spadají veškeré finanční prostředky, které mohou veřejné orgány ve skutečnosti použít k podpoře podniků, aniž by bylo rozhodné, zda tyto prostředky trvale patří či nepatří k majetku státu, do oblasti působnosti čl. 107 odst. 1 Smlouvy, pokud zůstávají neustále pod veřejnou kontrolou, a tudíž jsou k dispozici příslušným vnitrostátním orgánům.
(96)
O státní podporu se jedná zejména v případě, kdy finanční prostředky pocházejí z příspěvků stanovených právními předpisy státu a kdy jsou spravovány a rozdělovány v souladu s těmito právními předpisy, přestože je spravují jiné instituce než stát. Statut subjektu nebo podniku, který poskytuje dotčenou podporu, není považován za rozhodující při uplatnění pravidel pro státní podporu.
(97)
Pokud jde o organizaci systému pojištění družstev, Komise konstatuje, že belgické právní předpisy stanoví příspěvky, které účastníci musí platit, a také způsob použití těchto finančních prostředků. Příspěvky do zvláštního ochranného fondu jsou proto považovány za státní prostředky, přestože pocházejí ze soukromých zdrojů.
(98)
Navíc Caisse des dépôts et consignations, která je veřejným subjektem, poskytuje v případě potřeby jako zálohu nutné finanční prostředky na platby, které má zvláštní ochranný fond provádět. Tento aspekt systému pojištění družstev představuje každopádně dostatečně konkrétní hospodářské riziko nákladů, které mohou zatížit rozpočet členského státu, aby se dalo dospět k závěru, že jde o použití státních prostředků ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy (63).
(99)
Pokud jde o přičitatelnost opatření Belgii, je zřejmé, že systém pojištění družstev nelze považovat za provedení směrnice 94/19/ES. Tato směrnice po členských státech pouze vyžaduje, aby zavedly systém pojištění vkladů pro vklady u úvěrových institucí, a její článek 2 výslovně stanoví, že u veškerých nástrojů, na které by se vztahovala definice vlastního kapitálu úvěrových institucí, jsou vyloučeny náhrady ze systémů pojištění. Pokud členský stát rozhodne o zavedení jiných systémů náhrad, které pojišťují jiné finanční produkty, nevyplývá takové rozhodnutí z práva Unie, ale představuje vlastní iniciativu dotčeného členského státu (64). Komise bere rovněž na vědomí, že se Belgie odvolává na pojišťovací systém náhrad investorům, ovšem toto přirovnání není průkazné, protože tyto systémy nejsou určeny ke krytí rizik spojených s investicemi. Jak již bylo vysvětleno v bodu odůvodnění 21, systémy pro odškodnění investorů jsou vytvořeny pouze pro případy, kdy investiční podnik není schopen vrátit majetek patřící investorovi, a to například z důvodu podvodu nebo potíží v systémech tohoto podniku.
Selektivní výhoda
(100)
Komise dospívá k závěru, že systém pojištění družstev poskytl skupině ARCO selektivní výhodu. Soudní dvůr uznal, že podniky mohou získat výhodu ve formě lepšího přístupu k finančním prostředkům, pokud opatření přijaté členským státem ve prospěch investorů posiluje jejich vůli investovat finanční prostředky do daného souboru cílených investic (65). V tomto konkrétním případě pomohlo opatření subjektům skupiny ARCO udržet si svůj stávající základní kapitál tím, že přesvědčilo stávající podílníky družstev, aby z nich nevystupovali (66), což představovalo mimořádně důležitou výhodu vzhledem k nervozitě trhu během období, které bezprostředně následovalo po pádu banky Lehman Brothers. Aby uklidnila své podílníky, zveřejnila skupina ARCO dne 21. ledna 2009 na svých internetových stránkách tiskovou zprávu belgické vlády, což jasně prokazuje, že skutečnost, že mohla investory uklidnit, představovala důležitou výhodu pro skupinu ARCO. Komise v tomto ohledu konstatuje, že brožura družstva ARCOPAR vydaná v létě roku 2008 (67) rovněž zmiňuje riziko, kterému by se vystavili individuální podílníci v případě odchodu z finančního družstva (68) (69).
(101)
Opatření je také zjevně selektivní. Zaprvé se vztahuje pouze na držitele podílů finančních družstev a nevztahuje se na držitele investičních produktů vydaných konkurenčními podniky. Finanční subjekty, které nabízely finanční prostředky na trhu konzervativních dluhopisů nebo na peněžním trhu či nabízely zvláštní investiční fondy se zaručeným kapitálem, tak nemohly poskytnout svým zákazníkům podobnou jistotu. Belgie tvrdí, že podíly v držení individuálních podílníků finančních družstev jsou v podstatě přirovnatelné k vkladům (70). Několik prvků zdůrazňovaných Belgií přitom neodkazuje na finanční družstva, ale na družstva obecně. Popis podílů finančních družstev, jak ho poskytla Belgie, přitom neobsahuje žádný odkaz na důležité informace, jako jsou rizika, jež jsou spojena s investicí do těchto nástrojů (71) a jež u vkladů neexistují.
(102)
Selektivní povaha opatření se ukazuje také při srovnání zacházení s finančními družstvy a zacházení s ostatními nefinančními uznanými družstvy. Belgie se zastává zvláštního zacházení, jehož se dostalo individuálním podílníkům finančních družstev, na základě rozsudku ve věci Paint Graphos. Rozsudek ve věci Paint Graphos spočívá v rozhodnutí o předběžné otázce ohledně předkládacího usnesení vydaného italským soudem, který si přál zjistit, zda daňová zvýhodnění družstev výrobců a pracovníků lze přirovnat ke státní podpoře ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy. Soudní dvůr dospěl ve svém rozsudku k závěru, že je nutno posuzovat daňové zvýhodnění z hlediska čtyř kumulativních kritérií v oblasti státní podpory, a poskytl podrobnější pokyny, a to zejména o způsobu posouzení, zda takové daňové zvýhodnění představuje selektivní výhodu (72). Soudní dvůr prohlásil, že je nutno určit, zda i) takové daňové zvýhodnění může být odůvodněno rysy, které jsou vlastní dotčené daňové soustavě (73), ii) zda existují náležité postupy dohledu a sledování (74) a iii) zda je daňové zvýhodnění úměrné a nepřesahuje meze toho, co je nezbytné (75).
(103)
Komise soudí, že tvrzení Belgie nelze přijmout, protože povaha výhody, kterou opatření poskytlo, je kvalitativně odlišná od výhody přezkoumávané Soudním dvorem ve věci Paint Graphos. Opatření zavedené Belgií znamená poskytnutí výhody a ne osvobození od daně nebo od úhrady nákladu. Analýzu ve třech etapách, kterou zvolil Soudní dvůr pro posouzení, zda je daňové zvýhodnění nebo osvobození od daně selektivní, nelze proto na toto opatření uplatnit.
(104)
I v případě, že by se judikatura ve věci Paint Graphos dala uplatnit na předmětné opatření, jeho zvláštní rysy jsou takové, že by toto opatření zůstalo selektivní.
(105)
Za prvé, Komise zjišťuje, že věc Paint Graphos odkazuje na všechna družstva výrobců a pracovníků a neodkazuje pouze na poměrně omezené pododvětví, jakým jsou finanční družstva. Pokud je podle tvrzení Belgie nutno vyhradit zvláštní zacházení „skutečným“ družstvům, mělo by se toto zvláštní zacházení uplatňovat na všechna uznaná družstva. Pouhá skutečnost, že se opatření omezuje na finanční družstva, tím pádem stačí, aby se prokázala jeho selektivní povaha.
(106)
Za druhé, Komise zjišťuje, že si finanční družstva podle názoru Belgie údajně zasluhovala dalších zvýhodnění již od 10. října 2008. Komise konstatuje, že tradiční uznaná družstva získala před tímto dnem jistou formu přednostního zacházení, která vyplývá z jejich zvláštního statusu a která spočívá v osvobození od srážkové daně z movitého majetku (76). V rámci tohoto rozhodnutí se Komise nevyslovuje k uměřenosti či neuměřenosti daňové výhody, ale soudí, že nic neospravedlňuje náhlé zavedení další kompenzace nebo ochrany ve prospěch podniků se statusem finančních družstev dne 10. října 2008.
(107)
Kdyby Komise měla přesto provést analýzu vycházející z rozsudku ve věci Paint Graphos, jak doporučuje Belgie, soudí, že nic neodůvodňuje poskytnutí pojištění ve výši 100 % individuálním podílníkům skupiny ARCO (tzn. část i) analýzy provedené v rozsudku ve věci Paint Graphos), jejíž subjekty byly společnostmi s ručením omezeným. Vzhledem k povaze těchto společností, jak byla stanovena belgickými obecnými pravidly v oblasti práva obchodních společností, měli si být individuální podílníci skupiny ARCO vědomi, že v případě likvidace mohou přijít o veškerý svůj kapitál (77). Ochránit kapitál upsaný individuálními podílníky finančních družstev do výše 100 % není ostatně úměrné opatření (část iii) analýzy provedené v rozsudku ve věci Paint Graphos), protože by to znamenalo ochránit tyto podílníky před všemi riziky, čímž by pro podniky, jejichž jsou podílníky, vznikla neoprávněná výhoda (78).
Narušení hospodářské soutěže a ovlivnění obchodu mezi členskými státy
(108)
Systém pojištění družstev poskytuje finančním družstvům výhodu, již nemají subjekty, které nabízejí strukturované retailové investiční produkty, a ani jiná nefinanční uznaná družstva. Díky opatření si skupina ARCO mohla zachovat svůj podíl na trhu po delší dobu. Skupina ARCO čelila odlivu finančních prostředků až později a v menší míře, než by se stalo bez tohoto opatření. Ostatní subjekty, které musely čelit hospodářské soutěži pouze vlastními výsledky a nemohly počítat se systémem pojištění družstev, nemohly proto využít finančních prostředků, které by jinak byly k dispozici pro investování. Systém pojištění družstev proto narušuje hospodářskou soutěž (79).
(109)
Pokud členský stát určitému podniku poskytne podporu, může zůstat dotčená vnitrostátní činnost zachována nebo může vzrůst s tím důsledkem, že se sníží vyhlídky podniků usazených v jiných členských státech na (větší) proniknutí na trh (80). Vzhledem k velkému počtu mezinárodních dodavatelů investičních produktů, kteří působí na belgickém trhu, opatření bezpochyby ovlivňuje obchod v celé Unii.
Závěr
(110)
Na základě analýzy provedené v bodech odůvodnění 91 až 109 dospívá Komise k závěru, že systém pojištění družstev obnáší použití státních prostředků, představuje selektivní zvýhodnění skupiny ARCO, narušuje hospodářskou soutěž a ovlivňuje obchod uvnitř Unie. Splňuje tak všechna kritéria, aby byl považován za státní podporu. Všechny tyto skutečnosti existovaly nejpozději v den přijetí královského dekretu ze dne 10. října 2011, avšak výhoda, kterou opatření přineslo, vznikla již oznámením o jeho zavedení ze dne 10. října 2008. Při přezkumu slučitelnosti podpory a za účelem jejího případného vrácení příjemci je nutno zohlednit celkovou výši výhody.
4.4 Slučitelnost podpory
(111)
Poté co Komise prokázala, že se u systému pojištění družstev jedná o státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy, musí stanovit, zda je tuto podporu možno považovat za slučitelnou s vnitřním trhem.
(112)
Článek 107 Smlouvy uvádí ve svém odstavci 1, že každá podpora poskytnutá státem je neslučitelná s vnitřním trhem, a tedy zakázána, nestanoví-li Smlouva jinak. Ve svých odstavcích 2 a 3 poté vymezuje dvě kategorie podpor slučitelných s vnitřním trhem.
(113)
V čl. 107 odst. 2 jsou nejprve uvedeny kategorie státních podpor, na které se automaticky vztahuje odchylka od zásady zákazu. Systém pojištění družstev do žádné z těchto kategorií nespadá.
(114)
V čl. 107 odst. 3 Smlouvy je potom uvedeno několik kategorií státních podpor, které lze považovat za slučitelné s vnitřním trhem. Teoreticky by bylo možno uplatnit písmeno b) či c) tohoto odstavce.
(115)
Pokud jde o čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy, Komise v pokynech vysvětlila, jakým způsobem má v úmyslu uplatňovat odchylku uvedenou v tomto ustanovení na určité kategorie podpor. Konstatuje však, že opatření neodpovídá žádné z kategorií podpor uvedených v těchto pokynech. Belgie a ani skupina ARCO navíc nepředložily sebemenší náznak cíle společného zájmu, který by umožnil odvolat se na toto ustanovení. Komise proto zřejmě musí přezkoumat případnou slučitelnost opatření pouze na základě čl. 107 odst. 3 písm. b) Smlouvy.
(116)
Pokud jde o čl. 107 odst. 3 písm. b) Smlouvy, Komise bere na vědomí tvrzení Belgie, že v případě, pokud Komise dospěje k závěru, že systém pojištění družstev obnáší státní podporu, mělo by být opatření posuzováno na základě tohoto ustanovení, jež umožňuje prohlásit podporu za slučitelnou s vnitřním trhem, pokud je nezbytná pro odstranění vážné poruchy v hospodářství některého členského státu.
(117)
Avšak čl. 107 odst. 3 písm. b) vyžaduje restriktivní výklad toho, co se má rozumět vážnou poruchou v hospodářství některého členského státu. Předmětná porucha musí mít vliv na hospodářství dotčeného členského státu jako celek a nejenom na hospodářství jednoho z jeho regionů nebo částí jeho území (81).
(118)
V okamžiku prvního vyvrcholení finanční krize na podzim roku 2008 Komise rozhodla ve svém sdělení o bankovnictví z roku 2008, že čl. 107 odst. 3 písm. b) lze použít při posuzování opatření přijatých s cílem odstranit potíže finančních institucí (82).
(119)
Mimo finanční sektor Komise vypracovala na základě čl. 107 odst. 3 písm. b) Smlouvy dočasný rámec Společenství pro opatření státní podpory zlepšující přístup k financování za současné finanční a hospodářské krize (83). Na předmětné opatření se ale tento rámec nevztahuje. Týká se reálné ekonomiky, protože umožňoval členským státům přijímat náležitá opatření zlepšující přístup k financování podnikům, které si přály investovat během finanční krize, to znamená v době, kdy se financování prostřednictvím bank stávalo stále těžší. Potíže skupiny ARCO nejsou spojeny s nedostatkem financování prostřednictvím bankovního sektoru ale s aktivy (akcie banky Dexia), jejichž hodnota musela být snížena. Systém pojištění družstev, který poskytuje záruku ve výši 100 % v případě nástroje, jenž je uváděn v pasivech, navíc nespadá do žádné kategorie podpor uvedených v bodu 4.3 rámce.
(120)
Protože finanční družstva nejsou finančními institucemi pro účely sdělení o bankovnictví z roku 2008, podporu je nutno posuzovat přímo na základě Smlouvy (84). Ke splnění obecných kritérií slučitelnosti stanovených v čl. 107 odst. 3 Smlouvy musí opatření dodržet tyto podmínky (85):
a) Vhodnost opatření podpory : podpora musí být správně zaměřena, aby mohl být skutečně dosažen cíl, tj. odstranění vážné poruchy v hospodářství, což není splněno, pokud dotčené opatření nepředstavuje vhodný prostředek k odstranění poruchy.
b) Nezbytnost : výše a forma opatření musí být nutné pro dosažení cíle. Výše opatření podpory tak musí být stanovena na minimum nezbytné pro dosažení cíle a jeho forma musí být co nejvhodnější pro odstranění poruchy v hospodářství.
c) Proporcionalita : pozitivní důsledky opatření musí odpovídajícím způsobem vyrovnávat narušení hospodářské soutěže tak, aby byla tato narušení omezena na minimum nutné pro dosažení cílů opatření.
(121)
Pokud jde o vhodnost či nevhodnost opatření, Komise zjišťuje, že dopad finančních družstev na hospodářství jako celek je v zásadě odlišný od dopadu tradičních bank, které čelí runům na banky. Pokud by se vkladatelé určité banky rozhodli vybrat své peníze ve stejný okamžik, byla by banka nucena postoupit během krátké doby veškerá svá nelikvidní aktiva („nouzovým prodejem“), což by mělo vážné důsledky pro půjčky reálné ekonomice a mohlo by vyvolat řetězovou reakci v podobě snižování cen aktiv. Finanční družstva naopak půjčky reálné ekonomice neposkytují. Podle svých stanov mají také právo omezit vystupování podílníků (86), takže je v zásadě možno zabránit neřízenému postupování aktiv. Tato skutečnost prokazuje výrazný rozdíl mezi vklady a podíly podílníků z hlediska jejich dopadu na systém.
(122)
Z právního pohledu je také zřejmé, že podílníci finančních družstev jsou podílnici „společnosti s ručením omezeným“. Kvůli tomuto statusu jsou individuální podílníci finančních družstev právně vystaveni možnosti ztráty části nebo celé své investice. Komise v tomto ohledu bere také na vědomí, že guvernér BNB nepotvrdil, že podíly finančních družstev jsou přirovnatelné ke spořicím vkladům úvěrové instituce (87).
(123)
Komise rovněž konstatuje, že postavení individuálních podílníků finančních družstev v „kaskádové struktuře“ (88) v případě likvidace nebo úpadku těchto subjektů se velmi liší od postavení majitelů spořicích účtů v úvěrové instituci. Úvěrové instituce jsou regulované subjekty, u nichž regulační orgán dohlíží na to, aby bylo k dispozici určité množství finančních prostředků. Tyto finanční prostředky umožňují absorbovat první vlnu ztrát v případě likvidace nebo úpadku. Podílníci finančních družstev žádnou podobnou ochranu nemají. V případě likvidace nebo úpadku jsou prvními oběťmi.
(124)
Na základě argumentů uvedených v bodech odůvodnění 121 až 123 dospívá Komise k závěru, že systém pojištění družstev pouze chrání finanční družstva a jeho individuální podílníky před důsledky jejich minulých investic. Nepředstavuje opatření vhodné pro zabránění vážné poruchy v belgickém hospodářství.
(125)
Pokud jde o nezbytnost opatření, Komise připomíná, že Belgie již přijala důležitá opatření, aby zabránila poruše v belgickém hospodářství. Zavedla už jiná opatření na stabilizování finančního systému, a to zejména bank a dalších finančních institucí, do kterých finanční družstva investovala. Belgický systém pojištění vkladů chránil vklady až do výše 100 000 EUR a Belgie pomohla bankám Fortis, KBC, Dexia a Ethias rekapitalizací, vložením finančních prostředků, opatřeními na záchranu znehodnocených aktiv a opatřeními ad hoc. Komise dospívá k závěru, že nebylo nezbytné chránit některé individuální podílníky finančních družstev, která jsou vlastně společnostmi s ručením omezeným.
(126)
Pokud jde o dopis guvernéra BNB, o kterém se zmiňuje Belgie, Komise konstatuje, že tento dopis je z října roku 2011, tedy po 10. říjnu roku 2008, kdy bylo opatření oznámeno, a že se v něm neuvádí, že opatření je nezbytné pro zabránění vážné poruchy v belgickém hospodářství, ale je uvedena pouze ta skutečnost, že by mělo umožnit (89) omezit negativní důsledky (systémové) krize. Pokud jde o dopis Výboru pro finanční stabilitu, Komise konstatuje, že se pouze zmiňuje o rozšíření krytí systému pojištění vkladů a o zavedení systému pojištění pojišťovacích produktů „třídy 21“.
(127)
Pokud jde o proporcionalitu opatření, Komise konstatuje, že způsob, jakým bylo opatření pojato, nechrání dostatečně proti nepříznivému výběru (90). Dobrovolné členství v systému pojištění družstev ve spojení se zřejmou neexistencí splnění podmínky životaschopnosti jsou podnětem k tomu, aby se systému využilo v okamžiku, kdy je zřejmé, že dojde k pojistnému plnění. Při takovém scénáři může příjemce využít pojištění a přitom se ve velké míře vyhnout placení pojistného až do posledního okamžiku před likvidací.
(128)
Komise rovněž soudí, že systém pojištění družstev narušuje neoprávněně běžné fungování trhu. Opatření umožnilo skupině ARCO ochránit své postavení na trhu strukturovaných retailových finančních produktů, což mělo nebo mohlo mít negativní dopad na podíl na trhu a ziskovost konkurentů skupiny ARCO, kteří nemohli využívat systému pojištění družstev.
(129)
Závěrem proto nelze považovat opatření za slučitelné s vnitřním trhem, protože není vhodné, nezbytné a ani přiměřené cílům uplatnění čl. 107 odst. 3 písm. b) Smlouvy a protože nespadá do oblasti působnosti žádného z ustanovení, kterými se řídí slučitelnost státních podpor s vnitřním trhem.
4.5. Výpočet částky podpory
(130)
Pro výpočet výše výhody, již je nutno získat od skupiny ARCO zpět, Komise zohledňuje tyto parametry a skutečnosti (91):
-
nejvyšší možný odliv finančních prostředků stanovený ve stanovách skupiny ARCO, který představuje 10 % celkového kapitálu nebo 10 % podílníků (92),
-
skutečnost, že systém pojištění družstev kryje pouze individuální podílníky,
-
zvláštní pojetí systému pojištění družstev, v němž na jedné straně byla účast dobrovolná, což ponechávalo finančním družstvům volnost rozhodování, zda se jej účastní či neúčastní, a které na druhé straně zůstávalo otevřené finančním družstvům, která představovala vysoké riziko úpadku či likvidace (v tomto konkrétním případě schválily dne 8. prosince 2011 valné hromady družstev ARCOFIN, ARCOPAR a ARCOPLUS krátce po jejich přijetí do systému návrh jejich správní rady na dobrovolnou likvidaci společností),
-
skutečnost, že dávno před vyhlášením dobrovolné likvidace skupiny ARCO se tato skupina nacházela v kritické finanční situaci, protože, jak je uvedeno v bodech odůvodnění 38, 44 a 82, investovala ve velké míře do akcií banky Dexia, kterou musely Lucembursko, Francie a Belgie zachránit na podzim roku 2008 před úpadkem, což mělo za následek, že výrazné snížení hodnoty akcií banky Dexia nadále oslabilo finanční postavení skupiny ARCO, a to zejména proto, že skupina financovala svoji účast na záchraně banky Dexia převzetím části jejího dluhu,
-
skutečnost, že skupina ARCO zaplatila v roce 2011 vstupní příspěvek („vstupní poplatek“) a roční pojistný příspěvek.
(131)
Výhodu, kterou skupina ARCO získala, spočívala v ochraně proti odlivu finančních prostředků, který by mohla zastavit pouze uplatněním ustanovení svých stanov po dosažení stropní hodnoty ve výši 10 % (93) svého kapitálu nebo 10 % svých podílníků. K odlivu kapitálu nebo výstupu členů v takové míře mohlo dojít, jakmile by se skupina ARCO ocitla v předlužení nebo byla zapojena do procesu úpadku či likvidace, a to objektivně nebo spíše subjektivně, jak tomu bylo v některých případech hromadného vybírání vkladů (94), v okamžiku, kdy by její podílníci usoudili, že nepředstavuje bezpečnou investici, a to například kvůli velké expozici vůči finanční situaci a tržní hodnotě banky Dexia.
(132)
Pro výpočet výhody, kterou skupina ARCO získala, volí Komise konzervativní přístup (95) a zohledňuje možný odliv finančních prostředků pouze za jedno roční období místo několika. Tímto postupem by měl výsledek výpočtu vyjadřovat minimální dopad systému pojištění družstev, ačkoliv pojištění mohlo ve skutečnosti pomoci skupině ARCO odvrátit také několik vln odlivu finančních prostředků nebo vystupování členů až do povolené horní hranice. Stanovy skupiny ARCO umožňovaly družstvu pozastavit odliv finančních prostředků buď po vybrání 10 % kapitálu, nebo po vystoupení 10 % podílníků. Pro účely výpočtu výše podpory Komise předpokládá, že by skupina ARCO zvolila nejúčinnější možnost, to znamená možnost zachovat si kapitál na co nejvyšší úrovni. Pokud jde o možnost vystoupení podílníků, Komise bude vycházet z nejnižšího počtu individuálních podílníků za období, během nějž výhoda vznikla (tj. období začínající dne 10. října 2008), což představuje další konzervativní předpoklad, a těmto podílníkům přidělí průměrný kapitálový podíl během dotčeného roku. U možnosti odlivu finančních prostředků bude Komise rovněž vycházet z roku, během nějž byl kapitál na své nejnižší úrovni.
(133)
Komise rovněž zohledňuje, že výhoda, kterou opatření poskytlo, byla částečně omezena skutečností, že skupina ARCO, kterou tvořily tři právní subjekty ARCOPAR, ARCOFIN a ARCOPLUS, musela zaplatit jediný vstupní poplatek a pojistný poplatek za jeden rok, ačkoliv k těmto platbám došlo až na podzim roku 2011 těsně předtím, než skupina ARCO vyhlásila dobrovolnou likvidaci.
(134)
Výše výhody získané díky opatření je tedy nejnižší z částek vyplývajících z těchto dvou výpočtů: a) 10 % kapitálu roku, během nějž byla jeho úroveň nejnižší za období mezi 10. říjnem 2008 a 8. prosincem 2011, s odečtením celkové částky již uhrazených poplatků; a b) 10 % nejnižšího počtu podílníků během období mezi 10. říjnem 2008 a 8. prosincem 2011 vynásobených průměrným podílem na kapitálu v držení každého podílníka během stejného roku s odečtením celkové částky již uhrazených poplatků.
(135)
V absolutním vyjádření roste s uplývajícím časem pravděpodobnost, že investoři stáhnou své finanční prostředky, což ztěžuje výpočet úroků, které je nutno zaplatit za poskytnutou výhodu. Aby se zaručila kompenzace celkové částky výhody, kterou získala skupina ARCO, a zároveň bylo členskému státu umožněno mít funkční metodu pro výpočet úrokové sazby použitelné na vrácení podpory (96), Komise soudí, že výhoda byla dostupná ve svém celku nejméně od 8. prosince 2011, a požaduje, aby částky, které je nutno vrátit, byly zúročeny počínaje dnem 8. prosince 2011 a až do jejich skutečného vrácení.
(136)
Za účelem ověření výpočtu výše podpory žádá Komise Belgii, aby jí poskytla seznam s uvedením počtu podílníků družstev ARCOPAR, ARCOFIN a ARCOPLUS evidovaných na konci každého roku za období mezi 10. říjnem 2008 a 8. prosincem 2011.
(137)
Ve svých dodatečných poznámkách předložených více než rok a půl po uplynutí lhůty pro podání připomínek k rozhodnutí o zahájení řízení nepředkládají belgické orgány žádné nové skutečnosti. Zdůrazňují, že Komise nemůže zakázat plnění pojištění poskytnutého individuálním podílníkům. Údajně nemůže vyzvat stát, aby pozastavil veškeré platby v rámci systému pojištění družstev a ani aby získal zpět platby provedené v rámci tohoto systému ve prospěch individuálních podílníků.
(138)
Na podporu této připomínky připomínají belgické orgány, že se u individuálních podílníků nejedná o podniky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy, a soudí, že plnění pojištění ve prospěch individuálních podílníků nemá údajně žádný dopad na skupinu ARCO nebo na vyhlídky Belgie získat zpět podporu.
(139)
V odpovědi Komise uvádí, že částky, jejichž navrácení toto rozhodnutí nařizuje, jsou skutečně podporou ve prospěch skupiny ARCO.
(140)
Zdůrazňuje, že podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy zjištění, že podpora poskytnutá státem není slučitelná s vnitřním trhem, stačí, aby nařídila státu její zrušení (97). Belgické orgány tak nemohou tvrdit, že zákaz provedení pojištění označeného za neslučitelnou podporu, by měl být v rozporu s právem Unie.
(141)
Belgické orgány proto měly dodržet výzvu obsaženou v rozhodnutí o zahájení řízení a přerušit veškeré provádění předmětného opatření, což znamená, že se neměla provést žádná platba.
(142)
Je proto rovněž odůvodněné, aby Belgie nadále neprováděla žádné platby v rámci opatření podpory.
Závěr
(143)
Komise shledává, že systém pojištění družstev představuje státní podporu ve prospěch družstev ARCOPAR, ARCOFIN a ARCOPLUS, která byla protiprávně provedena Belgií v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie. Je proto zapotřebí, aby Belgie zrušila právní předpisy, z nichž vychází systém pojištění družstev (zejména zákon ze dne 14. dubna 2009 a královský dekret ze dne 10. října 2011), a získala zpět poskytnutou výhodu od družstev ARCOPAR, ARCOFIN a ARCOPLUS,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Systém pojištění družstev protiprávně přijatý Belgií v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie ve prospěch finančních družstev skupiny ARCO, a to zejména ve prospěch družstev ARCOFIN, ARCOPLUS a ARCOPAR, je neslučitelný s vnitřním trhem.
Článek 2
1. Belgie je povinna vyžadovat od příjemců navrácení poskytnuté protiprávní podpory uvedenou v článku 1, jejíž výše odpovídá nejnižší výsledné částce těchto dvou výpočtů:
a.
10 % kapitálu z roku, během nějž byla jeho úroveň nejnižší za období mezi 10. říjnem 2008 a 8. prosincem 2011, s odečtením celkové částky již uhrazených poplatků; nebo
b.
10 % nejnižšího počtu podílníků během období mezi 10. říjnem 2008 a 8. prosincem 2011 vynásobených průměrným podílem na kapitálu v držení každého podílníka během stejného roku s odečtením celkové částky již uhrazených poplatků.
2. K částkám, které je nutno vrátit, se přičítají úroky počínaje dnem 8. prosince 2011 až do jejich skutečného vrácení.
3. Úroky se počítají ze základu složeného v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 (98).
4. Belgie nebude nadále provádět žádné platby v rámci opatření podpory uvedené v článku 1, a to počínaje dnem oznámení tohoto rozhodnutí.
Článek 3
1. Belgie zruší opatření podpory uvedené v článku 1, neboť se jedná o opatření neslučitelné s vnitřním trhem.
2. Navrácení podpory uvedené v článku 1 se provede s okamžitým účinkem.
3. Belgie zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 4
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Belgie Komisi tyto informace:
a.
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
b.
doklady prokazující, že příjemcům bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Belgie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 1. Na žádost Komise předloží Belgie neprodleně informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již byly získány od příjemců zpět.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Belgickému království.
V Bruselu dne 3. července 2014.
COMMISSION DECISION
of 3 July 2014
on State aid SA.33927 (12/C) (ex 11/NN)
implemented by Belgium - Guarantee scheme protecting the shares of individual members of financial cooperatives
(notified under document C(2014) 1021)
(Only the Dutch and the French texts are authentic)
(Text with EEA relevance)
(2014/686/EU)
THE EUROPEAN COMMISSION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular the first subparagraph of Article 108(2) thereof,
Having regard to the Agreement on the European Economic Area, and in particular Article 62(1)(a) thereof,
Having called on interested parties to submit their comments pursuant to the provisions cited above (1) and having regard to their comments,
Whereas:
1. PROCEDURE
(1)
By letter of 7 November 2011, the Belgian State notified the Commission that it had put in place a guarantee scheme (‘the cooperative guarantee scheme’ or ‘the measure’) to cover the shares of individual shareholders in those recognised cooperatives which are either under prudential supervision of the National Bank of Belgium (‘NBB’) or have invested at least half of their assets in an institution subject to such supervision (‘financial cooperatives’).
(2)
By letter of 6 December 2011, the Commission indicated to the Belgian State that the measure might represent unlawful State aid (2) and urged the Belgian State to refrain from further steps to implement the measure. The Commission invited the Belgian State to comment on its preliminary findings which the Belgian State did by letter of 22 December 2011.
(3)
By decision of 3 April 2012 (‘the Opening Decision’), the Commission informed Belgium that it had initiated the procedure laid down in Article 108(2) of the Treaty on the Functioning of the European Union (‘the Treaty’) in respect of the measure and it enjoined Belgium in accordance with Article 11(1) of Council Regulation (EC) No 659/19The Belgian Council of State also pointed to the potential99 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 108 of the treaty on the functioning of the European Union (3) to suspend the measure until the Commission had decided on its compatibility with the internal market. The Commission required Belgium to immediately cease any action which would further implement the cooperative guarantee scheme and to abstain from any payments under the measure. The Commission decision to initiate the procedure - by which the Commission also invited interested parties to comment on the measure - was published in the Official Journal of the European Union (4).
(4)
By letters of 24 April 2012 and 31 May 2012, the Belgian State asked for additional time to react on the Opening Decision, to which the Commission did not object. By letter of 18 June 2012, the Belgian State sent a reaction on the Opening Decision annexed to which was, among others, a letter from the Governor of the NBB to the Belgian Minister of Finance dated 7 October 2011.
(5)
On 17 August 2012, the Arco Group (‘ARCO’ (5)) also submitted a reaction to the Opening Decision. On 29 August 2012, the Commission forwarded that submission to the Belgian State, thereby giving the Member State the opportunity to react to ARCO's comments. On 16 October 2012, however, the Belgian State indicated it would not make use of that opportunity.
(6)
Follow-up questions from the Commission on the measure, in particular on 17 September 2012 and 24 July 2013, were answered by the Belgian State on 5 December 2012 and 20 September 2013 respectively.
2. FACTUAL BACKGROUND
2.1. Genesis of the notified measure
(7)
The establishment of the cooperative guarantee scheme was linked to rescue measures in another State aid case.
(8)
On 30 September 2008, Dexia announced a capital increase of EUR 6,4 billion, subscribed by its existing shareholders (one of which was ARCO) and by the authorities of Belgium, France and Luxembourg. Before a Special Commission of the Belgian Parliament investigating the circumstances of the dismantlement of Dexia (hereafter ‘the Dexia Commission’), the Belgian Minister of Finance at the time State aid was granted to Dexia in 2008 explained that, following requests to intervene in favour of ARCO, there had already been in September/October 2008 a political decision to put the cooperative guarantee scheme in place. He explained that, in order to reach an agreement on Dexia, the government had to take at the same time a decision on ARCO and Ethias (6). It is also clear from the statements of the current Belgian Minister of Finance that the commitment was made in 2008 in order to ensure that ARCO agreed to take part in the rescue of Dexia (7).
(i) Press communications
(9)
On 10 October 2008, the Belgian government announced by way of press release from the services of the Minister of Finance that it had decided to:
-
increase the coverage of the existing Deposit Guarantee Scheme for credit institutions from EUR 20 000 to EUR 100 000
-
make available a similar scheme to other financial products (in particular ‘branch 21’ life insurance products (8) and shares in financial cooperatives (9)).
(10)
On 21 January 2009, the Prime Minister and the Minister of Finance confirmed in a joint press release the commitment given by the previous government (10) to introduce a cooperative guarantee scheme (11). On the same day, ARCO put that press release of the Belgian government on its website. By contrast, other financial cooperatives distanced themselves from the analogy between deposits and shares in financial cooperatives which underlies the cooperative guarantee scheme (12).
(ii) Legislative process
(11)
On 15 October 2008, the Belgian Parliament approved a law (13) allowing the Belgian government to take measures to preserve financial stability. On 14 November 2008 (14), the Belgian State published a Royal Decree increasing the level of coverage under the Deposit Guarantee Scheme for credit institutions to EUR 100 000, while also introducing an insurance guarantee scheme for ‘branch 21’ life insurance products. On 29 October 2008, the Financial Stability Board had given a favourable opinion on the draft version of that Royal Decree (15).
(12)
On 14 April 2009 (16), the Belgian State amended the Law of 15 October 2008, allowing the government to put in place by Royal Decree a system to guarantee the paid-up capital of individual shareholders in financial cooperatives. By Royal Decree of 10 October 2011 (17) the Belgian authorities modified the Royal Decree of 14 November 2008. The Royal Decree of 10 October 2011 contains further details on the cooperative guarantee scheme.
(13)
On 7 October 2011, the Governor of the NBB wrote a letter to the then Minister of Finance to give an opinion on the (draft) Royal Decree of 10 October 2011, a procedural step which was required under the Law on the organisation of the NBB (18). The Governor noted that the government could legally take a Royal Decree on a cooperative guarantee scheme in case of a sudden crisis on the financial markets or in case of a serious threat of a systemic crisis. The Governor concluded that those circumstances seemed to be met and that a cooperative guarantee scheme would help to limit the effects of such a crisis (19). At the same time however, the Governor's letter expressly refrained from taking a view as to whether individual shares of financial cooperatives are in essence deposits (20). The letter also indicated that the measure might raise State aid issues (21) and expressed concerns that the non-mandatory character of the cooperative guarantee scheme could lead to ‘adverse selection’ problems (22).
(14)
On 13 October 2011, the three cooperative undertakings of ARCO (ARCOFIN, ARCOPAR and ARCOPLUS) applied to participate in the cooperative guarantee scheme. The Belgian government approved that request by a Royal Decree of 7 November 2011 (23). As part of its application, ARCO also paid total fees of EUR 2,05 million (24).
(15)
On 8 December 2011 the General Meetings of ARCOFIN, ARCOPAR and ARCOPLUS approved the proposals of their executive boards to go into liquidation.
2.2. Directive 94/19/EC on deposit guarantee schemes
(16)
Article 3 of Directive 94/19/EC of the European Parliament and the Council of 30 May 1994 on deposit guarantee schemes (25) (‘the DGS Directive’) obliges every Member State to:
‘…ensure that within its territory one or more deposit guarantee schemes are introduced and officially recognized. Except in [certain] circumstances …., no credit institution (26) authorized in that Member State …, may take deposits (27) unless it is a member of such a scheme.’
(17)
In 1998, the Belgian State transposed the DGS Directive into national law and put in place a deposit guarantee scheme covering aggregate deposits of a depositor in case of unavailability. The Belgian deposit guarantee was entrusted to a deposit guarantee fund. By means of the Royal Decree of 14 November 2008, the Belgian State subsequently created a ‘Special Protection Fund’, which covers later initiatives of the Belgian State (28).
(18)
In its original form Article 7 of the DGS Directive provided that the aggregate deposits of each depositor had to be covered up to EUR 20 000. At its meeting of 7 October 2008, the Ecofin Council agreed that the deposit coverage then foreseen in the DGS Directive should be increased. According to its press release, it agreed that:
‘all Member States would, for an initial period of at least one year, provide deposit guarantee protection for individuals for an amount of at least EUR 50 000, acknowledging that many Member States determine to raise their minimum to EUR 100 000. We welcome the intention of the Commission to bring forward urgently an appropriate proposal to promote convergence of deposit guarantee schemes’ (29).
(19)
In terms of coverage, Article 2 of the DGS Directive provides that deposit guarantee schemes should not protect capital instruments of credit institutions (30).
(20)
Directive 2009/14/EC of the European Parliament and the Council of 11 March 2009 amending Directive 94/19/EC on deposit-guarantee schemes as regards the coverage level and the pay-out delay (31) increased the coverage level of deposit guarantee schemes (first to EUR 50 000 minimum and then in principle to EUR 100 000 minimum and maximum by 31 December 2010).
(21)
Directive 97/9/EC of the European Parliament and of the Council of 3 March 1997 on investor-compensation schemes (32) (‘Investor Compensation Scheme Directive’) provides for compensation for investors in cases where an investment firm is unable to return assets belonging to an investor. Such compensation is available for example where there is fraud or negligence at a firm or where there are errors or problems in the firm's systems. However, investor compensation schemes do not cover investment risk (for example when an investor has bought stocks which then fall in value).
2.3. Belgian legal framework for cooperative companies
(22)
The Belgian Company Code (33) - and in particular Articles 350 to 436 - detail the legal framework for cooperative companies. It provides that a cooperative in its Articles of Association must choose whether it takes the form of ‘a limited liability company’ (i.e. shareholders' losses cannot go beyond their capital investment) or of an ‘unlimited liability company’ (i.e. shareholders are personally liable for the debt of the company and can therefore lose more than their capital investment).
(23)
The Belgian Company Code (in particular Articles 362, 364, 366, 367 and 374) permits certain restrictions on the transferability of cooperative shares. Cooperative shares can be sold to other shareholders of the cooperative but the Articles of Association of the cooperative company can attach conditions to such a transfer. Transfers to third parties can only take place under conditions and only to persons which are defined in Article 366 of the Belgian Company Code.
(24)
The Belgian Company Code (Article 367) also provides that cooperative shareholders may only exit the cooperative in the first six months of the financial year. In the case of such an exit, Article 374 of the Belgian Company Code provides that a cooperative shareholder is entitled to the value of its shares which will be based on the cooperative's balance sheet.
(25)
While the Belgian Company Code sets the general framework for cooperative companies, the Royal Decree of 8 January 1962 (34) lays down criteria for ‘recognised cooperatives’ (35). Concretely, a recognised cooperative cannot refuse new shareholders or exclude existing shareholders on speculative grounds; the cooperative shares have, irrespective of their value, equal rights; cooperative shareholders have equal voting rights in an annual general meeting (‘AGM’); the AGM has to appoint the members of the board of directors and the supervisory board; the operational profits of the cooperative (after all costs have been deducted) can be distributed amongst shareholders but only pro rata to their transactions with the cooperative and the dividend paid on cooperative shares cannot exceed a certain percentage determined by Royal Decree.
(26)
Article 21 of the Belgian Tax Code provides that interest paid on cooperative shares of recognised cooperatives is exempt from withholding taxes up to a certain amount (36).
2.4. Description of the measure
(27)
The cooperative guarantee scheme covers the paid-up capital (and not the potential capital gains) of individual cooperative shareholders up to a limit of EUR 100 000.
(28)
In contrast to the deposit guarantee scheme for credit institutions, membership of the cooperative guarantee scheme is optional.
(29)
If financial cooperatives want to participate in the cooperative guarantee scheme, they must apply to the Minister of Finance. Within one month, the Council of Ministers will decide whether or not to allow the applicant financial cooperative to participate in the cooperative guarantee scheme, if necessary under conditions. Those conditions can include:
(a)
the obligation to reserve future public offerings to institutional shareholders;
(b)
the commitment of all institutional shareholders not to withdraw shares or any money paid to the cooperative company and not to resign as a shareholder unless by way of transfer of shares; and
(c)
a cap of 4,5 % p.a. on interest to be paid to shareholders.
(30)
Once a financial cooperative has applied for coverage, the financial cooperative cannot exit the scheme for a period of one year. After that period, the cooperative can terminate its participation by giving three months' notice. It will not be possible to reclaim any contributions paid in whatever form. If a cooperative decides to leave the cooperative guarantee scheme, it must wait for three years before being able to participate again.
(31)
Only cooperative shares which were issued before the entry into force of the Royal Decree of 10 October 2011 are covered by the measure.
(32)
The cooperative guarantee scheme is only available to individual shareholders and not to institutional shareholders of financial cooperatives.
(33)
The financing of the Special Protection Fund comes from:
(i)
an annual contribution of 0,15 % of the protected amount (payable by all participants); and
(ii)
a one-off entry fee of 0,10 % of the protected amount (payable by the cooperatives).
(34)
In addition, financial cooperatives can also be required to pay a capital gains contribution to the Special Protection Fund in connection with their listed equity holdings. The capital gains contribution corresponds to up to 10 % of the difference between the sale price of the relevant shares (or, if no sale occurs during a period of three years after the cessation of the protection system, the closing average stock price of the relevant share during a 30-day period before that third anniversary) and the reference price fixed by the government when a financial cooperative joins the cooperative guarantee scheme.
(35)
The Special Protection Fund will start making payments if the financial cooperative is bankrupt or if the financial supervisor has alerted the Special Protection Fund that the financial cooperative can no longer repay its shareholders wishing to exit.
(36)
If the Special Protection Fund has insufficient means to fulfil its duties, the Deposit and Consignment Office, which is a governmental body without legal status, will advance the necessary means. Depending on whether the failed institution is a mandatory participant or a financial cooperative, that advance will later be reimbursed by
-
allocating 50 % of the annual contributions to be paid by mandatory participants;
-
allocating a special annual contribution to be paid by financial cooperatives (whose participation is voluntary)
(37)
If the Special Protection Fund intervenes, it takes over the rights of the individual cooperative shareholder, ranking pari passu with the other remaining shareholders. That feature differs from the deposit guarantee scheme for credit institutions where the Fund ranks pari passu with the other creditors of the relevant company.
2.5. Description of ARCO
(38)
Historically, ARCO was the shareholder of Artesia Banking Corporation NV (hereafter ‘Artesia’), which itself owned 100 % of BACOB Bank and 82 % of the insurance company DVV. As a result of the merger of Artesia with Dexia in 2001, ARCO became the biggest shareholder of Dexia with a stake of around 15 % (37).
(39)
ARCO is a group name for ARCOPAR, ARCOPLUS and ARCOFIN, which are all recognised cooperative companies (38). ARCO has more than 800 000 members, 99 % of which are individual persons. The capital of individual shareholders in ARCOPAR, ARCOPLUS and ARCOFIN amounted to EUR 1,3 billion, EUR 46 million and EUR 140 million respectively.
(40)
The Articles of Association of ARCOPAR, ARCOPLUS and ARCOFIN provide that the three entities are limited liability companies (39).
(41)
The Articles of Association of all three entities contain provisions which are relevant to shareholders wishing to exit.
(42)
ARCOPAR's Articles of Association provide, for instance, that the cooperative can restrict exits if more than 10 % of the total cooperative capital or 10 % of the shareholder base were to try to exit in the same financial year (40). A shareholder wishing to exit ARCOPAR would get its capital back. Shareholders of ‘A, B and C shares’ of ARCOPAR (41) are also entitled to a ‘bonus reserve’ (42).
(43)
Article 35 of the Articles of Association of ARCOPAR describes what ARCOPAR shareholders are entitled to receive in case of a liquidation. In essence, if there is a positive balance after repayment of debt and social costs, shareholders will be reimbursed (43).
(44)
The risks of investing in ARCO shares were described for instance in the ARCOPAR prospectus approved by the Belgian authorities in June 2008 which was published for a capital market operation that took place between 7 July 2008 and 30 September 2008. That prospectus makes clear that Dexia-related profits represented more than 69 % of the ARCOPAR net profits in the financial years 2005/06, 2006/07 and 2007/08. The prospectus also referred to the risk of large exits, while also underlining that shareholders could lose everything in a liquidation. At the same time, the company's annual reports made clear that ARCO had leveraged its balance sheet by taking on debt in order to invest (44).
2.6. Grounds for initiating the opening procedure
(45)
In its Opening Decision, the Commission's preliminary conclusion was that the notified measure met the four (cumulative) State aid criteria and it doubted whether the measure could be declared compatible with the internal market.
(46)
The Commission found the measure to be imputable to the Belgian State as it was financed by the Special Protection Fund. To that end, the Commission noted that Belgian legislation determined the contribution that participants had to pay to the Special Protection Fund and also determined how those funds would be used. Moreover, the Commission observed that the Deposit and Consignment Office would advance funds to the Special Protection Fund if the need were to arise. The Commission questioned how the Deposit and Consignment Office would be repaid as it was unclear whether financial cooperatives would have sufficient financial means available. The Commission also wondered whether the fact that participation is optional for financial cooperatives would hinder an effective refinancing of the Special Protection Fund.
(47)
The Commission came to the conclusion that financial cooperatives could be considered as undertakings and that the measure presented a selective advantage to them. As regards the selective advantage the cooperative guarantee scheme seemed to have helped cooperatives to either attract new capital or maintain existing capital, convincing existing cooperative shareholders not to withdraw from financial cooperatives. Such protection was particularly relevant in periods of financial uncertainty such as the period between autumn 2008 and the date on which the Royal Decree was adopted, when financial cooperatives were effectively shielded from the risk of significant exit disbursements.
(48)
The Commission also observed that the protection was far-reaching and that the Belgian State allowed entry into the cooperative guarantee scheme irrespective of the financial health of the applicant financial cooperative. In the example of ARCO, financial cooperatives had been allowed to enter into the cooperative guarantee scheme when they were already insolvent, only to enter into liquidation shortly thereafter.
(49)
The Commission also concluded that the measure distorted competition as financial cooperatives competed on the market for retail investment products where they benefited from a selective advantage that was not available to other market players with similar products.
(50)
The Commission also believed the cooperative guarantee scheme to have an impact on intra-Union trade. In fact, many international providers of investment products are active on the Belgian market and the market share that any financial cooperative is able to preserve thanks to the measure is unavailable to them.
(51)
The Commission wondered whether the financial cooperatives could be considered financial institutions and whether that factor had implications for the applicability of the 2008 Banking Communication (45). The Commission concluded that as financial cooperatives do not seem to be financial institutions in the meaning of the 2008 Banking Communication, the aid would have to be evaluated directly under the Treaty.
(52)
Concretely, in order to be compatible with the internal market on the basis of Article 107(3)(b) of the Treaty, a measure has to be necessary, appropriate and proportionate. The Commission doubted that the measure met any of those three cumulative criteria. It doubted whether the protection of shareholders of financial cooperatives was necessary to avoid a serious disturbance of the Belgian economy. As regards potential spill-over effects, the Commission noted that Belgium had already put in place several measures (e.g. increasing coverage under the deposit guarantee scheme to EUR 100 000 and State aid measures to several banks in different forms (recapitalisation measures, liquidity measures, impaired asset measure and ad hoc measures)). It did not therefore see why, in addition to all those measures, it was necessary to protect shareholders of financial cooperatives.
(53)
The Commission doubted that it was appropriate to protect shareholders of financial cooperatives. In that regard, the Commission observed that the financial cooperatives are not financial institutions and given their size did not seem to be of systemic importance. It invited the Belgian State to explain via which channels investment losses - which also incurred for investors of, e.g., mutual funds - would have created major negative spill-over effects for the Belgian economy.
(54)
Finally the Commission doubted whether the measure was proportionate. First, it was not clear to the Commission whether financial cooperatives would be paying a fair remuneration for the guarantee. Second, the Commission observed that the discretion to enter combined with the absence of a viability check in the entry procedure of the Belgian State implied that financial cooperatives had an incentive to enter only once it is clear that the guarantee would be triggered. It could lead to situations where beneficiaries could use the guarantee while avoiding to a large extent any payment for it. Finally, the Commission also wondered whether the cooperative guarantee scheme would not unduly distort competition, as shareholders in competitors were not protected, thus facilitating access to capital for financial cooperatives and their overall retail investment market share.
3. COMMENTS FROM INTERESTED PARTIES ON THE OPENING DECISION
3.1. Comments from ARCO
(55)
According to ARCO, the Belgian government decided and announced on 10 October 2008 the creation of the cooperative guarantee scheme as part of a broader package (increasing of deposit guarantee for savings deposits of credit institutions to EUR 100 000 and extending the guarantee scheme to ‘branch 21’ life insurance products and to individual shareholders of financial cooperatives). ARCO argued that the decision of 10 October 2008 was implemented for ‘branch 21’ products by the law of 15 October 2008 and Royal Decree of 14 November 2008 and for share certificates issued by financial cooperatives by the law of 14 April 2009 and Royal Decree of 10 October 2011.
(56)
ARCO claimed that the cooperative guarantee scheme is not State aid as it does not confer a selective advantage on financial cooperatives. ARCO also argued that the Commission concluded that a guarantee scheme for branch 21 products of insurance companies did not entail State aid, because it was open to all insurance companies and therefore not selective (46). In addition ARCO affirms that the cooperative guarantee scheme is open to all financial cooperatives on equal terms and therefore not selective.
(57)
In line with observations of the Belgian government, ARCO argued that all the characteristics of shares in financial cooperatives confirm that they respond to the same client needs as deposits and are treated by the legislator as such. ARCO underlined that the Belgian government was concerned about a contamination effect. If the Belgian State had not introduced the cooperative guarantee scheme, it would have undermined investor confidence and could have led to a run on all savings products.
3.2. Comments from the Belgian State
(58)
The Belgian State argued that the cooperative guarantee scheme does not meet all of the cumulative State aid criteria of Article 107(1) of the Treaty and is therefore not State aid. Concretely, the Belgian State stated that three State aid criteria are not met. First, the Belgian State defended the viewpoint that the measure represents only aid to individuals and not to undertakings. Next, the Belgian State argued that the measure does not represent a selective advantage to financial cooperatives and finally, the Belgian State contended that the measure is not distortive.
(59)
As regards the argument that the aid does not benefit undertakings, the Belgian State argued that the normal deposit guarantee scheme for credit institutions, including its extension (i.e. the cooperative guarantee scheme) had been adopted in implementation of and in accordance with the Decisions of the ECOFIN Council, the DGS Directive as amended and the Investor Compensation Scheme Directive.
(60)
The Belgian State defended the viewpoint that individual shares in financial cooperatives have all the characteristics of deposits and are also purchased as such. It pointed to the following features:
(i)
The (individual) beneficiaries of the cooperative guarantee scheme deserve the same protection as depositors with other institutions active in the same business area and subject to the same supervision.
(ii)
For tax purposes, dividends paid by financial cooperatives and interest paid on deposits are both - up to a fixed amount - exempted from withholding tax (47).
(iii)
Individual shareholders of financial cooperatives can only subscribe to a specific maximum amount of capital, in line with provisions in the Articles of Association of the financial cooperative.
(iv)
Shareholders of financial cooperatives can only exit the company in the first six months of a financial year and a shareholder wishing to exit is not entitled to a pro rata part of the capital gains of the cooperative. According to the Belgian State, the value of cooperative shares does not reflect the value of the underlying assets of the financial cooperative and so shares in financial cooperatives do not compete with investment products in general but only with the subset of products which already benefit from a State guarantee (i.e. deposits and ‘branch 21’ life insurance products).
(v)
The shares in financial cooperatives are registered and their transferability is limited by law (48). They cannot be sold freely in order to realise capital gains. Shareholders in financial cooperatives are only entitled to a modest (tax-exempt) dividend and a reimbursement when they cease to be shareholders.
(vi)
Shares in financial cooperatives cannot be qualified as an investment in shares in a corporation or listed entity.
(vii)
Shares of financial cooperatives cannot be considered to be a risk investment as shareholders of financial cooperatives are not entitled to receive capital gains.
(viii)
The cooperative guarantee scheme only protects the shares of natural persons (as opposed to institutions).
(61)
As to the absence of a selective advantage, the Belgian State pointed out that the cooperative guarantee scheme only covers financial cooperative shares issued before 10 October 2011. The Belgian State observed that after that date financial cooperatives could not use the cooperative guarantee scheme to position themselves in any market. The Belgian State also clarified that ARCO had not issued any new shares since September 2008.
(62)
The Belgian State also denied that the cooperative guarantee scheme helped financial cooperatives to maintain existing capital. In support of that argument, the Belgian State stated that the 10 October 2008 press release was merely a proposed policy initiative, making only a passing reference to financial cooperatives. According to the Belgian State, the 10 October 2008 press release was not a detailed agreement which had been coordinated with any concurrent press releases by financial cooperatives. In that regard, the Belgian State distinguished its press release from the press releases issued by the UK government and Lloyds in the Lloyds case (49) to which the Commission referred in the Opening Decision. The Belgian State concluded that the 10 October 2008 press release is not the type of measure that could grant a selective advantage to financial cooperatives. As regards the subsequent press release of 21 January 2009, the Belgian State considered it normal that ARCO had immediately put that press release of the government on its website, as all financial cooperatives (including ARCO) were closely following that matter at the time.
(63)
The Belgian State insisted that the Commission should follow the same approach as it had taken in regard to Ethias and conclude that the cooperative guarantee scheme was not selective. The Belgian State also argued that the special position of genuine cooperatives had already been recognised by the Court of Justice in Paint Graphos (50). The Belgian State pointed in particular at paragraph 61 of Paint Graphos, from which it is clear that, in light of their particular characteristics, such cooperatives ‘cannot, in principal, be regarded as being in a comparable factual and legal situation to that of commercial companies’.
(64)
The Belgian State also provided information on the number of shareholders of ARCO exiting the entity since the start of the crisis. In the financial years leading up to the voluntary liquidation, the number of ARCO shareholders which asked to have their capital refunded amounted to 9 764 in 2007/08, 21 150 in 2008/09 and 23 762 in 2010/11.
(65)
As regards the distortive impact of the measure, the Belgian State argued that the Commission should have explained to a reasonable extent with which financial products shares in financial cooperatives compete, even though the Belgian authorities acknowledged that the Commission in a State aid procedure is not obliged to proceed with a detailed market definition exercise. The Belgian State in essence claimed that the same level of protection was offered to individual shareholders of financial cooperatives as to investors in all similar deposit/savings products.
(66)
The Belgian authorities also explained that the cooperative guarantee scheme serves the same purpose as the DGS Directive i.e. to protect the deposits of individual savers, to maintain depositor confidence and to attain greater stability of the financial markets. The Belgian State believes that deposit guarantee schemes of other Member States sometimes also cover non-classic deposit products and argued that the Commission should take that factor into account (51).
(67)
The Belgian State also insisted that - if the Commission were to conclude that the cooperative guarantee scheme represented State aid - the aid should be considered compatible with the internal market on the basis of Article 107(3)(b) of the Treaty. The Belgian State considered that it is not relevant whether ARCO is a financial institution in the meaning of the 2008 Banking Communication. According to the Belgian State, the crucial question that the Commission should answer is whether the cooperative guarantee scheme is an appropriate and necessary response to prevent a serious disturbance of the economy.
(68)
The Belgian State defended the viewpoint that the measure is necessary, that its effects are limited to the minimum and that there are burden sharing mechanisms in place.
(69)
First, the Belgian State developed the argument that the cooperative guarantee scheme is appropriate and necessary to reassure depositors in Belgium.
(70)
Belgium conceded that it was theoretically possible that institutions that have protected deposits on their balance sheet might derive an indirect benefit from the existence of such protection schemes as they help to avoid a ‘bank run’. However, it explained that deposit guarantee schemes are necessary to avoid ‘bank runs’ and a disturbance of the financial markets. The Belgian State contended the cooperative guarantee scheme was needed to avoid a reduction of public confidence in the Belgian financial system. The basic characteristics of cooperative shares as savings products and the fact that more than half of the funds held by cooperatives are invested in banks enhanced their similarity to deposits and highlighted their importance for the Belgian banking system. An uncontrolled default of financial cooperatives would have had a snowball effect on all financial institutions and the Belgian economy. Not to provide the same level of protection for financial cooperatives' shares as for basic deposits would have entailed the same risk as not providing protection to deposits. It would have had a great impact on the public confidence in all deposit products in Belgium and create a systemic risk. In support of its arguments, the Belgian State referred to the fact that the number of shareholders (natural persons) in financial cooperatives is large relative to the total population in Belgium (52).
(71)
The Belgian State also strongly objected to the language that the Commission used in the Opening Decision, and in particular to the terms ‘capital instruments’ and ‘risk capital’ used in recital 62 and footnote 35 respectively.
(72)
In order to show the necessity of the cooperative guarantee scheme, the Belgian State also provided the Commission with letters from the Financial Stability Board and from the Governor of the NBB to the then Minister of Finance dated respectively 29 October 2008 (53) and 7 October 2011 (54).
(73)
When commenting on the compatibility of the measure, the Belgian State refers to the Commission's decision on Ethias. According to the Belgian State, the Commission accepted measures in favour of Ethias, including the extension of the deposit guarantee scheme to ‘branch 21’ products, as appropriate and necessary to prevent a serious disturbance to the Belgian economy.
(74)
Second, the Belgian State reiterated its view that the measure is proportionate. The financial cooperatives share the burden, inter alia, through their contributions to the Special Protection Fund. The Belgian State considered the level of remuneration for the guarantee to be reasonable and similar to the contributions for guarantee schemes of other protected institutions. The Belgian State disagreed that the voluntary character of the cooperative guarantee scheme could make the measure disproportionate.
(75)
The Belgian State submitted that if the Commission were to conclude that the measure is State aid, it should conclude that the measure was compatible liquidation aid. The Belgian State recalled that the Royal Decree of 7 November 2011 clearly provides that any payment by the Special Protection Fund in case of liquidation of any relevant cooperative would take place only after the issuance and the approval of the final order of the liquidation.
(76)
The Belgian State also defended the viewpoint that, because natural persons were not undertakings, the Commission's suspension injunction did not cover the payment of individuals after the liquidation of ARCO.
(77)
In a letter to the Commission dated 18 March 2014, which was after the time limit, Belgium made some further comments.
(78)
It argued that the Commission could not prohibit the payment of guarantees to individual shareholders. The Commission could not oblige Belgium to suspend any payments under the cooperative guarantee scheme nor could it recover the payments made under the scheme to individual shareholders.
(79)
Shareholders who were natural persons were not undertakings within the meaning of Article 107(1) of the Treaty and the payment of the guarantee to individual shareholders would have no impact on ARCO or the likelihood of the Belgian State recovering the aid received by these undertakings.
4. ASSESSMENT OF THE MEASURE
4.1. Beneficiary of the measure
(80)
First as a preliminary observation, the Commission recalls that in recital 18 of the Opening Decision, it argued that the cooperative guarantee scheme benefitted financial cooperatives. However, a careful analysis of the chronology and the characteristics of the measure revealed that ARCO was the only real beneficiary from the measure as will be described in this section.
(81)
In the case at hand, the Commission observes that there is an important difference between ARCO and the other financial cooperatives which were potentially eligible to participate in the cooperative guarantee scheme.
(82)
From the description of the facts (55), it is clear that the cooperative guarantee scheme was from the beginning tailor-made for ARCO, which had run into trouble because of its investments in Dexia. ARCO was ultimately the only financial cooperative that applied to participate in the measure.
(83)
In relation to the other financial cooperatives, the Commission notes that the cooperative guarantee scheme is a voluntary scheme, that the Council of Ministers had discretion over whether and if so on what conditions to admit an applicant financial cooperative to the cooperative guarantee scheme, that none of the other financial cooperatives applied to join the cooperative guarantee scheme and that some of them actively distanced themselves from it. The Commission also observes that no other financial cooperative had problems with its investments to the same extent as ARCO had with Dexia.
(84)
Therefore, the Commission concludes that the only real beneficiary with economic activities from the cooperative guarantee scheme is ARCO.
4.2. Announcement and implementation of the measure form one single intervention
(85)
The Commission observes that the measure was decided and announced by the government on 10 October 2008 (56). It is clear that the Belgian government had made the decision to offer ARCO the benefit of a cooperative guarantee scheme at the same time as the measure in favour of Dexia was designed in 2008 (57). Another press release of 21 January 2009 further detailed the measure and after that the legal transposition of the government's commitment began.
(86)
The Commission takes note of the binding and unambiguous language in the press releases of 10 October 2008 and 21 January 2009, which used terms such as ‘décidé’ and ‘l'engagement’, thus creating a legitimate expectation as to their fulfilment.
(87)
The press releases were also sent out via the official channels: the press release of 10 October 2008 was sent out by the services of the Minister of Finance, while the press release of 10 January 2009 was sent on behalf of the Prime Minister and the Minister of Finance. The repeated nature of the press communication strengthened the underlying message.
(88)
The Commission notes that it was clear already at the time of the press release of 10 October 2008 that the cooperative guarantee scheme would be designed as an extension of the deposit guarantee scheme. The press release of 21 January 2009 contains further technical details. As soon as the press release of 21 January 2009 was published, ARCO put it on its website. The latter step was clearly taken with a view to reassuring its individual shareholders. Moreover the Commission notes the consistency of the measure over time given that the measure has not materially changed between the initial announcement on 10 October 2008 and the final Royal Decree.
(89)
In its judgment of 19 March 2013 in Joined Cases C-399/10 P and C-401/10 P (58) the Court of Justice held that the announcement of a measure and the effective implementation can be analysed as one single intervention, if to do so is justified by the chronology and purpose of the announcement and the implementation and by the circumstances of the undertaking at the time of such intervention. In a similar manner, in the case of this measure the Belgian State decided and announced a measure on 10 October 2008, which was later implemented for the same purpose in respect of the originally intended beneficiary. Moreover, in its own decisions, the Commission has considered an announcement and an implementation to be one measure and considered an advantage to have been created as of the date of the announcement (59). Indeed, the current Belgian Minister of Finance qualified the measure in question as a commitment made in 2008 (60).
(90)
Based on the information in recitals 85 to 89, the Commission concludes that the announcement and the implementation of the cooperative guarantee scheme have to be dealt with as a single measure.
4.3. Existence of aid
(91)
As stated in Article 107(1) of the Treaty, any aid granted by a Member State or through State resources in any form whatsoever which distorts or threatens to distort competition by favouring certain undertakings or the production of certain goods shall, insofar as it affects trade between Members States, be incompatible with the internal market, save as otherwise provided in the Treaty.
(92)
Both the Belgian State and ARCO argue that the Commission should analyse whether ARCO received State aid by basing itself on another decision of the Commission, namely that on Ethias (61). However, State aid is an objective concept which is defined in the Treaty. In order to be classified as State aid, a measure has to meet the following four (cumulative) State aid criteria: the measure (i) should be granted by the State or through State resources; (ii) should provide a selective advantage to the aid beneficiary; (iii) should (potentially) distort competition; and (iv) should affect trade between Member States.
(93)
The Commission is obliged to evaluate those four criteria and will do so in recitals 94 to 110.
State resources
(94)
The Commission has to assess whether the cooperative guarantee scheme is financed through State resources and is imputable to the State.
(95)
According to settled case law (62), all financial means by which the public sector may actually support undertakings, irrespective of whether or not those means are permanent assets of the public sector, fall under Article 107(1) of the Treaty, provided that they constantly remain under public control, and remain therefore available to the competent national State.
(96)
In particular, State aid is involved when funds come from contributions imposed by State legislation and when those funds are managed and apportioned in accordance with provisions of that legislation, even if they are administered by institutions separate from the State. The status of the body or undertaking granting the aid in question is not regarded as a determining factor for the application of State aid rules.
(97)
As regards the organisation of the cooperative guarantee scheme, the Commission observes that Belgian legislation determines the contributions that participants have to pay and that Belgian legislation also determines how those funds will be used. Therefore, the funds of the Special Protection Fund are considered to be State resources even if they originally stemmed from private sources.
(98)
Moreover, if it is necessary for the Deposit and Consignment Office to do so that governmental body will advance the funds required to finance pay-outs that the Special Protection Fund is supposed to make. That aspect of the cooperative guarantee scheme creates in any event a sufficiently concrete economic risk of burdens on the budget of the Member State for State resources to be present for the purposes of Article 107(1) of the Treaty (63).
(99)
As regards the imputability of the measure to the Belgian State, it is clear that the cooperative guarantee scheme cannot be seen as a transposition of the DGS Directive. The DGS Directive only obliges Member States to introduce a deposit guarantee scheme for deposits of credit institutions and Article 2 of that Directive explicitly provides that all instruments that fall within the definition of own funds of credit institutions are excluded from repayment by deposit guarantee schemes. If a Member State decides to establish other repayment schemes guaranteeing other financial products, such a decision does not stem from Union law but is an initiative from the Member State itself (64). The Commission also observes that the Belgian State refers to the Investor Compensation Scheme but that comparison is irrelevant since investor compensation schemes are not designed to cover investment risk. As explained already in recital 21, investor compensation schemes are merely designed for cases where an investor firm is unable to return assets belonging to an investor for instance because of fraud or because of problems with the firm's systems.
Selective advantage
(100)
The Commission concludes that the cooperative guarantee scheme has created a benefit for ARCO. The Court of Justice has accepted that undertakings can obtain an advantage in the form of improved access to capital in circumstances in which a measure taken by a Member State in favour of investors increases the latter's willingness to place their money in a particular set of investment targets (65). In the case of the measure, it has helped the entities in the ARCO Group to maintain their existing capital, convincing existing cooperative shareholders not to withdraw from those financial cooperatives (66), which was a particularly important advantage in the nervous market situation which characterised the period immediately following the bankruptcy of Lehman Brothers. On 21 January 2009, ARCO put a press release from the Belgian government on its website to reassure its shareholders, which clearly shows that being able to reassure investors was a major advantage for ARCO. In that regard, the Commission observes that the ARCOPAR prospectus issued in summer 2008 (67) had referred to the risk of individual shareholders leaving the financial cooperative (68) (69).
(101)
The measure is also clearly selective. In the first place, it only applies to holders of financial cooperative shares and not to persons holding investment products issued by competing undertakings. Thus financial players which offered conservative bond or money market funds or capital-guaranteed mutual funds could not offer their clients a similar guarantee. The Belgian State argues that individual shares of financial cooperatives are in essence similar to deposits (70). However, a number of the elements which the Belgian State invoked refer to cooperatives in general not to financial cooperatives. In addition, the description of financial cooperative shares offered by the Belgian State does not contain references to relevant information, such as the risks of investing in those instruments (71), which are not characteristic of deposits.
(102)
The selective nature of the measure can also be seen when the treatment of financial cooperatives is compared to other recognised cooperatives that are non-financial. The Belgian State relied on Paint Graphos to plead in favour of special treatment for individual shareholders of financial cooperatives. Paint Graphos was a preliminary ruling on an order for reference from an Italian court which wished to know whether tax benefits enjoyed by producers' and workers' cooperatives could be classified as State aid within the meaning of Article 107(1) of the Treaty. In its judgment, the Court concluded that the tax advantage had to be evaluated against the four cumulative State aid criteria and gave more detailed guidance in particular on how to evaluate whether such a tax benefit represents a selective advantage (72). The Court held that it should be determined (i) whether such a tax benefit could be justified by the inherent characteristics of the tax system (73), (ii) whether there were appropriate control and monitoring procedures in place (74) and (iii) whether the tax benefit was proportional and did not go beyond the minimum necessary (75).
(103)
The Commission considers that the argument of the Belgian State cannot succeed because the nature of the advantage conferred by the measure is qualitatively different from that which was examined by the Court in Paint Graphos. The measure put in place by Belgium involves the creation of a positive benefit and not relief from a fiscal burden or from an obligation to pay a charge. As such, the standard three-part analysis which the Union courts have endorsed when examining whether a fiscal advantage or exemption from a levy is selective cannot be applied to the measure.
(104)
In any event, even if the Paint Graphos analysis could be applied to the measure, the latter's specific features are such that its selective nature would remain.
(105)
First the Commission observes that Paint Graphos refers to all producers' and workers' cooperatives, not to a relatively small subsector such as financial cooperatives. If, as Belgium claims, there should be special treatment for ‘genuine’ cooperatives, that special treatment should apply to all recognised cooperatives. The limited focus of the measure on financial cooperatives only is therefore sufficient in itself to establish the selective nature of the measure.
(106)
Second, the Commission observes that in the view of the Belgian State, financial cooperatives seemed to deserve additional privileges as of 10 October 2008. The Commission observes that prior to that date recognised cooperatives got a form of favourable treatment as a result of their special status in the form of a withholding tax exemption (76). The Commission does not take a view in the present Decision on whether that tax advantage is proportionate but it believes that there was no reason to introduce suddenly on 10 October 2008 additional compensation for, or protection of, companies which have the status of financial cooperatives.
(107)
Finally, even if the Commission were to enter into a Paint Graphos analysis as proposed by Belgium, it believes that there is no justification for providing a 100 % guarantee to individual shareholders of ARCO (i.e. part (i) of the Paint Graphos analysis), whose entities were limited liability companies. Because of the nature of such companies as determined by Belgium's general rules on company law, individual shareholders of ARCO should have been aware that they could lose their entire capital in case of a liquidation (77). Moreover, protecting 100 % of all capital subscribed by the individual shareholders of financial cooperatives is not a proportionate measure (part (iii) of the Paint Graphos analysis) as those shareholders would be shielded from any risk, which would create an undue advantage for the undertakings of which they are shareholders (78).
Distortions of competition and effect on trade between Member States
(108)
The cooperative guarantee scheme provides financial cooperatives with an advantage that other players offering retail investment products and other non-financial recognised cooperatives do not have. Thanks to the measure ARCO has been able to preserve market share for a longer period of time. ARCO did not suffer from capital outflows, or they only occurred later and at a lower level than would have been the case in the absence of the measure. As a result, capital that would otherwise have been available for investment did not become available to those other players, which had to compete on their merits and could not rely on the cooperative guarantee scheme. Therefore, the cooperative guarantee scheme distorts competition (79).
(109)
Where a Member State grants aid to an undertaking, internal activity may be maintained or increased as a result, so that the opportunities for undertakings established in other Member States to (further) penetrate the market are thereby reduced (80). As there are many international providers of investment products active on the Belgian market, the measure most definitely has an effect on Union-wide trade.
Conclusion
(110)
Based on the analysis made in recitals 91 to 109, the Commission, concludes that the cooperative guarantee scheme involves State resources, represents a selective advantage to ARCO, distorts competition and affects intra-Union trade and therefore meets all the State aid criteria. All of those elements were in place at the latest when the Royal Decree of 10 October 2011 was adopted but the advantage created by the measure was already in existence as from the announcement by the Belgian authorities on 10 October 2008 that such a measure would be created. The entire amount of the advantage must be taken into account in examining the compatibility of the aid and, if necessary, recovery from its beneficiaries.
4.4. Compatibility of aid
(111)
After having established that the cooperative guarantee scheme is State aid within the meaning of Article 107(1) of the Treaty, the Commission must establish if that aid could be found compatible with the internal market.
(112)
Article 107(1) of the Treaty provides that State aid shall be incompatible with the internal market and therefore be prohibited, save as otherwise provided in the Treaty. Paragraphs (2) and (3) of Article 107 of the Treaty subsequently define two categories of compatible aid.
(113)
First, Article 107(2) of the Treaty lists categories of State aid that are automatically exempted from the prohibition principle, but the cooperative guarantee scheme does not fall within any of those categories.
(114)
Second, Article 107(3) of the Treaty covers several categories of aid that may be considered compatible with the internal market. In theory, subparagraphs (b) or (c) of Article 107(3) of the Treaty could apply.
(115)
With respect to Article 107(3)(c) of the Treaty, the Commission has explained in guidelines how it will apply the exemption laid down in that provision to certain types of aid. The Commission observes, however, that the measure does not correspond to any of the types of aid covered by those guidelines. Moreover, neither Belgium nor ARCO have given any indication of an objective of common interest for the purposes of that provision. As such, the Commission should examine the possible compatibility of the measure only on the basis of Article 107(3)(b) of the Treaty.
(116)
With respect to Article 107(3)(b) of the Treaty, the Commission observes that the Belgian State argues that, if the Commission concludes that the cooperative guarantee scheme involves State aid, the measure should be evaluated under Article 107(3)(b) of the Treaty. That provision allows aid to be declared compatible with the internal market if the aid is needed to remedy a serious disturbance of the economy of a Member State.
(117)
However, Article 107(3)(b) of the Treaty necessitates a restrictive interpretation of what can be considered a serious disturbance of a Member State's economy. The disturbance in question must affect the whole of the economy of a Member State and not merely the economy of one of its regions or areas of territory (81).
(118)
When the financial crisis reached its first culmination point in the autumn of 2008, the Commission decided in the 2008 Banking Communication that Article 107(3)(b) of the Treaty would become available to evaluate State aid measures undertaken to address the problems of financial institutions (82).
(119)
Outside the financial sector, the Commission also developed under Article 107(3)(b) of the Treaty the temporary Union framework for State aid measures to support access to finance in the current financial and economic crisis (‘Temporary Framework’) (83). However, that framework does not apply to the measure. Instead it aims at the real economy by enabling Member States to take suitable measures to improve access to finance for undertakings willing to invest during the financial crisis in a period when bank financing became scarcer. The problems of ARCO are not related to a lack of banking financing but to assets (i.e. Dexia shares) whose valuation had to be adjusted downward. Moreover, the cooperative guarantee scheme - which guarantees 100 % of a liability instrument - is not covered by any of the aid categories discussed in that framework under heading 4.3.
(120)
As financial cooperatives are not financial institutions for the purposes of the 2008 Banking Communication (84), the aid will have to be evaluated directly under the Treaty. To comply with the general criteria for compatibility under Article 107(3) of the Treaty, the measure has to comply with the following conditions (85):
(a) Appropriateness : The aid has to be well targeted in order to be able to effectively achieve the objective of remedying a serious disturbance in the economy. It would not be the case if the measure were not appropriate to remedy the disturbance.
(b) Necessity : The aid measure must, in its amount and form, be necessary to achieve the objective. Thus, it must be of the minimum amount necessary to reach the objective, and take the most appropriate form to remedy the disturbance.
(c) Proportionality : The positive effects of the measure must be properly balanced against the distortions of competition, in order for the distortions to be limited to the minimum necessary to reach the measure's objectives.
(121)
As to whether the measure is appropriate, the Commission observes that the impact of financial cooperatives on the broader economy is fundamentally different from that of traditional banks, which are exposed to ‘bank runs’. If all holders of bank deposits were to decide to withdraw their money at the same time, a bank would be obliged to divest all its illiquid assets over a short period of time (thus triggering ‘fire sales’), which would have grave consequences for lending to the real economy and might also create a downward spiral of asset prices. Financial cooperatives however do not lend to the real economy. They also have a statutory right to limit exits (86) so that any unorderly divestment of assets can in principle be avoided. That latter element highlights an important difference as regards systemic effects between deposits and cooperative shareholdings.
(122)
It is also clear that from a legal standpoint shareholders of financial cooperatives are shareholders of a limited liability company. As a consequence of that status individual shareholders of financial cooperatives are legally exposed to the possibility of losing part or all of their initial capital outlay. In that regard, the Commission also takes note of the fact that the Governor of the NBB did not confirm that shares of financial cooperatives were similar to savings deposits in a credit institution (87).
(123)
The Commission also observes that individual shareholders of financial cooperatives have a very different position in the ‘waterfall structure’ (88) in the event of liquidation or bankruptcy of those entities than is occupied by a holder of a savings deposit in a credit institution. Credit institutions are regulated entities for which the regulator ensures that there is a certain amount of capital available. That capital constitutes a first cushion in case of liquidation or bankruptcy. Shareholders of financial cooperatives however enjoy no such protection. In case of a liquidation or bankruptcy they are first in line to take a hit.
(124)
Based on the arguments developed in recitals 121 to 123 the Commission concludes that the cooperative guarantee scheme merely protects financial cooperatives and their individual shareholders from the consequences of their past investments. However, it is not an appropriate measure to avoid a serious disturbance of the Belgian economy.
(125)
As to whether the measure is necessary, the Commission recalls that the Belgian State had already taken significant measures to prevent a disturbance in its economy. It had already put in place other measures to stabilise the Belgian financial system and in particular the banks and other financial institutions in which financial cooperatives were investing. The Belgian Deposit Guarantee Scheme protected deposits up to a limit of EUR 100 000 and the Belgian State helped Fortis, KBC, Dexia and Ethias with recapitalisation, liquidity measures, impaired asset measures and ad hoc measures. The Commission concludes that it was not necessary to protect some individual shareholders in the case of financial cooperatives, which ultimately are limited liability companies.
(126)
As regards the letter of the Governor of the NBB to which the Belgian State referred, the Commission notes that it dates back to October 2011, long after 10 October 2008 when the measure was announced. Moreover the language of the letter does not say that the measure is necessary to avoid a serious disturbance of the Belgian economy. It merely says that the measure would allow (89) the negative effects of the (systemic) crisis to be limited. As regards the letter of the Financial Stability Board, the Commission observes that it merely discusses the increased coverage of the deposit guarantee scheme and the introduction of the guarantee scheme of ‘branch 21’ insurance products.
(127)
As to whether the measure is proportionate, the Commission observes that the design of the measure does not sufficiently guard against adverse selection (90). The voluntary nature of the cooperative guarantee scheme in combination with the apparent lack of a viability test creates an incentive to enter only once it is clear that the guarantee will be triggered. In such a scenario, the beneficiary can use the guarantee while avoiding to a large extent a payment of guarantee fees until the very last moment before liquidation.
(128)
The Commission also believes that the cooperative guarantee scheme creates undue distortions of the normal functioning of the market. The measure has allowed ARCO to protect its market position on the market for retail financial products and as a result competitors which could not rely on the cooperative guarantee scheme have or could have experienced a negative impact on their market share and profitability.
(129)
In conclusion, the measure cannot be considered compatible with the internal market because it is neither appropriate nor necessary nor proportionate for the purposes of Article 107(3)(b) of the Treaty and it does not come within the scope of any other provision governing compatibility of State aid.
4.5. Calculation of the aid
(130)
As regards the calculation of the advantage to be recovered from ARCO, the Commission takes into consideration the following parameters and facts (91):
-
the maximum amount of capital outflow as per ARCO's articles of association, which is limited to 10 % of the total capital or to 10 % of its shareholders' base (92),
-
the fact that only individual shareholders are covered by the cooperative guarantee scheme,
-
the specific design of the cooperative guarantee scheme, which on the one hand was voluntary, leaving to the financial cooperatives the choice to participate or not, while on the other hand allowing even financial cooperatives in high risk of bankruptcy or liquidation to apply for the scheme (as happened when, on 8 December 2011, shortly after they were admitted to the scheme, the General Meetings of ARCOFIN, ARCOPAR and ARCOPLUS approved the proposals of their executive boards to go into voluntary liquidation,
-
the fact that, long before it went into liquidation, ARCO was already in an unsound financial situation, as it had - as described in recitals 38, 44 and 82 - heavily invested in shares of Dexia, a bank that in the autumn of 2008 had to be rescued from bankruptcy by the Belgian, French and Luxembourg governments, with the result that any significant drop in the value of Dexia shares was still detrimental to the financial position of ARCO, in particular because ARCO had leveraged its participation in the rescue of Dexia by taking on debt,
-
and the fact that in 2011 ARCO paid the entry fee and the annual guarantee premium.
(131)
The advantage that ARCO obtained was a protection from capital outflows which ARCO could otherwise only have stopped by applying the provisions of its Articles of Association once it had either lost 10 % (93) of its capital or 10 % of its shareholder base. Outflows of such magnitude were likely to happen as soon as ARCO would have either objectively entered into a situation of over-indebtedness, bankruptcy proceedings, or liquidation proceedings, or - more subjectively as in some other cases of bank-runs (94) - as soon as its shareholders would have perceived ARCO to be no longer a safe investment, for example because of its heavy exposure to the financial situation and market value of Dexia.
(132)
The Commission takes a conservative (95) approach in calculating the advantage that ARCO obtained, taking into account the potential outflow of just one annual period instead of multiple periods. By proceeding on that basis, the calculation should capture the minimum effect of the cooperative guarantee scheme, although in reality the guarantee may also have prevented ARCO from having had to cope several times with the maximum outflow of shareholders and capital. The Articles of Association allowed ARCO to stop an outflow of capital if either 10 % of capital or 10 % of the shareholder base had gone. For the purpose of calculating the aid amount, the Commission assumes that ARCO would have chosen the more effective alternative among those two options, namely the alternative which would have preserved the higher level of capital. With regard to the option that is linked to an outflow of the shareholder base, the Commission will refer to the lowest number of individual shareholders during the period when an advantage was created (starting from 10 October 2008) which is another conservative assumption, and attribute to those shareholders the average share of capital of that year. With regard to the option linked to the outflow of capital the Commission will also refer to the year with the lowest amount of capital.
(133)
The Commission also takes into account that the advantage of the measure was partially diminished by the fact that ARCO, as constituted by the three legal entities ARCOPAR, ARCOFIN and ARCOPLUS, had to pay a one-off entry fee and a guarantee fee for one year, even though those payments only took place in the autumn of 2011, just before ARCO filed for liquidation.
(134)
The advantage obtained by the measure is hence the lower amount resulting from the following two calculations: (a) 10 % of the capital of the year with the lowest capital in the period from 10 October 2008 until 8 December 2011 minus the total amount of fees already paid; and (b) 10 % of the lowest number of shareholders in the period of 10 October 2008 until 8 December 2011 multiplied by the average share of capital per shareholder of the same year minus the total amount of fees already paid.
(135)
In absolute terms, the likelihood of investors withdrawing capital grows over time, making it more difficult to calculate the interest that has to be paid for the advantage received. In order to allow the entirety of the advantage obtained by ARCO to be eliminated while at the same time allowing the Member State to have a workable method by which the recovery interest can be calculated (96), the Commission considers that the entirety of the advantage was fully available at least as of 8 December 2011, and requests that the sums to be recovered bear interest from 8 December 2011 until their actual recovery.
(136)
In order to be able to verify the aid calculations, the Commission requests Belgium to provide the Commission with a list of the numbers of shareholders of ARCOPAR, ARCOFIN and ARCOPLUS respectively for the period from 10 October 2008 until 8 December 2011, as registered at the end of each year.
(137)
In their additional comments submitted more than a year and a half after the deadline for submitting comments on the decision to open the procedure, the Belgian authorities did not provide any new information on the substance of the case. They claim that the Commission may not prohibit the payment of guarantees granted to individual shareholders, may not require the State to suspend any payment under the cooperative guarantee scheme and may not recover payments made under that scheme to individual shareholders
(138)
In support of their arguments the Belgian authorities noted that the individual shareholders were not undertakings within the meaning of Article 107(1) of the Treaty and considered that the payment of the guarantee to individual shareholders would have no impact on ARCO or the likelihood of the Belgian State recovering the aid.
(139)
In reply the Commission pointed out that the sums to be recovered under this Decision were indeed aid to ARCO.
(140)
The Commission further stated that the fact of finding that aid granted by a State was incompatible with the single market under Article 108(2) of the Treaty was sufficient to justify ordering the State to abolish that aid (97). The Belgian authorities therefore could not claim that the prohibition on paying a guarantee deemed to be incompatible aid was contrary to Union law.
(141)
They were therefore obliged to comply with the order contained in the decision to open the procedure to suspend implementation of the measure in question, and therefore not make any payment.
(142)
It is therefore also justified that Belgium should continue to abstain from making any payment under the aid measure.
Conclusion
(143)
The Commission finds that the cooperative guarantee scheme constitutes State aid in favour of ARCOPAR, ARCOFIN and ARCOPLUS that Belgium has unlawfully implemented in breach of Article 108(3) of the Treaty on the Functioning of the European Union. The Belgian State should withdraw the legislation underlying the cooperative guarantee scheme (in particular the Law of 14 April 2009 and the Royal Decree of 10 October 2011) and should recover the advantage from ARCOPAR, ARCOFIN and ARCOPLUS,
HAS ADOPTED THIS DECISION:
Article 1
The guarantee scheme unlawfully adopted by Belgium for the financial cooperatives of ARCO, and in particular ARCOFIN, ARCOPLUS and ARCOPAR, in breach of Article 108(3) of the Treaty on the Functioning of the European Union is incompatible with the internal market.
Article 2
1. Belgium shall recover the incompatible aid referred to in Article 1 from the beneficiaries at the lower amount resulting from the following two calculations:
(a)
10 % of the capital of the year with the lowest capital in the period from 10 October 2008 until 8 December 2011 minus the total amount of fees already paid; or
(b)
10 % of the lowest number of shareholders in the period from 10 October 2008 until 8 December 2011 multiplied by the average share of capital per shareholder of the same year minus the total amount of fees already paid.
2. The sums to be recovered shall bear interest from 8 December 2011 until their actual recovery.
3. The interest shall be calculated on a compound basis in accordance with Chapter V of Commission Regulation (EC) No 794/2004 of 21 April 2004 implementing Council Regulation (EC) No 659/1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (98).
4. Belgium shall continue to refrain from making any payments under the scheme referred to in Article 1 with effect from the date of notification of this decision.
Article 3
1. Belgium shall terminate the aid measure referred to in Article 1 as the measure is incompatible with the internal market.
2. Recovery of the aid referred to in Article 1 shall be immediate and effective.
3. Belgium shall ensure that this decision is implemented within four months following the date of notification of this Decision.
Article 4
1. Within two months following notification of this Decision, Belgium shall submit the following information to the Commission:
(a)
a detailed description of the measures already taken and planned to ensure compliance with this Decision;
(b)
documents demonstrating that the beneficiary has been ordered to repay the aid.
2. Belgium shall keep the Commission informed of the progress of the national measures taken to implement this Decision until recovery of the aid referred to in Article 1 has been completed. It shall immediately submit, on simple request by the Commission, information on the measures already taken and planned to comply with this Decision. It shall also provide detailed information concerning the amounts of aid and recovery interest already recovered from the beneficiary.
Article 5
This Decision is addressed to the Kingdom of Belgium.
Done at Brussels, 3 July 2014.