ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 20. listopadu 2013
o státní podpoře SA.16237 (C58/02) (ex N118/02) poskytnuté Francií ve prospěch společnosti SNCM
(oznámeno pod číslem C(2013) 7066)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2014/882/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 (1) odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s těmito články (2), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
1.
Dne 18. února 2002 oznámila Francie Komisi plán podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (dále jen „SNCM“), který byl doplněn dne 3. července 2002 (3). Tento plán restrukturalizace následoval po oznámení francouzských orgánů ze dne 20. prosince 2001 o poskytnutí finanční zálohy společností Compagnie Générale Maritime (dále jen „CGMF“) (4) společnosti SNCM ve výši 22,5 milionu EUR jakožto podpory na záchranu. Rozhodnutím ze dne 17. července 2002 (5) (dále jen „rozhodnutí z roku 2002“) Komise schválila podporu na záchranu ve prospěch společnosti SNCM v rámci předběžného vyšetřovacího řízení týkajícího se podpor podle čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES. Oznámená podpora na restrukturalizaci spočívala v navýšení kapitálu SNCM společností CGMF ve výši 76 milionů EUR.
2.
Dopisem ze dne 19. srpna 2002 Komise oznámila francouzským orgánům rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení (6) podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES a článku 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 (7).
3.
Dne 8. října 2002 (8) sdělily francouzské orgány Komisi své připomínky k rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 (9).
4.
Na žádost francouzských orgánů proběhla pracovní jednání s útvary Komise ve dnech 24. října 2002, 3. prosince 2002 a 25. února 2003.
5.
V rámci zahájení vyšetřovacího řízení Komise obdržela připomínky od dvou podniků, a to od společnosti Corsica Ferries France (dále jen „CFF“) dne 8. ledna 2003 (10) a od společnosti STIM d’Orbigny ze skupiny Stef-TFE (dále jen „STIM“) dne 7. ledna 2003, a také od různých francouzských územních celků dne 18. prosince 2002, 9. a 10. ledna 2003. Dopisy ze dne 13. a 16. ledna a ze dne 5. a 21. února 2003 předala Komise Francii tyto připomínky k vyjádření.
6.
Francouzské orgány poskytly Komisi svá vyjádření k připomínkám společností CFF a STIM dne 13. února 2003 (11) a dne 27. května 2003 (12).
7.
Dne 16. ledna 2003 útvary Komise zaslaly žádost o dodatečné informace, na kterou francouzské orgány odpověděly dne 21. února 2003.
8.
V dopise ze dne 10. února 2003 (13) předložily francouzské orgány argumenty s cílem prokázat, že plán podpory dodržuje ve všech bodech pokyny Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (14) (dále jen „pokyny z roku 1999“).
9.
Na žádost Komise předložily francouzské orgány dne 25. února 2003 (15) kopii akcionářské dohody, která váže společnost SNCM a společnost STIM.
10.
Rozhodnutím 2004/166/ES (16) (dále jen „rozhodnutí z roku 2003“) schválila Komise, za určitých podmínek, poskytnutí podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti SNCM splatnou ve dvou částech. První splátka činila 66 milionů EUR a druhá, v maximální výši 10 milionů EUR, se měla určit v závislosti na čistém výnosu z prodeje aktiv, ke kterému mělo dojít po přijetí rozhodnutí z roku 2003.
11.
Dne 13. října 2003 podala společnost CFF u Soudu prvního stupně ES (dále jen „Tribunál“) žalobu na neplatnost rozhodnutí z roku 2003 (věc T-349/03).
12.
Rozhodnutím 2005/36/ES (17) (dále jen „rozhodnutí z roku 2004“) se Komise rozhodla považovat změny požadované Francií v dopise ze dne 23. června 2004, tj. nahrazení plavidla Aliso plavidlem Asco na seznamu plavidel, která je společnost SNCM oprávněna provozovat na základě rozhodnutí z roku 2003, a prodej plavidla Aliso místo plavidla Asco, za změny, které nezpochybňují slučitelnost podpory na restrukturalizaci povolené rozhodnutím z roku 2003 s vnitřním trhem.
13.
Rozhodnutím ze dne 16. března 2005 (dále jen „rozhodnutí z roku 2005“) (18) Komise souhlasila s vyplacením druhé části podpory na restrukturalizaci ve výši 3,3 milionů EUR, čímž celková výše povolené podpory na restrukturalizaci dosáhla částky 69,3 milionu EUR.
14.
Dne 15. června 2005 zrušil Tribunál rozsudkem ve věci T-349/03 (19) rozhodnutí z roku 2003 z důvodu chybného posouzení minimální výše podpory.
15.
Dne 25. října 2005 (20) předaly francouzské orgány Komisi informace o vývoji finanční situace společnosti od oznámení plánu podpory na restrukturalizaci ze dne 18. února 2002.
16.
Dne 17. listopadu 2005 (21) poskytly francouzské orgány podklady o aktualizaci plánu restrukturalizace z roku 2002 a o opětovném vytvoření vlastního kapitálu společnosti SNCM (22).
17.
Dne 15. března 2006 předložily francouzské orgány Komisi souhrnnou zprávu o trhu, obchodní plán (příjmová část) a výhledový účet zisku a ztrát (23). Další podklady byly předány útvarům Komise dne 28. března 2006 a 7. dubna 2006 (24). V tomto dopise francouzské orgány mimo jiné vyzvaly Komisi, aby vzhledem ke své povaze „vyrovnání za veřejnou službu“ nebyla část podpory na restrukturalizaci z roku 2002, a to především částka ve výši 53,48 milionu EUR, považována za opatření přijaté v rámci restrukturalizačního plánu, ale za částku, která není na základě judikatury ve věci Altmark (25) podporou, nebo za samostatné opatření bez spojení s restrukturalizačním plánem podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
18.
Dne 21. dubna 2006 byl podle článku 4 nařízení Rady (ES) č. 139/2004 ze dne 20. ledna 2004 o kontrole spojování podniků (26) oznámen Komisi návrh spojení, při kterém společnosti Veolia Transport (dále jen „VT“) (27) a Butler Capital Partners (dále jen „BCP“) společně převezmou kontrolu nad společností SNCM (28). Komise se rozhodla nevznést proti oznámenému spojení námitky a prohlásila jej rozhodnutím ze dne 29. května 2006 (29) za slučitelné s vnitřním trhem.
19.
Dne 21. června 2006 (30) předaly francouzské orgány Komisi vyhlášku ministerstva hospodářství, financí a průmyslu ze dne 26. května 2006, kterou se schvalují finanční operace rozhodnuté společností Société nationale des chemins de fer français (dále jen „SNCF“), a legislativní nařízení č. 2006-606 ze dne 26. května 2006, kterým se společnost SNCM převádí do soukromého sektoru.
20.
Informace o pověření veřejnou službou a o podporách sociální povahy při zajišťování dopravní obslužnosti Korsiky byly Komisi předány dne 7. června 2006 (31).
21.
Dopisem ze dne 13. září 2006 oznámila Komise francouzským orgánům své rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES a podle článku 6 nařízení (ES) č. 659/1999 ve věci nových opatření přijatých ve prospěch společnosti SNCM a ve věci plánu restrukturalizace oznámeného v roce 2002 (32) (dále jen „rozhodnutí z roku 2006“).
22.
Dne 16. listopadu 2006 zaslala Francie Komisi své připomínky v rámci rozhodnutí z roku 2006 (33).
23.
Protože některé zúčastněné strany požádaly Komisi o prodloužení lhůty pro předložení vlastních připomínek (34), Komise rozhodla poskytnout tuto prodlouženou lhůtu všem zúčastněným stranám (35).
24.
Komise obdržela připomínky od společností CFF (36) a STIM (37) a předala je francouzským orgánům dopisem ze dne 20. února 2007. Jistá zúčastněná třetí strana rovněž zaslala své připomínky, které byly také předány francouzským orgánům, ale nakonec je dne 28. května 2008 vzala zpět.
25.
Francouzské orgány sdělily své připomínky k vyjádřením zúčastněných stran dne 30. dubna 2007 (38).
26.
Dne 20. prosince 2007 podala společnost CFF na společnost SNCM stížnost Komisi kvůli státní podpoře, která doplňuje informace zaslané dne 15. června 2007 a 30. listopadu 2007. Stížnost se týká článku 3 nové smlouvy o pověření veřejnou službou podepsané v červnu roku 2007 mezi korsickou územní samosprávou a seskupením Compagnie Méridionale de Navigation - SNCM na období 2007-2013. Podle společnosti CFF by provádění této doložky přineslo společnosti SNCM v roce 2007 nové finanční zdroje ve výši 10 milionů EUR. Kromě toho se má u vyrovnání vyplácenému společnosti SNCM za závazky vyplývající ze zajišťování veřejné služby jednat o státní podporu, která je navíc protiprávní, protože nebyla oznámena Komisi.
27.
Komise informovala zúčastněné strany o svém rozhodnutí prodloužit lhůtu pro podání připomínek třetích stran do 14. března 2008.
28.
Komise předala dne 26. března 2008 připomínky zúčastněných třetích stran Francii, která zaslala svá vyjádření dne 28. března 2008, 10. dubna 2008 a 28. dubna 2008.
29.
Rozhodnutím ze dne 8. července 2008 Komise usoudila, že nová opatření z roku 2006 nepředstavují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a že se u opatření oznámených v roce 2002 jedná o podpory slučitelné s vnitřním trhem.
30.
Dne 11. září 2012 Tribunál toto rozhodnutí částečně zrušil (39). Tribunál usoudil, že závěry Komise ohledně opatření provedených v roce 2006 jsou výsledkem zjevně nesprávného posouzení. Pokud jde o restrukturalizační opatření z roku 2002, Tribunál shledal, že je nutno provést jejich novou analýzu, protože zrušené rozhodnutí vycházelo ze skutečnosti, že opatření z roku 2006 neobsahují žádný prvek podpory.
31.
Zrušení se netýká pouze prohlášení o slučitelnosti podpory ve výši 53,48 milionu EUR v podobě příspěvku na vyrovnání za závazky veřejné služby společnosti SNCM za období 1991-2001. Toto rozhodnutí se proto nebude tímto bodem zabývat.
32.
Komise tak musí přijmout nové konečné rozhodnutí. Není důvod vyhledávat skutečnosti, k nimž došlo po dnu přijetí zrušeného rozhodnutí. Následkem zrušení musí Komise na jedné straně posoudit, zda některá předmětná opatření odpovídají chování investora v tržním hospodářství, a na straně druhé, pokud posuzovaná opatření představují státní podporu, zda jsou splněny podmínky slučitelnosti stanovené příslušnými pokyny. V souladu s judikaturou Tribunálu (40) smí Komise u obou přezkumů zohlednit pouze informace, které měla k dispozici v den přijetí zrušeného rozhodnutí, tj. dne 8. července 2008 (41).
33.
Dne 13. listopadu 2012 došlo k pracovnímu jednání za účasti Komise, francouzských orgánů a zástupců společnosti SNCM.
34.
Dopisy ze dne 6. prosince 2012 a 5. února 2013 požádaly francouzské orgány dvakrát, aby se rozhodlo o opětovném zahájení řízení, a to z těchto důvodů: Tribunál tím, že upřesnil kritéria zkoušky informovaného investora v tržním hospodářství, údajně vynesl z hlediska judikatury novátorský rozsudek, čímž je prý nutno zahájit znovu kontradiktorní řízení. Dopisy ze dne 15. ledna a 13. února 2013 Komise tyto žádosti odmítla, když zdůraznila, že řízení může být znovu zahájeno v bodě, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, a připomněla, že rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2006 nebylo jako takové v žádném ohledu protiprávní. Zároveň ale informovala francouzské orgány, že jí mohou zcela podle vlastního uvážení předkládat doplňující informace pro úvahy a analýzy či jakýkoli dokument, který se jim bude zdát vhodný.
35.
Dne 16. května 2013 zaslaly francouzské orgány Komisi informační zprávu.
36.
Dopisem ze dne 19. června 2013 požádala společnost SNCM o rozhodnutí o opětovném zahájení formálního vyšetřovacího řízení z podobných důvodů jako francouzské orgány. Komise odmítla tuto žádost dopisem ze dne 10. července 2013. Zároveň ale rovněž informovala společnost SNCM, že jí může zcela podle vlastního uvážení předkládat doplňující informace pro úvahy a analýzy či jakýkoli dokument, který se jí bude zdát vhodný.
37.
Dne 27. srpna 2013 zaslala společnost SNCM informační zprávu a novou zprávu o prodeji SNCM.
II. POPIS
2.1. PŘÍJEMCE OPATŘENÍ, KTERÁ JSOU PŘEDMĚTEM TOHOTO ROZHODNUTÍ
38.
Příjemcem opatření, která jsou předmětem tohoto rozhodnutí, je společnost SNCM, která zahrnuje několik dceřiných společností v námořním odvětví a která se zabývá námořní přepravou osob, automobilů a nákladních vozidel na trasách mezi kontinentální Francií a Korsikou, Itálií (Sardinie) a zeměmi Maghrebu (Alžírsko a Tunisko).
39.
Společnost SNCM je akciovou společností, která vznikla v roce 1969 spojením společností Compagnie générale transatlantique a Compagnie de navigation mixte, jež byly obě založeny v roce 1850. Svůj původní název Compagnie générale transméditerranéenne si změnila v roce 1976 na Société nationale maritime Corse-Méditerranée poté, co železniční společnost Société nationale des chemins de fer (SNCF) získala podíl v jejím kapitálu. Francouzská vláda si totiž tuto společnost vybrala pro zajištění zásady územní návaznosti s Korsikou, to znamená vyrovnání sazeb za námořní dopravu s cenami společnosti SNCF pro železniční dopravu, na základě úmluvy uzavřené dne 31. března 1976 na dvacet pět let. Společnost Compagnie générale transatlantique byla již předtím pověřena francouzskou vládou zajištěním dopravní obslužnosti Korsiky na základě dřívější smlouvy uzavřené dne 23. prosince 1948.
40.
V okamžiku oznámení navýšení kapitálu v roce 2002 vlastnila společnost SNCF 20 % podílů a společnost CGMF 80 % podílů v kapitálu společnosti SNCM. Po otevření kapitálu společnosti SNCM dne 30. května 2006 (viz bod 18 tohoto rozhodnutí) patří společnosti BCP, respektive VT 38 % a 28 % kapitálu společnosti SNCM, přičemž společnost CGMF zůstává podílníkem ve výši 25 % (9 % kapitálu je vyhrazeno zaměstnancům).
41.
V roce 2008 byly hlavními dceřinými společnostmi SNCM společnosti Compagnie Méridionale de Navigation (dále jen „CMN“) (42), Compagnie Générale de Tourisme et d’Hôtellerie (CGTH) (43), Aliso Voyage (44), Sud-Cargos (45), Société Aubagnaise de Restauration et d’Approvisionnement (SARA) (46), Ferrytour (47) a Les Comptoirs du Sud (48).
42.
Po prodeji vysokorychlostních plavidel Aliso v září 2004 a Asco (49) v květnu 2005 se flotila společnosti SNCM skládá z deseti lodí (pět trajektových lodí s přepravou automobilů (50), čtyři víceúčelová plavidla (přeprava nákladu a pasažérů) (51) a jedno vysokorychlostní plavidlo (NGV), jež vyplouvá převážně z Nice (52)), z nichž sedm přímo vlastní (53).
43.
Pro úplnost je nutno připomenout, že pravidelná námořní přeprava mezi přístavy kontinentální Francie a Korsiky byla od roku 1948 zajišťována v rámci veřejné služby, pro kterou společnosti SNCM a CMN byly v létech 1976 až 2001 koncesionáři na základě rámcové úmluvy uzavřené původně na dvacet pět let. V souladu s platnými předpisy Společenství (54) a na základě evropského nabídkového řízení (55) vyhlášeného korsickými samosprávnými orgány (56) získaly společnosti SNCM a CMN společně pověření veřejnou službou (dále jen „DSP“) pro dopravní obsluhu Korsiky z Marseille oproti finančnímu vyrovnání, a to na období 2002-2006.
44.
Jelikož platnost pověření veřejnou službou končila koncem roku 2006, stala se výše uvedená námořní veřejná služba předmětem nového nabídkového řízení vyhlášeného na celoevropské úrovni (57) a pověření bylo uděleno seskupení SNCM-CMN na období od 1. května 2007 do 31. prosince 2013 s roční dotací přibližně 100 milionů EUR.
45.
Souběžně mají všichni provozovatelé zajišťující přepravu na ostrov z Toulonu a z Nice stanovenou četnost spojení. Na těchto spojeních jsou obyvatelé Korsiky a také ostatní kategorie cestujících od roku 2002 až do roku 2013 příjemci sociálních podpor zavedených na základě rozhodnutí Komise ze dne 2. července 2002 (58) a 24. dubna 2007 (59).
2.2. KONKURENČNÍ PROSTŘEDÍ
46.
Společnost SNCM vyvíjí činnost převážně ve dvou odlišných oblastech, a to v oblasti přepravy cestujících a v oblasti přepravy zboží. Zajišťuje dopravní spojení na jedné straně z Francie na Korsiku a do Maghrebu a na druhé straně okrajově do Itálie a Španělska.
2.2.1. Doprava na Korsiku
2.2.1.1. Přeprava cestujících
47.
Přeprava cestujících na Korsiku je výrazně sezónním trhem. Zahrnuje špičky sezónní návštěvnosti, které mohou být až desetkrát větší než počet cestujících v měsících mimo sezónu. To od provozovatelů dopravy vyžaduje, aby vlastnili takovou flotilu lodí, která bude schopna tyto sezónní špičky zvládnout. Poloviny obratu se dosahuje v měsících červenci a srpnu. Mimoto existuje nerovnováha podle směru přepravy, a to i během sezónních špiček: například v červenci jsou plavidla při odjezdu z kontinentálních přístavů plná, zatímco při návratu poloprázdná. Roční průměrné míry obsazení plavidel jsou proto poměrně nízké.
48.
Společnost SNCM je tradičním provozovatelem spojení mezi Korsikou a kontinentální Francií. Zhruba platí, že dvě třetiny své činnosti provozuje mezi Marseille a Korsikou v rámci pověření veřejnou službou a zbývající třetinu představují spojení mezi jinými výchozími nebo cílovými místy (Nice-Korsika, Toulon-Korsika, mezinárodní spoje na Sardinii nebo do zemí Maghrebu).
49.
Společnost SNCM měla na svoji hlavní činnost dlouhá léta monopol. Od roku 1996 ale musí čelit konkurenci, která se velmi rychle rozvinula. Společnost CFF je tak dnes dominantním subjektem, pokud jde o námořní spojení mezi kontinentální Francií a Korsikou, a její podíl na trhu neustále roste. Ačkoliv na trhu působí teprve od roku 1996, její přeprava cestujících rostla v období 2000 až 2005 každým rokem o 44 % a tento růst pokračuje. V roce 2008 tak téměř […] (60) % osob cestujících mezi kontinentální Francií a Korsikou po moři zvolilo plavidlo společnosti CFF, zatímco jen […] (60) % použilo plavidlo společnosti SNCM a zbylých […] (60) % připadlo na společnost CMN.
50.
Postavení, které společnost CFF získala na předmětném trhu od roku 2000, se projevuje také v počtu cestujících přepravených během sezóny mezi Korsikou a kontinentální Francií. Z níže uvedeného diagramu vyplývá, že podíl společnosti CFF na trhu se zvýšil ze 45 % v roce 2000 na 70 % v roce 2007 a podíl společnosti SNCM se ve stejném období klesl z 53 % na 26 %, což představuje rozdíl více než jednoho milionu přepravených cestujících.
Diagram
Počet cestujících přepravených během sezóny (květen až září) mezi kontinentální Francií a Korsikou - sezóny 2000 až 2007
Zdroj:
Observatoire régional des transports de la Corse.
51.
Dalšími menšími konkurenty společnosti SNCM při dopravě na Korsiku jsou Compagnie Méridionale de Navigation (CMN), Moby Lines, Happy Lines a TRIS.
52.
Od roku 2006 se nabídka společnosti SNCM a její podíl na trhu dopravního spojení s Korsikou snížily: došlo k omezení nabídky míst o 8 % (- 20 % u spojení z Nice a - 3 % u spojení z Marseille).
53.
Pokračující snižování tržního podílu ukazuje, že důvěra uživatelů se zpět získává velmi obtížně poté, co byla silně otřesena stávkami a zmatky, které provázely sociální konflikty v létech 2004 a 2005, a to především u příležitosti privatizace společnosti.
54.
Trh námořní přepravy cestujících mezi kontinentální Francií a Korsikou rostl od roku 1993 průměrně o 4 % ročně. Tento růst měl pokračovat také v roce 2008 (tedy v období rozhodujícím pro přezkum skutečností), kdy se očekávalo zvýšení o […] (60) %, a v následujících letech měl být mírnější. Přesto se nezdá, že by se nové subjekty snažily na tento trh proniknout. Do veřejné soutěže vyhlášené Korsickým dopravním úřadem (Office des Transports de Corse) o pověření veřejnou službou na období 2007-2013 pro námořní dopravu do určitých přístavů na Korsice se kromě společností CFF a SNCM-CMN nepřihlásil žádný další uchazeč, a to i přesto, že bylo možné ucházet se pouze o určité dopravní trasy.
55.
Pokud jde o hlavního konkurenta společnosti SNCM, tak společnost CFF mezi lety 1999 a 2007 zvýšila výrazně svou nabídku míst z 500 000 na 4,5 milionu (z toho o 30 % jen v roce 2007 v porovnání s rokem 2006), což jí umožnilo zvýšit počet přepravených cestujících (z 1,3 milionu v roce 2005 na 1,6 milionu v roce 2007) a svůj podíl na trhu. Tato obchodní politika se ale projevuje strukturálně nižší mírou obsazenosti u CFF než u SNCM s rozdílem deseti procentních bodů v roce 2007. U společnosti SNCM dosahovala průměrná míra obsazenosti v roce 200748 %, což je u trhu s takovými sezónními výkyvy běžné (viz výše).
2.2.1.2. Nákladní doprava
56.
Pokud jde o nákladní dopravu, byl v roce 2005 podíl společnosti SNCM na trhu na trase mezi Marseille či Toulonem a Korsikou přibližně 45 %.
57.
Pokud jde o dopravu obecného zboží (bez doprovodu), nacházejí se společnosti SNCM a CMN de facto v téměř monopolním postavení. V rámci smlouvy o pověření veřejnou službou zajišťují obě společnosti v častých intervalech přepravu zboží z Marseille do všech přístavů na Korsice.
58.
Pokud jde o doprovázené přívěsy nakládané na trajekty, což představuje celkově 24 % přepravy zboží měřené v běžných metrech, existuje mezi všemi přepravci cestujících hospodářská soutěž. Společnosti SNCM a CMN zajišťují většinu této přepravy doprovázeného zboží. Ostatní provozovatelé, a to především společnost CFF, mají 10 % podíl, což představuje 2 % celkového trhu.
59.
Pokud jde o doprovázené vozidlové soupravy (61) nakládané na trajekty (přibližně 24 % přepravy obecného zboží v roce 2003), mají společnosti SNCM a CMN také většinový podíl na dotčeném trhu. Ovšem od roku 2002 rozšířila společnost CFF svou nabídku a získala přibližně 15 % podílu na trhu.
2.2.2. Doprava do zemí Maghrebu
60.
Tunisko a Alžírsko představují důležitý trh s přibližně 5 miliony cestujících, přičemž převládá letecká přeprava. V těchto souvislostech zajišťuje námořní přeprava přibližně 15 % přesunů. Zatímco Alžírsko představuje významný námořní trh s řádově 560 000 cestujících, je Tunisko s řádově 250 000 cestujících trhem méně významným.
61.
Trh námořní dopravy mezi Francií a zeměmi Maghrebu vykazoval v období mezi roky 2001 a 2005 trvalý růst, a to řádově o 13 %. Vzhledem k výhledům růstu turistiky do této oblasti se očekávalo (v období rozhodujícím pro přezkum skutečností), že námořní doprava zaznamená okolo roku 2010 roční míru růstu řádově o 4 %.
62.
V Alžírsku zaujímá společnost SNCM druhé místo na trhu za alžírským veřejným podnikem Entreprise Nationale de Transport Maritime de Voyageurs (ENTMV). V roce 2005 vzrostl podíl společnosti SNCM na trhu z 24 % (2001) na 35 %.
63.
Na trhu dopravy do Tuniska je společnost SNCM na druhém místě za společností Compagnie tunisienne de navigation (CTN). Ačkoli společnost SNCM ztratila od roku 2001 podíl na trhu ve prospěch společnosti CTN, když její podíl klesl ze 44 % na 39 % v roce 2004, v roce 2005 došlo k určitému zlepšení (40 %).
2.3. POPIS OPATŘENÍ, KTERÁ JSOU PŘEDMĚTEM TOHOTO ROZHODNUTÍ
2.3.1. Navýšení kapitálu společnosti SNCM v roce 2002
64.
Po rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2002 o schválení podpory na záchranu ve prospěch společnosti SNCM (62) oznámily francouzské orgány Komisi dne 18. února 2002 plán podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti SNCM. Opatření spočívalo v navýšení kapitálu společnosti SNCM prostřednictvím mateřské společnosti CGMF, a to ve výši 76 milionů EUR, přičemž 46 milionů EUR mělo být poskytnuto na náklady spojené s restrukturalizací (63). Navýšení kapitálu mělo za cíl zvýšit vlastní finanční prostředky společnosti SNCM z 30 milionů na 106 milionů EUR.
65.
V souladu s hlavními pokyny z roku 1999 předložily francouzské orgány Komisi plán restrukturalizace (64) společnosti SNCM v pěti bodech:
i)
snížení počtu plaveb a reorganizace plavidel mezi různými spoji (snížení počtu spojů na Korsiku a posílení přepravy do zemí Maghrebu). Plán restrukturalizace počítal se snížením počtu plaveb z 4 138 (3 835 pro SNCM a 303 pro její dceřinou společnost Corsica Marittima) na 3 410 v roce 2003 s následujícími změnami v přepravě:
-
změna námořních spojení mezi Marseille a Korsikou podle zadávacích podmínek smlouvy o veřejné službě na období 2001-2006;
-
téměř úplné zrušení spojů mezi Toulonem a Korsikou;
-
omezení spojů mezi Nice a Korsikou;
-
zrušení linky mezi Livornem a Bastií provozované s vyhrazeným vybavením - skutečně zrušena v roce 2003;
-
posílení přepravy do Alžírska a Tuniska plavidly „Méditerranée“, „Ile de Beauté“ a „Corse“ a pozastavení spojení mezi Janovem a Tunisem.
ii)
snížení počtu plavidel o čtyři lodě, což mělo přinést 21 milionů EUR v hotovosti;
iii)
prodej části nemovitého majetku;
iv)
snížení počtu zaměstnanců (65) o přibližně 12 %, což ve spojení s rozumnou mzdovou politikou mělo snížit náklady na lodní personál z 61,8 milionu EUR v roce 2001 na průměrně 54,8 milionu EUR v letech 2003 až 2006 a pozemní náklady z 50,3 milionu EUR v roce 2001 na 45,8 milionu EUR ve stejném období;
v)
zrušení dvou z dceřiných společností, a to společností Compagnie Maritime Toulonnaise a Corsica Marittima, jejichž zbývající činnosti měla převzít společnost SNCM.
66.
Po připomínkách Komise uvedených v jejím rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 francouzské orgány popsaly v dopise ze dne 31. ledna 2003 vylepšení plánu restrukturalizace v následujících bodech:
-
závazky a upřesnění v oblasti mzdové politiky;
-
plán snížení nákladů u zprostředkovatelských nákupů;
-
závazek, že společnost SNCM nevyvolá cenovou válku se svými konkurenty v dopravě na Korsiku.
67.
Ohledně posledního bodu francouzské orgány upřesňují, že společnost „SNCM se k tomu zavazuje bez výhrad, protože vyvolání cenové války z jejího podnětu by nebylo v souladu ani s jejími strategickými záměry, ani s jejím zájmem, protože by vedlo ke snížení jejích příjmů, a ani s jejími obvyklými pracovními postupy a s jejím know-how“.
68.
Ve svém plánu restrukturalizace francouzské orgány předložily Komisi podrobnou tabulku finančních výhledů na období 2002-2007 založených na středních předpokladech pro celou řadu proměnných (66). Finanční výhledy mimo jiné vykazují návrat ke kladným běžným výsledkům hospodaření počínaje rokem 2003.
Tabulka 1
Finanční tabulka pro období 2002-2007
v milionech EUR
2000 Skutečnost
2001 Skuteč.
2002 Plán
2002 Skuteč.
2003 Plán
2004 Plán
2005 Plán
2006 Plán
2007 Plán
Obrat
204,9
204,1
178
205,8
190,4
192,9
195,2
197,1
193,9
Provozní dotace
85,4
86,7
74,5
77,7
69,9
68,8
68,4
67
68,5
Běžný výsledek
-14,7
-5,1
1,2
-5,8
6,8
10,6
10,7
8,1
9
Čistý výsledek
-6,2
-40,4
23
4,2
12
14
1
3
3
Vlastní kapitál
67,5
29,7
119
33,8
124
134
145
160
169
Čisté finanční zadlužení (bez leasingu)
135,8
134,5
67,7
144,8
55,2
38,2
57,1
115,7
228,1
Finanční ukazatele
Běžný výsledek/obrat + dotace
-5 %
-2 %
0 %
-2 %
3 %
4 %
4 %
3 %
3 %
Vlastní kapitál/zadlužení v rozvaze
50 %
22 %
176 %
23 %
225 %
351 %
254 %
138 %
74 %
Údaje za roky 2000, 2001 a 2002 jsou převzaty z výročních zpráv 2001 a 2002 společnosti SNCM
69.
Podle francouzských orgánů mělo navýšení kapitálu o 76 milionů EUR a návrat k provozní ziskovosti, který se předpokládal počínaje rokem 2003, umožnit zvýšit vlastní kapitál z 30 milionů EUR v roce 2001 na 120 milionů EUR v krátkém časovém horizontu (2003) a na 160 až 170 milionů EUR na konci plánu (2006-2007). Zvýšení vlastního kapitálu mělo umožnit snížení finanční zadluženosti ze 145 milionů EUR v roce 2002 na úroveň 40 až 55 milionů EUR v letech 2003 až 2005. V posledních letech plánu společnost předpokládala zvýšení zadlužení kvůli výměně jednoho nebo dvou plavidel v plném vlastnictví.
70.
Francouzské orgány také předložily studii citlivosti předpokládaných výsledků vůči pracovním předpokladům vývoje přepravy na různých dopravních spojích. Různé simulace prováděné na tomto základě ukázaly, že by se společnost SNCM měla vrátit k ziskovosti ve všech uvažovaných případech.
71.
Francouzské orgány nejprve zmínily dvě alternativní metody, které ale odmítly jako příliš nákladné.
i)
První metoda posouzení spočívala v sečtení nákladů všech restrukturalizačních opatření. Umožnila dojít ke stanovení finančních potřeb ve výši 90,9 milionu EUR zahrnutím:
-
celkové ztráty za období 1991-2001, tedy 41,7 milionu EUR (tzn. 29 milionů EUR, což je částka schválená rozhodnutím 2002/149/ES ze dne 30. října 2001 (Úř. věst. L 50, 21.2.2002, s. 66), 6,1 milionu EUR za rok 2000 a 6,6 milionu EUR za rok 2001 před zahrnutím restrukturalizačních výdajů);
-
snížení zdroje tvořeného zvláštními odpisy ve stejném období, tedy 24 milionů EUR (v rozvaze za toto období se příslušná položka snížila z 86 na 62 milionů EUR z důvodu prodloužení doby odpisu z dvanácti na dvacet let, menšího využívání tohoto zdroje a využívání „leasingu“ u posledních dodaných plavidel);
-
výnosu z prodeje uskutečněného během této restrukturalizace, tedy 21 milionů EUR, snižujícího finanční potřeby a
-
kumulativního důsledku restrukturalizačních nákladů ve výši 46,2 milionu EUR (viz poznámka pod čarou 58).
ii)
Druhá metoda posouzení spočívala ve stanovení výše vlastního kapitálu, který by požadovaly banky pro celou flotilu, při zohlednění skutečnosti, že banky pro úvěrování nákupu plavidla obvykle požadují vlastní příspěvek ve výši 20 až 25 % hodnoty plavidla. Výpočet provedený francouzskými orgány na základě historické pořizovací ceny flotily plavidel ve výši 843 milionů EUR vedl k výsledku potřeb vlastního kapitálu ve výši 157 až 196 milionů EUR. Po odečtení stávajícího vlastního kapitálu ke konci roku 2001 se došlo touto metodou ke stanovení potřeby navýšení kapitálu o 101 až 140 milionů EUR.
72.
Metoda, kterou nakonec zvolily francouzské orgány k určení výše navýšení kapitálu, spočívá ve výpočtu finančních potřeb na základě středního poměru mezi vlastními zdroji a finančními dluhy zjištěném v roce 2000 u pěti evropských námořních společností. Bez ohledu na odlišnosti účetních rozvah těchto podniků zvolily francouzské orgány jako průměr hodnotu 79 %. Francouzské orgány tvrdí, že finanční výhledy na období od roku 2002 až do roku 2007 vedou k průměrnému poměru mezi vlastním kapitálem a finančním zadlužením v hodnotě 77 %, přičemž vlastní kapitál dosáhne v roce 2007 výše 169 milionů EUR. Taková výše vlastních zdrojů měla být dosažena navýšením kapitálu o 76 milionů EUR a úspěšným provedením opatření, která byla součástí plánu restrukturalizace.
2.3.2. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
2.3.2.1. Předběžná poznámka
73.
Navýšení kapitálu a plán restrukturalizace z roku 2002 nepřinesly očekávané výsledky a počínaje rokem 2004 se finanční a hospodářská situace společnosti SNCM prudce zhoršila. Ke zhoršení přispěly jak vnitřní faktory (sociální konflikty, pozdní a nedostatečné plnění cílů v oblasti produktivity, ztráta podílů na trhu), tak faktory nezávislé na společnosti SNCM (oslabení přitažlivosti Korsiky jako destinace, zvýšení podílu na trhu společnosti CFF, chyby v řízení ze strany státu (67)) a zvýšení ceny pohonných hmot.
74.
Běžný výsledek hospodaření společnosti SNCM tak byl - 32,6 milionu EUR v roce 2004 a - 25,8 milionu EUR v roce 2005. Čistý hospodářský výsledek potom činil - 29,7 milionu EUR v roce 2004 a - 28,8 milionu EUR v roce 2005.
75.
Zhoršení hospodářské a finanční situace společnosti SNCM donutilo francouzské orgány k většímu převedení aktiv, než předpokládal plán restrukturalizace z roku 2002 a než požadovalo rozhodnutí z roku 2003, a zahájit vyhledávání partnerů ze soukromého sektoru.
Tabulka 2
Seznam aktiv postoupených společností SNCM od roku 2002
Čistý výnos prodeje
Datum
Prodeje navržené v oznámení z roku 2002 (v tisících EUR)
25 165
Aliso
(místo plavidla Asco v souladu s rozhodnutím Komise ze dne 8. září 2004)
(315)
30.9.2004
Napoléon
6 396
6.5.2002
Monte Rotondo
591
31.7.2002
Liberté
10 088
27.1.2003
Komplex nemovitostí Schuman
8 405
20.1.2003
Dodatečné prodeje vyžadované Komisí v jejím rozhodnutí ze dne 9. července 2003 (v tisících EUR)
5 022
SCI Espace Schuman
765,7
24.6.2003
Southern Trader
2 153
22.7.2003
Someca
1 423,9
30.4.2004
Amadeus
680
12.10.2004
CCM
-
(68)
-
Dodatečné prodeje provedené od rozhodnutí z července 2003 (v tisících EUR)
12 600
Asco
7 100
24.5.2005
Sud Cargos
4 300
15.9.2005
Prodej bytů z bytového fondu společnosti SNCM
(dříve obývaných zaměstnanci společnosti SNCM)
1 200
září 2003 až 2006
CELKEM (v tisících EUR)
42 385
2.3.2.2. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
76.
Výběrové řízení soukromých partnerů proběhlo od 26. ledna 2005 do konce září 2005.
77.
Francouzská vláda oznámila dne 26. ledna a 17. února 2005, že začne hledat soukromého partnera, který by vstoupil do kapitálu společnosti SNCM s cílem posílit její finanční strukturu a doprovázet ji v krocích nutných pro její další rozvoj.
78.
Agentura státních podílů (Agence des Participations de l'Etat - APE) nejprve jmenovala nezávislou osobnost k dohledu nad celým vyhledávacím řízením, a poté pověřila poradenskou banku („HSBC“) oslovit možné nabyvatele.
79.
V tomto rámci bylo osloveno sedmdesát dva odvětvových a finančních investorů s cílem stanovit finanční podmínky nabídky, která by měla za cíl posílit podnikatelský plán společnosti, zachovat pracovní místa a zajistit řádné plnění veřejné služby. Dvacet tři z nich projevilo zájem, bylo podepsáno patnáct dohod o důvěrnosti informací a rozesláno patnáct informačních memorand. Šest podniků předložilo své nabídky v prvním kole dne 5. dubna 2005 a tři nabídky (společnost Connex, která se od té doby stala společností Veolia Transdev (VT), Caravelle a BCP) se dostaly do druhého kola dne 17. června 2005 stejně jako zájemce o menšinový podíl (Comanav). Ve třetím kole dne 28. července 2005 se objevily tři nabídky.
80.
Dne 14. září 2005 byla každá společnost vyzvána k předložení pevné a konečné nabídky do 15. září 2005. Jelikož k tomuto datu společnost Connex odstoupila, státní orgány dostaly dvě pevné nabídky navýšení kapitálu a převzetí celého kapitálu předložené skupinami BCP a Caravelle.
81.
Dne 27. září 2005 vydala Francie tiskové prohlášení, ve kterém oznámila, že na základě podrobného prověření obou nabídek byla vybrána nabídka skupiny BCP, protože je nejenom nejpřijatelnější z finančního hlediska, ale také nejlépe odpovídá zájmům společnosti, veřejné služby a zaměstnanosti. V původní nabídce skupina BCP navrhovala zápornou cenu ve výši 113 milionů EUR, a nabídka tak představovala nejnižší odhad záporné ceny.
82.
Tato původní nabídka možných nabyvatelů výslovně předpokládala možnost její úpravy podle výsledků provedených auditů. Francouzské orgány uvedly, že původní cena byla zvýšena po auditech předložených dne 16. prosince 2005 kvůli objektivním prvkům s vlivem na právní a hospodářský rámec, v němž podniká společnost SNCM, které vznikly po odevzdání nabídky dne 15. září 2005. Záporná cena tak byla změněna na 200 milionů EUR.
83.
Jednání mezi francouzskými orgány a budoucími nabyvateli, tj. skupinou BCP ve spojení se společností Connex, která se následně stala společností Veolia Transdev jako dceřiná společnost společnosti Veolia, umožnily snížit tuto částku na 142,5 milionu EUR navýšených o převzetí části výdajů spojených s připojištěním důchodců společnosti SNCM (tj. o 15,5 milionu EUR).
84.
Po otevřeném, transparentním a nediskriminačním výběrovém řízení bylo nakonec dne 13. října 2005 za velmi obtížných finančních a sociálních okolností dosaženo shody mezi státem a společnostmi BCP a VT. Společnost VT je tak odvětvovým provozovatelem společnosti SNCM (s podílem 28 %), zatímco skupina BCP je hlavním akcionářem s podílem 38 %. Především vůči zaměstnancům se stát zavázal zůstat akcionářem společnosti s podílem ve výši 25 % (69). Společnosti BCP a VT vypracovaly pro společnost SNCM podnikatelský plán, který byl sdělen Evropské komisi dne 7. dubna 2006.
a) Obsah memoranda o porozumění
85.
Memorandum o porozumění, na jehož základě se 75 % kapitálu společnosti převádí na soukromé nabyvatele, bylo podepsáno mezi zúčastněnými stranami (BCP, VT a CGMF) dne 16. května 2006.
86.
V části II memoranda o porozumění se uvádí, že se společnost CGMF zavazuje schválit, upsat a plně splatit navýšení kapitálu společnosti SNCM v celkové výši 142,5 milionu EUR.
87.
Jako doplněk navýšení kapitálu se společnost CGMF zavazuje dát k dispozici společnosti SNCM částku 38,5 milionu EUR formou zálohy na běžný účet. Tato záloha na běžný účet, kterou předá společnost SNCM do rukou správce vázaného účtu (banka CIC), je určena na financováni části nákladů zvaných „na velkorysost“, které doplní částky vyplácené uplatněním zákonných a smluvních opatření v případě plánu snižování počtu zaměstnanců provedeného nabyvateli. Vyplácení vyrovnání nad náhrady stanovené právními a smluvními ustanoveními probíhá na individuálním a jmenovitém základě a týká se zaměstnanců, kteří opustili podnik a jejichž pracovní smlouva byla vypovězena.
88.
Tento mechanismus je uveden v článku II.2 protokolu o postoupení ze dne 16. května 2006, který stanoví, že tento účet je určen „k financování části nákladů spojených s dobrovolnými odchody nebo s vypovězením pracovní smlouvy […] a představuje přídavek k různým částkám povinně vyplácených zaměstnavatelem na základě zákonných a smluvních ustanovení“. Správce vázaného účtu má „za úkol uvolňovat prostředky postupně podle toho, jak dotčení zaměstnanci, kteří nejsou převedeni na jiná pracovní místa v rámci skupiny SNCM, budou skutečně opouštět společnost a uvolnit zůstatek spravované částky v okamžiku, kdy skončí jeho úloha správce“. Fungování tohoto účtu je předmětem dohody o správě účtu, která je přílohou memoranda o porozumění. Použití vázaného účtu vyžaduje, aby společnost SNCM předala předsedovi správní rady CGMF jmenovitý seznam osob, jejichž pracovní smlouva byla vypovězena a pro něž se žádá o použití vázaného účtu, a rovněž měsíční přehled čistých výdajů, jenž představuje podrobné vyúčtování všech náhrad a nákladů vyplacených dotčeným zaměstnancům. Společnost SNCM souběžně oznamuje správci účtu „skutečné dodatečné měsíční náklady“ na zaměstnance, které odpovídají přídavku k různým částkám povinně vyplácených zaměstnavatelem na základě zákonných a smluvních ustanovení. Celková výše dodatečných opatření „z velkorysosti“ státu nesmí v žádném případě přesáhnout částku 38,5 milionu EUR, a pokud by tato dodatečná sociální opatření nedosáhla do tří roků od postoupení společnosti této hranice, bude zůstatek vrácen státu.
89.
Po těchto krocích část III memoranda o porozumění stanoví, že společnost CGMF postoupí soukromým nabyvatelům své akcie, které představují 75 % podílů základního kapitálu společnosti, a vázaný účet určený na financování té části sociálního plánu, která přesahuje zákonné a smluvní povinnosti.
90.
Část III memoranda o porozumění rovněž stanoví, že společnosti BCP a VT přistoupí k dodatečnému navýšení kapitálu ve výši 8,75 milionu EUR a že z této částky bude společnost SNCM čerpat podle svých potřeb hotovosti. V části III odst. 2.7 memoranda o porozumění se stanoví, že hodnota akcií společnosti CGMF se v každém okamžiku rovná jejich původní jmenovité hodnotě zvýšené o […] (60) % jejich splacené jmenovité hodnoty vynásobené součinitelem D/365, přičemž D představuje počet dní od data uplatnění, s odečtením všech vyplacených částek (např. dividend). Tato ustanovení se neuplatňují v případě soudního vyrovnání nebo likvidace společnosti.
91.
Memorandum o porozumění (část III.5) obsahuje zrušující doložku k postoupení společnosti SNCM, která může být uplatněna současně nabyvateli v případě, že dojde k jedné z následujících událostí, protože tyto události by mohly zpochybnit jejich podnikatelský záměr a obnovení životaschopnosti společnosti:
-
nepřidělení smlouvy o pověření veřejnou službou pro námořní dopravu na Korsiku pro období, které začíná dnem 1. ledna 2007, nebo její přidělení za značně zhoršených podmínek;
-
jakékoli záporné rozhodnutí Evropské komise nebo rozsudek Tribunálu či Soudního dvora, jako je například odmítnutí postoupení nebo stanovení podmínek se zásadním dopadem na hodnotu společnosti, a to do šesti roků ode dne, kdy partneři nabudou práv nad společností.
92.
Část VII memoranda o porozumění stanoví, že společnost CGMF převezme část sociálních závazků společnosti SNCM týkajících se nákladů na zdravotní připojištění jejích důchodců, které byly odhadnuty na 15,5 milionu EUR počínaje dnem převedení vlastnictví podniku.
93.
Způsoby správy a řízení podniku jsou upřesněny v části IV memoranda o porozumění. Je zde uvedeno, že dojde ke změně způsobu řízení společnosti SNCM, která se přemění v akciovou společnost s představenstvem a dozorčí radou. Dozorčí rada se bude skládat z 10 a později ze 14 členů. Přechodně jí bude předsedat zástupce státu. Pokud bude společnosti SNCM přiděleno pověření veřejnou službou, předsedu dozorčí rady nahradí zástupce společnosti BCP. Představenstvo má potom za úkol zajistit provozní řízení společnosti SNCM.
94.
Dne 26. května 2006 schválila francouzská vláda postoupení SNCM a výše uvedená opatření.
b) Opatření
95.
S ohledem na výše uvedené skutečnosti obsahuje memorandum o porozumění tři druhy státních opatření, a jsou proto důvodem pro jejich posouzení z hlediska pravidel Společenství pro státní podporu:
-
postoupení 75 % podílu ve společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR (kapitálový vklad ve výši 142,5 milionu EUR a převzetí nákladů na zdravotní připojištění ve výši 15,5 milionu EUR);
-
záloha na běžný účet poskytnutá společností CGMF ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch propuštěných zaměstnanců společnosti SNCM;
-
navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR upsané společností CGMF společně a současně se vkladem ve výši 26,25 milionu EUR provedeným společnostmi VT a BCP.
-
zrušující doložka postoupení (70).
2.4. OBLAST PŮSOBNOSTI TOHOTO ROZHODNUTÍ
96.
Toto konečné rozhodnutí se týká opatření, která provedla Francie ve prospěch společnosti SNCM od 18. února 2002, a to:
-
zůstatku vkladu kapitálu ve prospěch společnosti SNCM společností CGMF ve výši 76 milionů EUR poskytnutých v roce 2002, tj. částky 15,81 milionu EUR;
-
záporné ceny při prodeji společnosti SNCM společností CGMF ve výši 158 milionů EUR;
-
zálohy na běžný účet poskytnuté společností CGMF ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch propuštěných zaměstnanců společnosti SNCM;
-
navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, které upsala společnost CGMF.
97.
Toto rozhodnutí se netýká vyrovnání za závazky veřejné služby společnosti SNCM za období 1991-2001, jehož slučitelnost potvrdil rozsudek Tribunálu ze dne 11. září 2012 (71).
98.
Netýká se rovněž přezkumu minulých a budoucích finančních vyrovnání ve prospěch společnosti SNCM za závazky veřejné služby v období 2007-2013, která jsou předmětem samostatného řízení (72).
99.
Dále je nutno připomenout, že proti rozsudku ze dne 11. listopadu 2012 byla u Soudu podána dvě odvolání, a to společností SNCM a Francií ve spojených věcech C-533/12 P a C-536/12 P. Toto rozhodnutí je ale přijímáno z důvodu provedení napadeného rozsudku a pouze proto, že tento rozsudek zrušil rozhodnutí ze dne 8. července 2008. Pokud by za těchto okolností měl přezkum odvolání vést k částečnému nebo úplnému zrušení rozsudku ze dne 11. listopadu 2012 a vyvolat obnovení platnosti některých částí rozhodnutí ze dne 8. července 2008, které tento rozsudek zrušil, stalo by se toto rozhodnutí neplatným již z důvodu těchto odvolacích rozsudků, pokud by se týkalo opatření, jejichž platnost byla tímto způsobem obnovena.
2.5. DŮVODY, KTERÉ VEDLY K ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ V ROCE 2002 A K JEHO ROZŠÍŘENÍ V ROCE 2006
2.5.1. Zahájení formálního vyšetřovacího řízení v roce 2002
100.
Ve svém rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 o zahájení řízení Komise sice uznala, že společnost SNCM je podnikem v obtížích, ale vyjádřila také pochybnosti o souladu oznámených opatřeních s kritérii uvedenými v bodě 3.2.2 pokynů z roku 1999, které v té době platily.
101.
Komise vyjádřila určité pochybnosti o plánu restrukturalizace vzhledem k tomu, že chyběl rozbor příčin ztrát podniku. Obzvláště si pak Komise kladla otázky o spojitosti mezi ztrátami a závazky veřejné služby, o dopadech politiky nákupů plavidel společností SNCM na výsledkové účty a o plánovaných opatřeních na zvýšení produktivity podniku.
102.
Kromě toho Komise zdůraznila určité nedostatky plánu restrukturalizace, a to především nepřítomnost konkrétních opatření ke snížení mezispotřeby a nepřítomnost informací o budoucí cenové politice společnosti SNCM.
103.
Komise si rovněž kladla otázky o účinnosti metody výpočtu, kterou zvolily francouzské orgány ke stanovení částky navýšení kapitálu, a o předpokladech zvolených pro vypracování finančních simulací.
2.5.2. Rozšíření formálního vyšetřovacího řízení v roce 2006
104.
Rozhodnutím ze dne 13. září 2006 se Komise rozhodla rozšířit formální vyšetřovací řízení z roku 2002 na opatření plánovaná v rámci převedení společnosti SNCM do soukromého sektoru.
105.
V případě, že by toto navýšení kapitálu bylo označeno za slučitelnou státní podporu podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, Komise soudila, že by mělo být posuzováno podle pokynů Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (dále jen „pokyny z roku 2004“) (73). Vzhledem k tomu, že výše podpory na restrukturalizaci by měla být výrazně nižší než částka oznámená v roce 2002 a schválená v roce 2003, vyjádřila Komise pochybnosti o vhodnosti zachovat všechna protiplnění uložená společnosti SNCM v rozhodnutí z roku 2003.
106.
Komise rovněž vyjádřila pochybnosti o dodržování podmínek stanovených rozhodnutím z roku 2003, a to zásady price leadership a počtu zpátečních plaveb na Korsiku.
107.
Pokud jde o zápornou cenu postoupení společnosti SNCM, vyjádřila Komise pochybnosti o souladu navýšení kapitálu státem před postoupením společnosti SNCM se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství. Komise vyjádřila zejména své pochybnosti, pokud jde o platnost výpočtu nákladů na vyrovnání, které by měl stát jako akcionář uhradit v případě úpadku společnosti SNCM.
108.
Komise zpochybnila skutečnost, že lze finanční opatření odůvodnit na základě pokynů z roku 2004.
109.
Komise také vyjádřila pochybnosti ohledně druhého navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, pokud jde o dodržení zásady souběžnosti soukromého a veřejného investování a o stejné podmínky úpisu ve smyslu judikatury.
110.
Komise nakonec vyjádřila pochybnosti v tom smyslu, že dodatečná sociální opatření ve výši 38,5 milionu EUR určená na podporu pro jednotlivce mohou představovat nepřímé zvýhodnění podniku. Zdůraznila také riziko možného rozporu při zahrnutí dodatečných náhrad za propuštění do rizik nesených informovaným investorem.
III. PŘIPOMÍNKY FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ K ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
3.1. NAVÝŠENÍ KAPITÁLU V ROCE 2002
111.
Plán restrukturalizace oznámený v roce 2002 spočíval ve vkladu kapitálu ve výši 76 milionů EUR, z nichž 53,48 milionu EUR odpovídalo vyrovnání za veřejnou službu. Při zohlednění prodejů aktiv, ke kterým přistoupila společnost SNCM (74), skutečně vyplacená částka podpory dosahuje výše 69 292 400 EUR. Pokud se u částky 53,48 milionu EUR jedná o slučitelnou podporu, francouzské orgány soudí, že částka, která se má považovat za podporu na restrukturalizaci na základě oznámení z roku 2002, dosahuje údajně výše 15,81 milionu EUR.
3.2. OPATŘENÍ PO NAVÝŠENÍ KAPITÁLU V ROCE 2002
112.
Francie úvodem připomíná, že závažnost stávek v období 2004-2005 a zhoršení ekonomické a finanční situace společnosti SNCM přiměly v lednu 2005 akcionářský stát k vyhlášení výběrového řízení pro soukromé investory a k zavedení nouzových opatření (zejména prodej plavidla Asco a podílu ve společnosti Sud-Cargos (75)).
3.2.1. Záporná prodejní cena společnosti SNCM
113.
Na základě tehdy platné judikatury Společenství v této oblasti francouzské orgány vyzývají Komisi, aby vzala v úvahu, že záporná prodejní cena společnosti SNCM ve výši 158 milionů EUR neobsahuje žádné opatření označitelné za podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, protože se francouzský stát údajně choval jako soukromý investor v tržním hospodářství.
114.
Francie úvodem upozorňuje, že konečná cena ve výši 158 milionů EUR, která je nižší než záporná cena, kterou původně požadovali nabyvatelé na základě svého auditu společnosti SNCM, je výsledkem vyjednávání o postoupení kontroly probíhajícího v rámci volné, transparentní a nediskriminační hospodářské soutěže, a představuje proto tržní cenu.
115.
Francie se domnívá, že pokud hledání soukromého partnera společnosti SNCM proběhlo v rámci otevřené, transparentní a nediskriminační hospodářské soutěže, na jejímž základě byla vybrána nejlepší nabídka, je prodejní cena cenou tržní.
116.
Podle francouzských orgánů měl prodej za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR proběhnout v souladu s tehdy platnou judikaturou Společenství a s rozhodovací praxí Komise za co nejvýhodnějších podmínek pro stát, a neobsahuje tak údajně žádný prvek podpory. Francie se domnívá, že tato záporná cena je nižší než náklady na likvidaci, které by stát musel zaplatit v případě likvidace podniku.
117.
K tomuto závěru by se údajně došlo jak uplatněním přístupu podle judikatury Soudního dvora Evropských společenství (dále jen „judikatura ve věci Gröditzer“ (76)), tak uplatněním přístupu založeného na analýze skutečných nákladů na likvidaci společnosti SNCM (rozhodnutí ABX (77)).
118.
Pokud jde o první metodu založenou na judikatuře ve věci Gröditzer, Francie uvádí, že tento rozsudek potvrdil posouzení Komise v jejím rozhodnutí ze dne 8. července 1999, podle nějž „pouze likvidační hodnota […] aktiv, […], musí být zohledněna jako likvidační náklady“ (78).
119.
V tomto ohledu zprávy společnosti CGMF (79) a kabinetu Oddo-Hastings (80) odhadují likvidační hodnotu aktiv na minimálně 190,3 milionu EUR ke dni 30. září 2005 (81).
120.
Pokud proto „stát jako vlastník podílů určité společnosti nese odpovědnost za její dluhy jen do výše likvidační hodnoty jejích aktiv“ (judikatura ve věci Hytasa (82)), Francie tvrdí, že likvidační hodnota aktiv společnosti odhadovaná na minimálně 190,3 milionu EUR je podstatně vyšší než záporná prodejní cena ve výši 158 milionů EUR.
121.
K druhé metodě Francie uvádí, že vychází z rozhodnutí Komise o státní podpoře, kterou poskytla Belgie společnosti ABX Logistics, v němž Komise prověřila zápornou prodejní cenu, která stejně jako v tomto konkrétním případě měla povahu tržní ceny, tím, že ji porovnala s náklady, které by akcionářský stát skutečně nesl v rámci smírné nebo soudní likvidace, tak jak bylo znalecky posouzeno nezávislou třetí stranou. Podle Francie Komise v tomto rozhodnutí uznává zejména platnost určitého počtu nákladů, které mohly být výsledkem žaloby věřitelů na vyrovnání pasiv nebo likvidace v jiných odvětvích skupiny likvidující svoji dceřinou společnost.
122.
Na základě zpráv společnosti CGMF a kabinetu Oddo-Hastings se francouzské orgány domnívají, že by se všechny skutečné náklady, které by musela nést Francouzská republiky jako akcionář, pohybovaly ke dni 30. září 2005 mezi 312,1 a 361 miliony EUR. Tato částka se skládá z:
-
Ø [70-80] (60) milionů EUR na základě sociálního plánu v rámci kolektivní dohody, jenž zahrnuje všechny náklady spojené se zrušením pracovní smlouvy a které nese podle kolektivní smlouvy podnik;
-
Ø [30-40] (60) milionů EUR na základě sociálního plánu mimo rámec kolektivní dohody, jenž zahrnuje všechny náklady spojené s průvodními opatřeními vyplývajícími ze zákonných a předpisových povinností společnosti SNCM v případě propouštění a nepřímé náklady spojené se sociálním plánem v rámci kolektivní smlouvy;
-
Ø [200-210] (60) až [250-260] (60) milionů EUR na základě doplňkových náhrad za propuštění, k jejichž úhradě, jakožto doplňku k náhradám vyplaceným na základě sociálního plánu v rámci a mimo rámec kolektivní dohody, by soud uplatněním judikatury rozsudku odvolacího soudu ve městě Rouen ze dne 22. března 2005 ve věci Aspocomp Group Oyj údajně odsoudil stát.
123.
Tato metoda zohledňuje zejména riziko, že by byl francouzský stát vyzván k „vyrovnání pasiv“, pokud by ho soud musel považovat za skutečný řídící orgán společnosti SNCM. Francouzské orgány se domnívají, že riziko žaloby na vyrovnání pasiv nelze vyloučit, a to zejména s ohledem na předchozí případ, o kterém rozhodoval ve Francii Kasační soud (83). Francouzské orgány tak v několika dopisech zaslaných Komisi tvrdily, že předpoklad odsouzení státu vnitrostátním soudcem k vyrovnání pasiv podniku, který řídí, by byl více než pravděpodobným scénářem a že by měl být zohledněn při výpočtu skutečných nákladů případné likvidace společnosti SNCM.
124.
Ke dni 30. září 2005 by zbytková hodnota aktiv společnosti SNCM (tedy 190,3 milionu EUR) po zaplacení přednostních pohledávek údajně činila 36,5 milionu EUR. Ostatní náklady zohledněné v rámci žaloby na stát kvůli vyrovnání pasiv zahrnují zejména náklady spojené s vypovězením hlavních smluv o provozování, náklady spojené s ukončením leasingu plavidel a uhrazení dluhů vázaných podpisem, což by vedlo k nedostatečnosti aktiv ve výši 134,4 milionu EUR. Francouzské orgány se domnívají, že stát by byl odsouzen k uhrazení 85 až 100 % této částky.
125.
Francouzské orgány se mimoto domnívají, že v důsledku svého propojení se společností SNCM a podle jiné francouzské judikatury (84) by likvidace podniku mohla vést k tomu, že by soud nařídil vyplatit zaměstnancům odškodnění. Francouzské orgány se na základě této judikatury domnívají, že by bylo více než pravděpodobné, že by soud stanovil výši dodatečné náhrady na základě náhrady, která by byla vyplacena v rámci sociálního plánu předloženého před likvidací.
126.
Podle tohoto přístupu prokazuje analýza skutečných nákladů, které by musel uhradit akcionářský stát, že náklady pro stát při prodeji společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR jsou nižší než skutečné náklady, které by stát musel uhradit v případě soudní likvidace společnosti.
127.
V důsledku toho se francouzské orgány domnívají, že tato částka nemůže být označena za státní podporu.
3.2.2. Společný kapitálový vklad akcionářů
128.
Francie se domnívá, že se touto účastí zachovala jako informovaný investor, neboť na jedné straně zasáhla souběžně a minoritně po boku společností BCP a VT a na druhé straně jí tato účast přináší odměnu ve formě fixního kapitálu ve výši […] (60) % ročně, což stát zbavuje rizik spojených s prováděním podnikatelského plánu. Francie vysvětluje, že tato míra výnosnosti je pro soukromého investora velmi uspokojivá (85). Francie nicméně upřesňuje, že v případě konkurzního řízení, právní likvidace společnosti SNCM nebo uplatnění zrušující doložky nabyvateli by neměla nárok na žádnou odměnu.
3.2.3. Doplňková sociální opatření (podpora pro jednotlivce)
129.
Francie se odvolává na rozhodovací praxi Komise, a to zejména v případě společnosti SFP - Société française de production (86), a domnívá se, že toto financování představuje podporu pro jednotlivce, ze které nemá prospěch podnik. Provádění doplňkových sociálních opatření ve prospěch propuštěných osob z veřejných prostředků, aniž by tato opatření zaměstnavateli snížila jeho běžné náklady, tak spadá údajně do sociální politiky členských států a nepředstavuje státní podporu.
3.2.4. Odstranění omezení stanovených zrušeným rozhodnutím z roku 2003
130.
Francouzské orgány na jedné straně připomínají, že v období 2003-2006 byly provedeny a dodrženy všechny podmínky uložené rozhodnutím z roku 2003. Na druhé straně se francouzské orgány domnívají, že tato opatření již nejsou nutná k tomu, aby se předešlo narušení hospodářské soutěže, a že jejich zachování by bylo v rozporu se zásadou proporcionality s ohledem na omezení částky podpory na restrukturalizaci, která je nyní snížena na 15,81 milionu EUR. Francouzské orgány se především domnívají, že je nutno zrušit podmínky, které by stále ještě mohly být uplatňovány, tedy podmínky ohledně zákazu modernizovat flotilu lodí společnosti SNCM, ohledně dodržování zásady price leadership v případě sazeb a ohledně zachování určité četnosti spojení.
3.3. ZÁVĚR
131.
Pokud by Komise přesto měla všechna nová opatření nebo jejich část označit za státní podporu, Francie upozorňuje Komisi na skutečnost, že nová opatření tím, že zajistí životaschopnost společnosti SNCM, umožní údajně zachovat konkurenční prostředí na dotčených trzích, a to zejména na trhu dopravní obslužnosti Korsiky. Podle Francie je právě tento prvek jednou ze zásad pokynů pro záchranu podniku v obtížích, jak připomněla Komise v této věci (283. bod odůvodnění jejího zrušeného rozhodnutí) a Tribunál ve svém rozsudku ze dne 15. června 2005 (117. bod odůvodnění). Tribunál zejména připomněl, že Komise při výkonu své široké posuzovací pravomoci může usoudit, že přítomnost určitého podniku je nutná, aby se zabránilo vzniku posílené oligopolní struktury na předmětných trzích.
132.
Pokud jde o stanovení případných protiplnění požadovaných po společnosti SNCM, Francie navrhuje, aby Komise zohlednila strukturu trhu. Snížení kapacit společnosti SNCM by totiž posílilo nyní dominantní postavení společnosti CFF na trhu dopravní obslužnosti Korsiky (87).
133.
Podle francouzských orgánů odpovídá údajně plán restrukturalizace ve své aktualizované podobě kritériím slučitelnosti stanoveným Komisí v pokynech z roku 1999 a 2004. Všechna opatření uvedená v souvislosti s privatizací společnosti SNCM mají také podle těchto orgánů umožnit od konce roku 2009 obnovení životaschopnosti společnosti SNCM v dlouhodobém výhledu a jsou omezena na minimum nutné pro návrat k této životaschopnosti.
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1. ROZHODNUTÍ Z ROKU 2002 O ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ
4.1.1. Připomínky společnosti Corsica Ferries (CFF)
134.
Společnost CFF nejprve popírá, že by společnost SNCM byla podnikem v obtížích ve smyslu pokynů (88), a poté se zabývá otázkou schopnosti společnosti SNCM stát se ziskovou na spojích bez dotací. Společnost CFF také uvádí, že v rozporu s tím, co je uvedeno v plánu restrukturalizace (89), je spojení do Livorna stále zajišťováno.
135.
Ohledně otázky snížení nákladů společnost CFF lituje, že nemá přístup k některým prvkům plánu restrukturalizace, k němuž její zástupci vznesli kritické připomínky (90).
136.
Společnost CFF se domnívá, že francouzskými orgány vypočítaná částka ve výši 76 milionů EUR je čistě fiktivní (91), zatímco poměr 79 % mezi vlastním kapitálem a finančním zadlužením stanovený francouzskými orgány jí připadá nadhodnocený (92). Pokud jde o účasti společnosti SNCM, společnost CFF poznamenává, že některé dceřiné společnosti nejsou pro činnosti námořní společnosti nutné (93).
137.
Společnost CFF uzavírá, že cílem plánu podpory je obejít nařízení o kabotáži a zbavit smyslu veřejnou soutěž na zajištění dopravní obslužnosti Korsiky z Marseille. Společnost CFF naléhá, aby navrhovaná státní podpora neumožnila společnosti SNCM agresivnější komerční nabídku. Navrhuje, aby státní podpora na restrukturalizaci byla poskytnuta jen v roce 2007 a pouze v případě, pokud by společnost SNCM prohrála příští veřejnou soutěž v roce 2006, což je podle ní jediná situace, která by veřejné námořní společnosti skutečně způsobila obtíže.
4.1.2. Připomínky společnosti STIM
138.
Společnost STIM, která je hlavním akcionářem společnosti SMN, zdůrazňuje, že podíly společnosti SNCM ve společnosti CMN je nutno analyzovat jako výlučně finanční aktiva. Podle společnosti STIM jsou společnosti CMN a SNCM nezávislé a kromě spoje z Marseille si konkurují na ostatních trasách, přestože jsou obě společnými smluvními stranami v rámci smlouvy o pověření veřejnou službou.
139.
Dopis uvádí, že by se společnost STIM se zavázala „k odkoupení části nebo pokud možno celého podílu společnosti SNCM ve společnosti CMN“, jehož cenu odhaduje na 15 až 17 milionů EUR, pokud by Komise v podmínkách uložených ve svém konečném rozhodnutí došla k závěru, že „takovýto prodej je nutný pro dobré vyvážení plánu restrukturalizace“.
4.1.3. Připomínky zástupců místních samospráv
140.
Primátor města Marseille, předseda generální rady departementu Bouches-du-Rhône a předseda rady regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur zdůrazňují hospodářský význam společnosti SNCM pro regionální hospodářství.
141.
Předseda rady regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur doplňuje, že existují všechny předpoklady k tomu, aby plán restrukturalizace společnosti SNCM zaručil životaschopnost podniku.
142.
Předseda výkonné rady Korsického shromáždění předal usnesení uvedeného orgánu ze dne 18. prosince 2002, během nějž Korsické shromáždění vydalo „kladné stanovisko“ k projektu navýšení kapitálu společnosti SNCM.
4.1.4. Připomínky Korsického dopravního úřadu (OTC)
143.
OTC uvádí, že společnost SNCM je dnes jedinou společností schopnou plnit požadavky smlouvy ohledně přepravy cestujících a že její zánik by tak „okamžitě vyvolal výrazné omezení služeb“. Kromě toho připomíná význam společnosti SNCM pro hospodářství Korsiky.
4.2. ROZHODNUTÍ Z ROKU 2006 O ROZŠÍŘENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ
4.2.1. Připomínky společnosti Corsica Ferries (CFF)
144.
Společnost CFF zdůrazňuje, že dotčené finanční částky jsou vysoké, neúměrné ve vztahu k obratu společnosti SNCM a že byly společnosti SNCM vyplaceny ještě předtím, než se Komise vyjádřila k jejich kvalifikaci podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
145.
Společnost CFF upozorňuje Komisi na skutečnost, že podpora francouzského státu určená společnosti SNCM má strategický význam pro rozvoj společnosti CFF. Tato nepovolená opatření údajně umožňují společnosti SNCM velmi agresivní cenovou politiku na spojích, kde společnost CFF působí již 10 let a kde poprvé od začátku svého působení ztrácí část trhu.
146.
Pokud jde o postup při veřejné soutěži na prodej společnosti, společnost CFF se domnívá, že nebyl zcela transparentní, protože vybraná společnost, konkrétně společnost BCP, již nevykonává provozní řízení společnosti SNCM, neboť svoje místo postoupila skupině VT. Jelikož se finanční okolnosti změnily a staly se mnohem příznivějšími pro nabyvatele, společnost CFF si klade otázku uplatnění zásady rovného zacházení s investory, kterou by se celá transakce měla řídit.
147.
Pokud jde o zápornou prodejní cenu ve výši 158 milionů EUR, společnost CFF pochybuje, že bylo v tomto konkrétním případě uplatněno měřítko informovaného investora v tržním hospodářství. Společnost CFF si na jedné straně klade otázku, zda je opravdu možné považovat danou transakci za zásah státu, který proběhl souběžně s výrazným a současným zásahem dotčených soukromých subjektů za srovnatelných podmínek, když stát navýšil kapitál před společným navýšením ze strany akcionářů a novým plánem restrukturalizace. Na straně druhé se domnívá, že informovaný investor by ve vážné finanční situaci společnosti SNCM zasáhl dříve, aby zabránil znehodnocení své investice (94).
148.
Společnost CFF se domnívá, že odkaz na věc „ABX Logistics“ není relevantní. Kromě skutečnosti, že okolnosti této záležitosti nejsou přenesitelné na tento konkrétní případ, společnost CFF zdůrazňuje významný příspěvek příjemce podpory v uvedené záležitosti, což zjevně není případ společnosti SNCM. Podle společnosti CFF rozhodnutí Komise z roku 2006 nezohlednilo náklady spojené s rizikem soudních řízení v rámci likvidace dotčeného podniku. V této souvislosti se společnost CFF domnívá, že vnitrostátní judikatura, na kterou se odvolává Francie, aby odůvodnila náklady spojené s likvidací společnosti SNCM, se na tento konkrétní případ nevztahuje. Podle společnost CFF Kasační soud ve věci „Mines et produits chimiques de Salsignes“ vůbec neuvádí přímou zodpovědnost státu v případě likvidace podniku, jehož je stát akcionářem, ale zmiňuje spíše možnost podat kvůli uhrazení sociálních závazků žalobu na veřejnoprávní instituci průmyslové a obchodní povahy a nemožnost jejího vedení vymanit se ze svých povinností odkazem na zásah veřejné moci.
149.
Pokud jde o možnost uplatnění judikatury odvolacího soudu v městě Rouen ve věci Aspocomp na tento konkrétní případ, společnost CFF zdůrazňuje, že případ, který je předmětem této judikatury, jež spočívá v odsouzení mateřské společnosti k vyplacení sociálního odškodnění zaměstnancům dceřiné společnosti za „nedodržení dohody“ schválené mateřskou společností, je značně vzdálen od okolností případu společnosti SNCM. Neexistuje tedy jisté riziko, že by společnost CGMF nebo stát byly odsouzeny k úhradě odstupného při výpovědích v případě soudní likvidace. Společnost CFF vyjadřuje pochybnosti o vyčísleném odhadu ostatních sociálních nákladů, neboť se zřejmě liší podle jednotlivých znalců, kteří byli vyzváni k jejich odhadnutí.
150.
Společnost CFF se domnívá, že uplatnění judikatury Společenství ve věci „Gröditzer“ a „Hytasa“ na tento konkrétní případ může vést pouze k závěru, že se stát nechoval jako soukromý investor, jelikož v souladu s uvedenou judikaturou svůj kapitálový vklad spojil s prodejem 75 % svého podílu ve společnosti SNCM, a tím si stejnou měrou snížil výhledy na budoucí zisk.
151.
Společnost CFF se domnívá, že srovnání nákladů na likvidaci a nákladů na navýšení kapitálu by mělo zohlednit hodnotu aktiv, která je v obou případech převedena na nabyvatele. Společnost CFF odhaduje hodnotu aktiv postoupených nabyvatelům na 640 až 755 milionů EUR (95), a to vzhledem k tržní hodnotě plavidel společnosti SNCM, kterou společnost CFF odhaduje na 644 až 664 milionů EUR k srpnu roku 2006.
152.
Pokud jde o posouzení opatření přijatých po navýšení kapitálu v roce 2002 jako podpory na restrukturalizaci, společnost CFF se domnívá, že společnost SNCM sice splňovala podmínky podniku v obtížích podle pokynů z roku 2004 v období před prvním navýšením kapitálu ve výši 142,5 milionu EUR, avšak toto označení je značně sporné pro období, které předcházelo druhému navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, protože došlo k obnově vlastního kapitálu.
153.
Pokud jde o životaschopnost podniku, společnost CFF zdůrazňuje, že prodej společnosti SNCM je jen částečný a není neodvolatelný vzhledem na zrušující doložky vyjednané s nabyvateli. Tato skutečnost je důležitým prvkem nejistoty ohledně vůle a schopnosti nabyvatelů ozdravit společnost SNCM a zdrojem pochybností o trvalé životaschopnosti podniku. Společnost CFF také uvádí, že v rozporu s požadavky pokynů z roku 2004 francouzské orgány neplánovaly ukončit činnosti, které by i po restrukturalizaci zůstaly strukturálně ztrátové (96). Společnost CFF se dále vyjadřuje skepticky k plánu snížení nákladů, protože údajně došlo k rozrůstání flotily plavidel společnosti SNCM (97), a k plánu snížení počtu zaměstnanců vzhledem k neúspěchu sociálního plánu z roku 2002.
154.
Společnost CFF pochybuje, že by nové státní podpory byly omezeny na nezbytné minimum, a to jednak kvůli nejasnosti ohledně toho, na co se vlastně vztahují sociální náklady, a jednak kvůli obsahu zápisu z valné hromady společnosti SNCM dne 28. dubna 2006, z něhož vyplývá, že část této státní podpory údajně sloužila ke krytí provozních ztrát společnosti v roce 2006 a 2007. Společnost CFF se rovněž domnívá, že nabyvatelé společnosti SNCM nepřispívají výrazným způsobem k restrukturalizaci podniku.
155.
Aby se zabránilo neoprávněnému narušování hospodářské soutěže, společnost CFF považuje za nutné obnovit a upřesnit protiplnění uložená společnosti SNCM v roce 2003 a přidat nová týkající se omezení přítomnosti společnosti SNCM na trhu (98). Společnost CFF se také domnívá, že nebyla dodržena část opatření uložená společnosti SNCM rozhodnutím z roku 2003. Společnost SNCM údajně zakoupila nová plavidla v rozporu s článkem 2 rozhodnutí Komise z roku 2003. Společnost SNCM dále nepostoupila svůj podíl ve společnosti CCM v rozporu s článkem 3 rozhodnutí Komise. A konečně společnost SNCM vedla od roku 2003 agresivní cenovou politiku a její ceny byly v rozporu s článkem 4 uvedeného rozhodnutí nižší než ceny společnosti CFF (jízdenky byly při stejných nebo srovnatelných službách až o 30 % levnější).
156.
Pokud jde o povahu druhého navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, společnost CFF se domnívá, že kromě souběžnosti veřejných a soukromých investic musí být soukromý zásah významný a uskutečněný ve srovnatelných podmínkách, aby bylo možné uznat zásah státu za platný. V tomto konkrétním případě nebyly tyto dvě podmínky splněny. Na jedné straně vklad nabyvatelů, který je striktně vázán na první navýšení kapitálu o 142,5 milionu EUR, nebyl významný. Na druhé straně zásah nabyvatelů nebyl proveden za podmínek srovnatelných s podmínkami státu, a to zejména kvůli zrušující doložce a očekávané výnosnosti minoritního podílu společnosti CGMF.
157.
Pokud jde o opatření sociální povahy ve výši 38,5 milionu EUR, společnost CFF napadá označení této částky jako podpory pro jednotlivce. Je sice pravda, že tuto částku využívají přímo zaměstnanci společnosti SNCM, ale společnost CFF zdůrazňuje, že uvedené opatření by mohlo mít pro společnost SNCM nepřímé pozitivní účinky, a to zejména v podobě uklidnění sociálních vztahů.
4.2.2. Připomínky společnosti STIM
4.2.2.1. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
158.
Pokud jde o negativní prodejní cenu ve výši 158 milionů EUR, společnost STIM se domnívá, že nejde o tržní cenu vytvořenou na základě otevřené a nediskriminující hospodářské soutěže, protože k navýšení kapitálu došlo za podmínek odlišných od podmínek, které mají být pro soukromého investora obvykle směrodatné. Společnost STIM se totiž domnívá, že nové ocenění čistých účetních aktiv by umožnilo likvidaci v nejhorším případě bez nákladů pro stát, ale možná i ziskovou, že prodejní cena je v poměru k hodnotě podniku směšná (společnost STIM tuto hodnotu odhaduje na 350 milionů EUR) a že státní podpora je neúměrná potřebám podniku.
159.
Společnost STIM také upozorňuje Komisi na nepřiměřenost zrušující doložky převodu společnosti SNCM do soukromého sektoru.
160.
Společnost STIM napadá odůvodnění prodeje za zápornou cenu, které vychází z málo realistického předpokladu, že se jedná ze sociálního hlediska o obtížnou likvidaci.
161.
Pokud jde o druhé navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, společnost STIM se domnívá, že tento kapitálový vklad nedodržuje zásadu soukromého investora v tržním hospodářství z důvodu nedostatečných záruk návratnosti investic. Společnost STIM nesouhlasí s argumentem souběžnosti soukromých a veřejných investic, který byl použit, aby se popřelo, že se u tohoto vkladu jedná o státní podporu. Takováto souběžnost, pokud bude vůbec prokázána, je pouze příznakem a sama o sobě nemůže být kritériem pro posouzení (99). Společnost STIM tvrdí, že tento vklad údajně představuje záruku francouzské vlády nabyvatelům, že společnosti SNCM bude přiděleno pověření veřejnou službou pro dopravní obslužnost Korsiky.
162.
Pokud jde o 38,5 milionu EUR podpory pro jednotlivce, společnost STIM se domnívá, že ve skutečnosti je účelem této částky poskytnout společnosti SNCM prostředky, aby mohla dodržet některé podstatné aspekty ozdravného plánu předloženého Komisi, které nebyly provedeny, a to zejména snížení počtu zaměstnanců.
4.2.2.2. Slučitelnost s pokyny z roku 2004
163.
Společnost STIM se domnívá, že podpory poskytnuté společnosti SNCM nejsou omezeny na nezbytné minimum. Příspěvek společnosti SNCM a nabyvatelů k plánu restrukturalizace je údajně nedostatečný vzhledem k podmínkám stanoveným pokyny z roku 2004 a není prokázáno, že situace společnosti SNCM byla natolik výjimečná, aby bylo možno odůvodnit méně vysoký vlastní příspěvek. Společnost STIM dále poukazuje na neúměrnost podpor přidělených v roce 2006, protože společnosti SNCM umožnily vytvořit rezervy na uhrazení budoucích ztrát. Společnost SNCM k tomu neplánovala postoupit aktiva, která nebyla nezbytná pro přežití podniku, což je v rozporu s požadavky pokynů z roku 2004.
164.
Společnost STIM se domnívá, že k vyplacení částek došlo v rozporu se zásadou jednotnosti stanovenou pokyny z roku 2004. Zhoršení finanční situace podniku a sociální konflikty nelze analyzovat jako výjimečné a nepředvídatelné okolnosti, které nelze přičíst podniku přijímajícímu podporu.
165.
Společnost STIM tedy žádá dodatečné vyrovnání ve výši poloviny poskytnuté podpory, což představuje částku 98,25 milionu EUR, a to prodejem dalšího plavidla a přímé a nepřímé účasti společnosti SNCM ve společnosti CMN. V tomto ohledu společnost STIM tvrdí, že tato účast není strategická ve smyslu pokynů pro podpory na restrukturalizaci z roku 2004, neboť není „nezbytně nutná pro další existenci podniku“ a ani nemá povahu nepřevoditelného aktiva.
166.
Společnost STIM dále tvrdí, že údajná součinnost společností SNCM a CMN neexistuje, jelikož společnost SNCM nehraje žádnou skutečnou úlohu v řízení a rozvoji společnosti CMN. Společnost STIM zdůrazňuje, že smlouva akcionářů spojující tyto dva podniky již neexistuje od 15. března 2006, kdy byla vypovězena společností CMN, jak potvrdil odvolací soud v Paříži.
4.2.3. Připomínky společnosti SNCM
167.
Společnost SNCM poskytla Komisi spis shrnující její hospodářskou a konkurenční situaci a přiložila právní konzultaci hodnotící v rámci likvidačního řízení riziko spojené s právním posouzením zásahu státu jakožto skutečného řídícího orgánu společnosti v období před privatizací.
168.
Právní kancelář Baker & McKenzie, kterou konzultovala společnost SNCM, dospívá k závěru, že na základě dokumentů společnosti doplněných o korespondenci, informace o zásazích a zápisy ze schůzí kontrolních orgánů francouzský stát […] (60) rozhodnutí (100), […] (60) orgánů (101), […] (60) sociálních orgánů (102). Zpráva dále zdůrazňuje, že […] (60) SNCM (103). Ve stejné zprávě se píše, že […] (60) SNCM.
169.
Na tomto základě odborný znalec společnosti SNCM dospívá k závěru, že by obchodní soud v Marseille s největší pravděpodobností označil francouzský stát za skutečného jednatele společnosti.
170.
Kromě toho ze skutečností obsažených ve zprávách Účetního dvora údajně vyplývá, že chyby v řízení přičitatelné francouzskému státu jakožto skutečnému manažerovi společnosti SNCM přispěly ke zjištěnému nedostatku aktiv společnosti SNCM. Zpráva vyzdvihuje mimo jiné tyto chyby řízení: volba obchodního […] (60). Újma, kterou způsobily chyby státu při řízení, je odhadována na […] (60).
171.
V této souvislosti není podle odborného znalce společnosti SNCM pochyb o tom, že by byl francouzský stát odsouzen v rámci žaloby na vyrovnání pasiv k částečné nebo celkové úhradě nedostatečnosti aktiv vzhledem k jeho silnému zapojení do řízení společnosti SNCM, jeho zjevným chybám v řízení a s ohledem na rozsah jeho finančních zdrojů.
172.
Na základě příslušné judikatury dochází odborný znalec společnosti SNCM k závěru, že pokud by bývalo došlo k likvidaci společnosti SNCM, stát by byl velmi pravděpodobně odsouzen k uhrazení všech sociálních závazků společnosti SNCM. Následkem uvedeného by stát jakožto akcionář musel uhradit odhadem 85 % až 100 % zjištěné nedostatečnosti aktiv (tedy částku od 316,6 milionu EUR do 385,7 milionu EUR). Tím, že se rozhodl společnost SNCM privatizovat a předtím navýšit její vlastní kapitál o 158 milionů EUR, se francouzský stát zachoval jako informovaný investor.
V. VYJÁDŘENÍ FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ K PŘIPOMÍNKÁM ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
5.1. VYJÁDŘENÍ FRANCIE K PŘIPOMÍNKÁM ZÚČASTNĚNÝCH STRAN TÝKAJÍCÍM SE ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ Z ROKU 2002
5.1.1. Připomínky společnosti CFF
173.
Francouzské orgány uvedly, že některé údaje předložené společností CFF o nabídce společnosti SNCM jsou nepřesné.
174.
V rozporu s tvrzeními společnosti CFF se francouzský stát domnívá, že plán restrukturalizace byl vypracován tak, aby umožnil co nejrychlejší ozdravení společnosti SNCM a vytvořil podmínky pro její střednědobou a dlouhodobou životaschopnost. Francouzské orgány upřesňují, že velká část programu snižování nákladů byla již provedena. Plavební prostředky byly omezeny a program prodeje aktiv probíhá v souladu s podnikatelským záměrem. Dopravní trasy byly přeorganizovány a akční plán snížení mezispotřeby přináší první výsledky. Postupně je prováděna část podnikatelského záměru věnovaná zaměstnanosti. Kromě toho si společnost SNCM v roce 2001 vytvořila rezervy ve výši 21,3 milionu EUR na financování restrukturalizačních opatření, a to zejména plánu na záchranu pracovních míst.
175.
Pokud jde o určení výše podpory, francouzské orgány potvrzují, že poměr ve výši 0,79 mezi vlastním kapitálem a celkovým zadlužením je s výjimkou zvláštních případů typický pro účetní rozvahy většiny námořních společností. Pokud jde o poměr ve výši 0,497 udávaný společností Corsica Ferries pro společnost CMN v roce 2001, jedná se o nepřesný údaj, protože v aktivech rozvahy nezohledňuje disponibilní prostředky. Po opravě tohoto nedostatku dosáhne tento poměr u společnosti CMN výše 0,557. Podle francouzských orgánů je i tak tato výše pro společnost CMN nedostatečná, jak ukazují finanční potíže společnosti v roce 2002. Společnost CMN si tak musela u společnosti STIM vypůjčit až 8 milionů EUR na financování finančního schodku, který nepokryly její banky.
5.1.2. Připomínky společnosti STIM
176.
Francouzské orgány trvají na tom, že účast společnosti SNCM na kapitálu společnosti CMN nelze brát jako čistě finanční aktivum, jak zřejmě tvrdí společnost STIM. Francie zastává stanovisko, že účast společnosti SNCM ve společnosti CMN je vysoce strategické povahy. Jeho prodej by podle Francie nebyl jen podnikatelsky nesprávný, ale také základní strategickou chybou.
5.1.3. Připomínky zástupců místních samospráv
177.
Francie sice obecně souhlasí s obsahem dopisu předsedy regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur, ale chtěla by přesto uvést, že narozdíl od toho, co je uvedeno v bodě 2 dotčeného dopisu (104), není nabídka přepravy mezi kontinentální Francií a Korsikou „vzhledem k poptávce předimenzovaná“ a že cenová politika společnosti SNCM odpovídá jejím závazkům, že nevyvolá cenovou válku a že se nestane společností určující cenu („price leader“).
5.2. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN K ROZHODNUTÍ Z ROKU 2006
178.
Francie poznamenává, že obecně je celá řada připomínek společností STIM a CFF stejná jako připomínky, které tyto společnosti předložily Komisi již v roce 2003. Zejména zdůrazňuje, že připomínky společnosti CFF byly předneseny před Soudem prvního stupně v rámci řízení o zrušení rozhodnutí Komise ze dne 9. července 2003 a že většina z nich byla zamítnuta jak Komisí, tak Tribunálem.
5.2.1. Předčasné provedení opatření stanovených prvním plánem restrukturalizace a jeho změnami
179.
K obecné poznámce o předčasném provedení opatření, jež lze označit za podpory, Francií, francouzské orgány odpovídají, že uvedené provedení je odůvodněno zvláštními okolnostmi postupu, to znamená zrušením schvalovacího rozhodnutí Komise ze dne 9. července 2003 v roce 2005, a ne vůlí francouzských orgánů neuznávat povinnosti, které pro ně vyplývají ze Smlouvy o ES. Francie upřesňuje, že Komisi vždy informovala o vývoji záležitosti a o různých opatřeních přijímaných od ledna 2005 v souladu se zásadou loajální spolupráce mezi členskými státy a Komisí.
180.
Pokud jde o tato poslední opatření, francouzské orgány se domnívají, že se na ně v konečném důsledku čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES nevztahuje vzhledem k tomu, že žádné z nich nepředstavuje podporu, a není proto důvod pozastavit jejich provádění.
5.2.2. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
181.
Pokud jde o průběh postoupení společnosti, Francie upřesňuje, že od samého začátku plánovala klasická kritéria výběru založená zejména na ceně nabídnuté pro zhodnocení cenných papírů společnosti SNCM a následně na ostatních parametrech (podnikatelský záměr, sociální projekt atd.), mezi kterými byla i částka, kterou kandidáti byli ochotni investovat do společnosti v rámci navýšení kapitálu. Francie důsledně popírá argument předložený třetí stranou, podle něhož postup při prodeji nebyl transparentní, a připomíná, že v tomto konkrétním případě stát šel dokonce nad své již beztak náročné a přísné zákonné a předpisové povinnosti stanovené pro prodej veřejných účastí. Francie připomíná, že vývoj po nabídce společnosti BCP převzít 100 % cenných papírů společnosti SNCM probíhal za velmi složitých finančních a sociálních souvislostí a že přidružení společnosti VT k nabídce společnosti BCP nezměnilo obchodní a finanční podmínky transakce (kromě rozdělení kapitálu).
182.
Pokud jde o zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, francouzské orgány připomínají, že s ohledem na finanční situaci společnosti SNCM k 30. září 2005 byl podnik prodán za tržní cenu a že prodej byl ekonomicky výhodnější než likvidace podniku. V tomto ohledu francouzské orgány upřesňují, že uplatňování kritéria soukromého investora v případě prodeje podniku na pokraji likvidace nelze považovat za úsilí o „ziskovost zásahu veřejných orgánů“, ale za zabránění vzniku větších ztrát, které by musel nést akcionář v případě nákladnější likvidace.
183.
Pokud jde o zaplacenou cenu, Francie nesouhlasí s argumentem, podle kterého měla být společnost SNCM prodána za cenu neodpovídající její skutečné hodnotě. Nesouhlasí zejména s odhadem hodnoty podniku na přibližně 350 milionů EUR provedeným společností STIM. Její odhad zohledňuje pouze ty údaje v rozvaze, které zlepšují valorizaci na základě vlastního kapitálu (odchylné odpisy, zbytkový výnos z lodí atd.), a nezohledňuje pasiva, která ji snižují. Tato čistě účetní metoda výpočtu údajně neodpovídá hospodářské skutečnosti námořní společnosti, jako je společnost SNCM, která má hodnotná aktiva uváděná v rozvaze ale zároveň také omezenou výnosnost a důležitá podrozvahová pasiva.
184.
Francouzské orgány rovněž odmítají argument společnosti CFF, že podcenily prodejní hodnotu flotily plavidel společnosti SNCM, kterou společnost CFF vyčíslila na 406,5 milionu EUR až 426,5 milionu EUR. Francouzské orgány vysvětlují, že plavidla zohledněná ve výpočtu společnosti CFF neodpovídají plavidlům, která společnost SNCM měla k 30. září 2005 v přímém vlastnictví. Neuplatněním určité srážky z prodejní hodnoty plavidel se údajně nezohledňují souvislosti, v nichž by proběhla případná soudní likvidace těchto aktiv, a dále pak datum zvolené k výpočtu zmíněné prodejní hodnoty, to znamená srpen roku 2006, neodpovídá datu případné likvidace společnosti SNCM, k němuž je třeba odkazovat, to znamená dne 30. září 2005. Francie poznamenává, že pokud by byl výpočet navržený společností CFF přijat, byla by záporná cena třikrát nižší než hodnota likvidace aktiv požadovaná podle judikatury Gröditzer, což by bylo příznivější než předpoklady předložené Komisi francouzskými orgány.
185.
K argumentu společnosti CFF zpochybňujícímu uplatňování judikatury Gröditzer odkazem na skutečnost, že kapitálový vklad státu do společnosti SNCM byl spojen s prodejem 75 % jeho účasti, čímž se ve stejné míře snížily výhledy na budoucí zisk, francouzské orgány připomínají, že záporná prodejní cena ve výši 158 milionů EUR odpovídá prodeji všech podílů společnosti SNCM, po němž následovala nová investice státu ve výši 25 % s návratností […] (60) % ročně. Francie se tudíž domnívá, že návratnost investic je zaručena, protože Francie zůstává akcionářem společnosti ve výši 25 % a protože tato účast představuje záruku vysoké návratnosti.
186.
Francie rovněž nesouhlasí s argumentem předloženým společností CFF, že v tomto konkrétním případě není použitelný přístup ABX, který je založen zejména na analýze skutečných nákladů likvidace společnosti SNCM a na riziku, že by stát mohl být považován za odpovědného za pasiva podniku v rámci žaloby na vyrovnání pasiv v souladu s vnitrostátními kolektivními postupy, což potvrzuje vnitrostátní judikatura (rozsudek odvolacího soudu v městě Rouen ze dne 22. března 2005). Ačkoliv se francouzské orgány domnívají, že jejich jednání jakožto manažera společnosti SNCM by nemohlo být v tomto soudním řízení označeno za „chybné“, zdůrazňují velké riziko odsouzení státu vnitrostátním soudcem pro nedostatečná aktiva společnosti SNCM z důvodu pružných kritérií při posuzování chyby řízení ve smyslu článku L. 651-2 obchodního zákoníku a na základě výše uvedené judikatury, která by byla na tento případ použitelná.
187.
Pokud jde o navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, Francie připomíná, že v rozporu s tvrzením společností CFF a STIM není tento kapitálový vklad státní podporou z důvodu souběžnosti této investice, podobnosti podmínek úpisu a odměny vyšší než průměrná odměna, kterou stát obdržel přes společnost CGMF.
188.
Francouzské orgány zejména upřesňují, že zásada rovného zacházení s investory nemůže být zpochybňována kvůli existenci zrušujících doložek, protože tyto doložky byly stanoveny v rámci prodeje 100 % podílu ve společnosti SNCM a nikoliv v rámci navýšení kapitálu o 35 milionů EUR, které následovalo.
189.
Francie dále připomíná, že její investice je mnohem nižší než investice nabyvatelů, jelikož s jejich investicí (26,25 milionu EUR) lze porovnávat pouze částku 8,75 milionu EUR. Přezkum prvního navýšení o 142,5 milionu EUR lze údajně provádět pouze v rámci srovnání s likvidační cenou.
190.
Francie zpochybňuje argument předložený společností STIM a týkající se skutečnosti, že tento vklad údajně představuje záruku pro nové soukromé nabyvatele, že společnosti SNCM bude přiděleno pověření veřejnou službou pro zajištění dopravní obslužnosti Korsiky. Francouzské orgány tvrdí, že toto navýšení kapitálu je uvážlivé a nezávislé na výkonnosti podniku a že pověření společnosti SNCM veřejnou službou neumožňuje zvýšit očekávanou výnosnost této investice.
191.
Pokud jde o částku 38,5 milionu EUR na opatření sociální povahy, Francie opakuje argument, podle nějž jsou tato opatření podporou pro jednotlivce, a jejich uhrazení státem nelze považovat za nepřímou výhodu pro podnik, jelikož se jedná o doplněk zákonných a smluvních povinností společnosti SNCM. Francie dále připomíná, že tato opatření by neumožnila odchod zaměstnanců, a náklady s nimi spojené by v případě jejich neexistence i nadále hradila společnost SNCM.
192.
V rozporu s argumentem společnosti CFF francouzské orgány upřesňují, že částka 38,5 milionu EUR neodpovídá provedení plánovaného snížení počtu zaměstnanců v rámci sociálního plánu z roku 2003, neboť toto snížení bylo již přes zpoždění provedeno. Nový sociální plán je tedy doplňkem prvních sociálních opatření z roku 2003.
5.2.3. Slučitelnost s pokyny
193.
Vzhledem k předcházejícímu se Francie domnívá, že výše podpory, kterou je nutno analyzovat, odpovídá částce 15,81 milionu EUR.
194.
V protikladu k tvrzením společnosti CFF se francouzské orgány domnívají, že s ohledem na bod 11 pokynů z roku 2004 sice první navýšení kapitálu umožnilo společnosti SNCM obnovit vlastní kapitál, ale společnost přesto nepřestala být podnikem v obtížích, protože cílem navýšení bylo udržet společnost v činnosti.
195.
Francie odmítá tvrzení společnosti CFF, podle nějž neměla podniku poskytnout nové finanční příspěvky vzhledem k tomu, že společnost SNCM mohla údajně požádat o bankovní úvěr. V tomto ohledu francouzské orgány upřesňují, že dne 24. srpna 2005 banky odmítly poskytnout společnosti SNCM nové finanční prostředky, a proto se tak jedinými možnostmi stala privatizace nebo likvidace podniku.
196.
Francie nesouhlasí s tvrzeními společností CFF a STIM o neúspěchu plánu restrukturalizace z roku 2002, který byl i přes určité zpoždění proveden a umožnil dosáhnout v roce 2005 stanovených cílů. Zhoršení hospodářské a finanční situace společnosti SNCM bylo způsobeno faktory nezávislými na podniku a údajně si vyžádalo prodloužení plánu oznámeného v roce 2002 a přijetí nových opatření.
197.
Francie se domnívá, že společnost SNCM má dobré vyhlídky na ozdravení a že opatření plánovaná novými akcionáři, a to zejména provedení sociálního plánu, ozdravení jednotlivých spojů a obnova některých plavidel, umožní obnovení životaschopnosti podniku. V tomto ohledu Francie poznamenává, že z důvodu příjmů z pověření veřejnou službou (přibližně [50-70] (60) % obratu společnosti SNCM), s ohledem na výraznou výši fixních nákladů a na potíže s přesunutím 6 lodí používaných na spoji Marseille-Korsika je pověření veřejnou službou zásadním prvkem strategie podniku a jeho životaschopnosti.
198.
Pokud jde o omezení podpory na nezbytné minimum, Francie se domnívá, že omezila náklady na restrukturalizaci na minimum nezbytné pro provedení restrukturalizace. V tomto ohledu francouzské orgány připomínají, že podnik sám dostatečně přispěl k plánu restrukturalizace ze svých vlastních zdrojů prodejem aktiv v hodnotě 30,2 milionu EUR, jak uznala sama Komise ve svém rozhodnutí z roku 2003. S ohledem na ostatní prodeje uskutečněné společností SNCM ve výši 12,2 milionu EUR dosahuje údajně celkový vlastní příspěvek podniku částky 42,38 milionu EUR. Francie se domnívá, že tato částka je výrazně vyšší než vlastní příspěvek nutný ke schválení podpory na restrukturalizaci, jejíž výše nakonec údajně činí 15,81 milionu EUR, jelikož ostatní opatření nepředstavují státní podporu.
5.2.4. Podmínky uložené rozhodnutím Komise z roku 2003 a případná nová protiplnění
199.
V rozporu s tvrzeními společností STIM a CFF francouzské orgány tvrdí, že dodržely všechny podmínky uložené rozhodnutím z roku 2003, které byly pro ně závazné až do konce roku 2006, a to zejména zachování flotily plavidel v počtu 11 lodí a uplatňování nižších cen než konkurence.
200.
Francie se také domnívá, že v rámci nového konečného rozhodnutí by úroveň protiplnění uložená společnosti SNCM měla být přizpůsobena, protože částka podpor na restrukturalizaci údajně nadále činí 15,81 milionu EUR místo 69,3 milionu EUR.
201.
V tomto ohledu Francie odmítá připomínky společnosti STIM ohledně možnosti, že by Komise uložila společnosti SNCM jako protiplnění prodej jejího podílu ve společnosti CMN. Francie odmítá tvrzení společnosti STIM, podle nějž definice strategických aktiv byla zpochybněna v pokynech z roku 2004 oproti pokynům z roku 1999.
202.
Pokud jde o opatření zmíněná společností CFF, jejichž cílem je omezit přítomnost společnosti SNCM na trhu, francouzské orgány připomínají, jak to ostatně učinila také Komise ve svém rozhodnutí z roku 2003 (bod 87), že dotčené trhy (Francie - Korsika a Francie - země Maghrebu) netrpí nadměrnou kapacitou a že nové uspořádání spojů na Korsiku jak v rámci, tak mimo rámec pověření veřejnou službou by ohrozilo životaschopnost podniku.
203.
Pokud jde o tvrzení společnosti CFF, podle nějž provádění výše popsaných opatření ve prospěch společnosti SNCM představuje vážné riziko, že z trhu spojení kontinentální Francie - Korsika zmizí její hlavní konkurent, to znamená společnost CFF, francouzské orgány uvádějí, že s ohledem na současné uspořádání tohoto trhu, na němž má dnes společnost CFF většinový podíl, závisí zachování konkurenční struktury na schválení plánu restrukturalizace společnosti SNCM a na její přítomnosti na předmětném trhu.
VI. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
6.1. EXISTENCE PODPORY VE SMYSLU ČL. 107 ODST. 1 SFEU
204.
V čl. 107 odst. 1 SFEU se stanoví, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak“.
205.
Označení vnitrostátního opatření za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU předpokládá splnění následujících kumulativních podmínek, a to: 1) dotčené opatření poskytuje selektivní hospodářské zvýhodnění; 2) toto zvýhodnění je financováno ze státních prostředků; 3) toto zvýhodnění narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž; a konečně 4) toto zvýhodnění ovlivňuje obchod mezi členskými státy (105).
206.
Komise konstatuje, že společnost SNCM obdržela státní prostředky v celkové výši 274,54 milionu EUR (106) prostřednictvím společnosti CGMF, kterou vlastní ze 100 % francouzský stát.
207.
Vzhledem k tomu, že společnost SNCM působí v oblasti námořní dopravy otevřené mezievropské hospodářské soutěži, může poskytnuté hospodářské zvýhodnění narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy.
208.
Okolnost, že trh kabotážní dopravy na středomořské ostrovy byl až do 1. ledna 1999 dočasně vyňat z uplatňování nařízení (EHS) č. 3577/92, neumožňuje předem vyloučit, že dotace vyplácené za kabotážní dopravu na ostrovy ve Středozemním moři v rámci pověření veřejnou službou nemohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit hospodářskou soutěž.
209.
V každém případě, i kdyby dotace poskytnuté na zajištění kabotážních spojů před 1. lednem 1999 obchod neovlivnily a hospodářskou soutěž nenarušily, situace se od tohoto dne změnila, protože podle nařízení (EHS) č. 3577/92 je kabotáž nyní otevřena pro všechny provozovatele Evropské unie. Je třeba zdůraznit, že společnost SNCM nevykonává pouze kabotážní přepravu, ale působí i na trhu mezinárodní námořní přepravy, který byl liberalizován nařízením Rady (EHS) č. 4055/86 (107).
210.
Komise se tak domnívá, že v tomto konkrétním případě jsou tři poslední kritéria čl. 107 odst. 1 SFEU uvedená v bodě 205 tohoto rozhodnutí splněna. V souladu s rozsudkem Tribunálu ze dne 11. září 2012 musí proto postupně u každého opatření přezkoumat, zda obsahuje selektivní hospodářské zvýhodnění.
6.1.1. Časový rámec analýzy
211.
V souladu s judikaturou Tribunálu (108) musí Komise po zrušení jednoho ze svých rozhodnutí založit svou novou analýzu výhradně na informacích, které měla k dispozici v době přijetí zrušeného rozhodnutí, to znamená v tomto konkrétním případě ke dni 8. července 2008.
212.
Události, ke kterým mohlo dojít po 8. červenci 2008, tak nesmí být zohledněny. Změny nebo vývoje na trhu či týkající se situace příjemce podpory musí být z analýzy vyloučeny. Stejně tak Komise nebere v úvahu období provádění plánu restrukturalizace po červenci roku 2008 (109).
213.
Komise není rovněž povinna provést znovu šetření případu a ani ho doplnit novými technickými znaleckými posudky (110). Zrušení určitého aktu, kterým končí správní řízení zahrnující několik fází, nezpůsobuje nezbytně zrušení celého řízení. Pokud se i přes skutečnost, že vyšetřovací opatření umožňují vyčerpávající analýzu slučitelnosti podpory, jeví, jak je tomu v tomto konkrétním případě, že analýza provedená Komisí není úplná, a způsobuje tak protiprávnost rozhodnutí, řízení směřující k nahrazení tohoto rozhodnutí může být znovu provedeno na základě již provedených vyšetřovacích opatření (111).
214.
Protože Komise musí založit svou novou analýzu výlučně na informacích, které měla k dispozici v červenci roku 2008, to znamená na informacích, ke kterým se francouzské orgány a společnost SNCM již vyjádřily, není nutno je znovu konzultovat (112). Konečně právo třetích zúčastněných stran uplatnit své připomínky bylo zajištěno zveřejněním rozhodnutí o zahájení řízení v Úředním věstníku (113) a žádné ustanovení nařízení Rady (ES) č. 659/1999 neukládá povinnost jim opět nabídnout tuto možnost, pokud je původní plán restrukturalizace během vyšetřování změněn (114).
215.
Toto rozhodnutí se tak v zásadě zakládá výlučně na informacích, které byly k dispozici ke dni 8. července 2008. Komise přesto podpůrně prokáže, že případné zohlednění informační zprávy francouzských orgánů ze dne 16. května 2013 u skutečností uvedených před dnem 8. července 2008 a zohlednění informací poskytnutých společností SNCM dne 27. srpna 2013 nejsou takové povahy, aby dokázala změnit její závěry.
6.1.2. Postoupení společnosti SNCM za zápornou prodejní cenu ve výši 158 milionů EUR
216.
Komise musí v tomto konkrétním případě přezkoumat, zda kapitálový vklad státu ve výši 158 milionů EUR poskytnutý před postoupením společnosti SNCM soukromým nabyvatelům, to znamená v konečném důsledku „záporná prodejní cena“ podniku ve stejné výši, je prosta prvků státní podpory.
217.
Otevřené, transparentní a nediskriminační veřejné výběrové řízení, na jehož základě stát prodává podnik poté, co došlo k navýšení kapitálu (v částce přesahující prodejní cenu), nevylučuje nutně přítomnost podpory ve prospěch jak privatizovaného podniku, tak jeho kupce (115).
218.
Za účelem ověření, zda podnik nezískal navýšením kapitálu státem hospodářské zvýhodnění, používá Komise v zásadě kritérium „soukromého investora v tržním hospodářství“ (dále jen „kritérium soukromého investora“) za podmínky, že příjemce není povinen vrátit jiné státní podpory a že lze tento vklad z hlediska tohoto kritéria analyzovat. Kritérium soukromého investora vychází ze zásady rovného zacházení s veřejným a soukromým sektorem podle článku 345 SFEU. Podle této zásady nelze kapitál poskytnutý, ať již přímo či nepřímo, státem podniku za okolností, které odpovídají obvyklým tržním podmínkám, považovat za státní podporu (116).
219.
Za tímto účelem může Komise zejména posoudit, zda se dodavatel zdrojů choval jako soukromý investor uplatňující globální nebo odvětvovou strukturální politiku a zda se řídil dlouhodobými výhledy na návratnost investovaného kapitálu. Platnost tohoto přístupu uznal soudce Evropské unie v rámci několika věcí (117).
220.
Podle ustálené judikatury představuje kapitálový vklad poskytnutý veřejným investorem bez jakékoliv, i dlouhodobého, výhledu na zisk státní podporu (118).
221.
Soudce Evropské unie rovněž stanovil, že soukromý investor uplatňující globální nebo odvětvovou strukturální politiku a řídící se dlouhodobými výhledy na výnosnost by si nemohl rozumně dovolit, aby po letech neustálých ztrát přistoupil ke kapitálovému vkladu, který se z ekonomického hlediska jeví jako nákladnější než likvidace aktiv, a je k tomu spojen s prodejem podniku, čímž přichází o veškerou naději na zisk, a to i z dlouhodobého hlediska (119).
222.
Přesněji řečeno, Soudní dvůr ve svém rozsudku „Gröditzer“ rozhodl, že k určení, zda privatizace podniku za zápornou prodejní cenu obsahuje prvky státní podpory, „je nutno posoudit, zda by za podobných okolností přistoupil soukromý investor co do velikosti srovnatelný s orgány spravujícími státní sektor ke stejně významnému vkladu kapitálu v rámci prodeje uvedeného podniku nebo zda by se rozhodl pro jeho likvidaci“ (120).
223.
S ohledem na výše uvedené a za účelem určení povahy podpory dotčeného opatření musí Komise „vyhodnotit, zda státem zvolené řešení je nepodmíněně a vzhledem k ostatním řešením, včetně řešení nezasáhnout, řešením nejlevnějším, což by v takovém případě vedlo k závěru, že stát jednal jako soukromý investor“ (121).
224.
Jinými slovy, Komise musí ověřit, zda rozhodnutí přistoupit k tak významnému kapitálovému vkladu je skutečně méně nákladným řešením než likvidace.
6.1.2.1. Posouzení nákladů likvidace
a) Zohlednění vyplacení dodatečného odstupného za propuštění
225.
Při vyčíslení nákladů likvidace pro akcionáře se francouzské orgány domnívají, že se velké skupiny podniků nemohou v současné době při zavírání závodů a rušení dceřiných společností nezajímat o sociální důsledky způsobené takovým zavřením nebo zrušením. Proto nejčastěji přistupují k sociálním plánům, které mohou zahrnovat opatření na přeškolení zaměstnanců, pomoc při hledání zaměstnání, odstupné při výpovědích či akce v oblasti místního hospodářství, což jde často nad rámec stanovený zákonem a kolektivními smlouvami.
226.
V těchto souvislostech francouzské orgány vycházejí na základě sociálního plánu z roku 2005, jež sám vychází ze sociálního plánu z roku 2002, z rozpětí od [90 000 až 100 000] (60) do [120 000 až 130 000] (60) EUR na zaměstnance, což představuje celkovou částku ve výši od [200 až 210] (60) milionů EUR do [250 až 260] (60) milionů EUR. Francouzské orgány upřesňují, že spodní hranice výše uvedeného rozpětí zohledňuje skutečnost, že náklady referenčního sociálního plánu jsou navýšeny z důvodu velkého podílu zaměstnanců blížících se důchodovému věku, jejichž odchod probíhá za mimořádně výhodných podmínek. Zohledněna je také skutečnost, že okolnosti likvidace společnosti a propouštění všech zaměstnanců nelze srovnávat s okolnostmi přizpůsobení počtu zaměstnanců, které umožňují pokračovat v činnosti, jak tomu je v případě referenčního sociálního plánu.
227.
Francouzské orgány se také domnívají, že i při uplatnění kritérií analýzy stanovených Tribunálem v jeho rozsudku ze dne 15. září 2012 neobsahovalo postoupení kontroly nad společností SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR prvky státní podpory. Domnívají se totiž, že Komise má k dispozici všechny nutné podklady, aby mohla odpovědět na kritiku Tribunálu.
228.
Komise v tomto konkrétním případě tuto analýzu nesdílí.
229.
Podle rozsudku Tribunálu (122) může vyplacení dodatečného odstupného za propuštění podle okolností konkrétního případu v zásadě představovat vhodný a oprávněný postup s cílem podpořit klidný sociální dialog a zachovat dobrou pověst značky společnosti nebo skupiny společností. Na základě zásady o rovném zacházení se soukromým a veřejným sektorem je členským státům umožněno v případě likvidace veřejného podniku poskytnout dodatečné odstupné, i když jejich povinnosti a priori nemohou přesahovat striktní zákonné a smluvní minimum. Tribunál ale upřesňuje, že „(…) převzetí těchto dodatečných nákladů vzhledem k oprávněným důvodům nemůže sledovat výhradně sociální nebo dokonce politické cíle, neboť pak by nemohly být splněny podmínky testu soukromého investora (…). Neodpovídají-li náklady jdoucí nad rámec zákonných a smluvních povinností, byť posuzovány v dlouhodobém horizontu, jakékoli ekonomické logice, musí být považovány za státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES“ (123).
230.
Pokud jde o argument dobré pověsti státu, který zdůrazňují francouzské orgány, Tribunál se domnívá, že „(…) ochrana pověsti členského státu jakožto globálního investora v tržním hospodářství nemůže bez výjimečných okolností a obzvláště přesvědčivého odůvodnění představovat dostatečný důvod pro prokázání ekonomické logiky převzetí dodatečných nákladů, jako je dodatečné odstupné, nahlížené v dlouhodobém horizontu“ (124). Avšak podobné výjimečné okolnosti v tomto konkrétním případě neexistují.
231.
Komise shledává, že francouzské orgány neurčily po zahájení řízení hospodářské činnosti francouzského státu, a to zejména na zeměpisné a sektorové úrovni, vůči nimž je nutno posuzovat dlouhodobou ekonomickou logiku předmětných opatření, ačkoli ve svém dopise ze dne 16. května 2013 nakonec uvedly, že chování státu je nutno srovnávat s chováním diverzifikované holdingové společnosti, která se snaží maximalizovat své zisky a chránit dobrou pověst své značky jakožto globálního podnikatele, a to zejména v oblasti řízení svých zaměstnanců.
232.
Pokud jde o dobrou pověst značky CGMF, Komise zaznamenává, že tato společnost nevlastní v oblasti námořní dopravy kromě společnosti SNCM žádný jiný majetek. Tento argument se jí proto nemůže týkat.
233.
Pokud jde o dobrou pověst státu jakožto akcionáře, francouzské orgány uvedly zvýšené riziko sociálních konfliktů v podnicích kontrolovaných státem, a to nejenom v oblastech, které jsou zeměpisně blízké oblastem, ve kterých vykonává svou činnost společnost SNCM, ale také bez ohledu na hospodářské odvětví, a zejména pak v odvětví dopravy. Komise na jedné straně poznamenává, že francouzské orgány neprokázaly skutečnou existenci uvedeného rizika šíření nákazy na všechny veřejné podniky, a na druhé straně se domnívá, že tyto orgány rovněž neprokázaly, že vyplacení dotčených dodatečných odstupných údajně umožnilo zabránit novým stávkám. Komise dále zastává názor, že výlučně sociální odůvodnění převzetí uvedených dodatečných odstupných státem nestačí, aby se dala vyloučit přítomnost státní podpory.
234.
Komise se také domnívá, že francouzské orgány nepředložily dostatečně objektivní a ověřitelné podklady, které by umožnily prokázat, že by vyplácení dodatečného odstupného za propuštění bylo za podobných okolností ustáleným postupem soukromých podnikatelů ve stejném odvětví. Komise zjišťuje, že pouhý odkaz na omezený počet sociálních plánů nestačí k prokázání existence dostatečně ustáleného postupu v případech srovnatelných s tímto konkrétním případem, že sociální plány, které francouzské orgány uvádějí, se týkají plánů restrukturalizace a nikoliv plánů likvidace a že značný počet z nich se týká odvětví, která nemají a priori nic společného s dopravní infrastrukturou, jako je odvětví kosmetiky (Yves Saint-Laurent Haute couture), zemědělsko-potravinářské odvětví (Danone) či odvětví elektroniky (Hewlett Packard). Kromě toho tabulka se seznamem sociálních plánů vypracovaná francouzskými orgány v jejich zprávě ze dne 16. května 2013 uvádí šest plánů, ke kterým došlo až po privatizaci společnosti SNCM, a které proto nelze zohlednit v rámci odůvodnění převzetí dodatečného odstupného za propuštění.
235.
Společnost SNCM předložila ve zprávě ze dne 27. srpna 2013 nový seznam pěti sociálních plánů. Komise soudí, že tento seznam neumožňuje prokázat, že by vyplácení dodatečného odstupného za propuštění bylo za podobných okolností ustáleným postupem soukromých podnikatelů ve stejném odvětví. Komise nejprve zjišťuje, že se dva z uvedených pěti plánů týkají společnosti SNCM, z nichž jeden je předmětem tohoto rozhodnutí. Tyto dva plány proto nemohou sloužit jako objektivní srovnávací podklad ze dvou důvodů: na jedné straně se společnost SNCM nemůže odvolávat na své vlastní předchozí postupy v této oblasti, aby dostatečným způsobem odůvodnila ustálenou povahu tohoto postupu, a na druhé straně sociální plán z roku 2002 odpovídá období, ve kterém byla společnost SNCM stále veřejným podnikem, zatímco Tribunál stanovil jako kritérium srovnání soukromé podniky stejného odvětví. V tomto ohledu Komise poznamenává, že sociální plán přístavu v Marseille nelze přijmout, protože v roce 2004 byl tento přístav veřejnoprávní organizací a nikoliv soukromým podnikem. Pokud jde o dva poslední uváděné plány, tj. plány společností Air Lib a Eurostar, Komise zjišťuje, že se jedná o plány restrukturalizace a nikoliv o plány likvidace. Komise na okraj zaznamenává, že průměrná výše dodatečného odstupného je u těchto dvou plánů o více než polovinu nižší než průměrná výše dodatečného odstupného u společnosti SNCM.
236.
Komise dále zjišťuje, že francouzské orgány neprokázaly, že by francouzský stát byl při svém jednání, tzn. zabráněním dalšího zhoršení sociálních vztahů v podniku, veden přiměřeně pravděpodobným výhledem na nepřímý materiální zisk, byť v dlouhodobém horizontu, protože právě v případě likvidace by podnik přestal existovat. Pokud jde o předpoklad rozsáhlejšího příznivého dopadu u zaměstnanců jiných veřejných podniků, není dostatečné prokázán. Uvedené platí o to více, že poskytnutí velmi vysokého odstupného zaměstnancům jedné společnosti, i kdyby k němu mělo dojít v rámci uvažování globálního investora, které zmiňují francouzské orgány, může ztížit případné restrukturalizace jiných společností stejného investora. Francouzské orgány kromě toho nevyčíslily výraznou míru případných sociálních nákladů, které uvádějí jako odůvodnění vyplacení dodatečného odstupného za propuštění.
237.
Francouzské orgány rovněž uvedly, že ve srovnání s postoupením společnosti SNCM za zápornou cenu by bylo likvidační řízení delší a mohlo by pro stát jakožto akcionáře představovat větší riziko. Komise zaznamenává, že francouzské orgány nepředložily žádný důkaz existence tohoto rizika a nevysvětlily, proč by soukromý akcionář bral ohled na dobu trvání likvidačního řízení. Věc Frucona Košice (125), kterou zmiňují francouzské orgány, není v tomto konkrétním případě relevantní, protože se jedná o test soukromého věřitele. Doba trvání likvidačního řízení je relevantní pro analýzu, zda stát v postavení věřitele společnosti Frucona Košice maximalizoval uhrazení svých pohledávek tím, že souhlasil s částečnou, leč okamžitou splátkou, nebo zda měl počkat na výsledek likvidace podniku. Tento konkrétní případ je odlišný, protože se stát nachází v postavení akcionáře společnosti SNCM a nikoliv v postavení soukromého věřitele. Stát by nemohl získat zpět svůj vklad, protože v případě likvidace společnosti SNCM by aktiva nestačila na pokrytí pasiv. Uvádět dobu trvání likvidačního řízení proto není v tomto konkrétním případě relevantní.
238.
Francouzské orgány proto neprokázaly, že převzetí nákladů na toto dodatečné odstupné státem jednajícím ve scénáři likvidace jako soukromý investor bylo oprávněné.
239.
V této fázi analýzy musí Komise nyní stanovit likvidační hodnotu společnosti SNCM bez dodatečného odstupného za propuštění.
b) Likvidační hodnota společnosti SNCM
240.
Podle metody nově posouzeného čistého aktiva je nedostatečnost aktiv shledána v případě, kdy ekonomická hodnota skutečných aktiv (obvykle přesahující čistou účetní hodnotu) nepokrývá ekonomickou hodnotu skutečných dluhů.
241.
Za účelem zjištění nedostatečnosti aktiv v tomto konkrétním případě Komise ověřila za pomoci svého odborného znalce (126), jak je vysvětleno dále, že ke dni 30. září 2005 nebyla hodnota aktiv společnosti SNCM dostatečná, aby mohlo dojít k vyrovnání s přednostními a nepřednostními věřiteli.
242.
Komise se domnívá, že metoda zhodnocení čistých aktiv je metodou běžně používanou k vyhodnocení společností v odvětví námořní dopravy. Dále soudí, že tato metoda je mimořádně vhodná pro posouzení situace společnosti SNCM, protože jejímu hlavnímu akcionáři nezbývá jako alternativní řešení k postoupení společnosti než její likvidace.
243.
Pokud jde o další metody vyhodnocení, a to zejména o metodu aktualizovaných volných provozních peněžních toků, Komise se domnívá, že se pro tento konkrétní případ nehodí, protože předpokládá pokračování činnosti společnosti, což by nebyl při uvažovaném předpokladu likvidace případ společnosti SNCM.
244.
Komise bere za referenční datum pro posouzení hodnoty společnosti SNCM den 30. září 2005 vzhledem k tomu, že jde o den, kdy bylo skutečně rozhodnuto, zda bude přijata nabídka převzetí nebo zda dojde k likvidaci společnosti, přičemž o výběru společnosti BCP bylo rozhodnuto dne 27. září 2005.
i) Hodnota aktiv společnosti SNCM
245.
Komise především zjišťuje, že akcionář společnosti SNCM provedl ve spolupráci s kanceláří Ernst & Young vyčíslení nákladů na likvidaci podniku (výše uvedená zpráva CGNF) ke dni 30. září 2005, kterou znalecky posoudila společnost Oddo Corporate Finance a kabinet Paul Hastings. Komise připomíná, že výše uvedená zpráva Oddo-Hastings ocenila aktiva společnosti SNCM na 190,3 milionu EUR.
246.
Pokud jde o ocenění flotily plavidel v přímém vlastnictví (127), byla hrubá prodejní hodnota plavidel společnosti SNCM ohodnocena specializovaným makléřem BRS na 224 milionů EUR ke dni 30. září 2005, zatímco zpráva Oddo ocenila flotilu společnosti SNCM na 150,7 milionu EUR po diskontu (128), provizi za zprostředkování (129) a nákladech spojených s právním rizikem (130).
Tabulka 3
Scénáře vyhodnocení aktiv společnosti SNCM ke dni 30. září 2005
Hodnota aktiva
zpráva Oddo
v milionech EUR
Hodnota aktiva
znalec Komise
v milionech EUR
Nehmotný investiční majetek
-
-
Hmotný investiční majetek
Přímo vlastněná plavidla
150,7
151,7
Budovy
(131)
11,2
11,2
Finanční majetek
(132)
32,7
38,3
Dlouhodobá aktiva
194,6
201,2
Zásoby
-
-
Poskytnuté zálohy
-
-
Pohledávky u zákazníků
0,8
0,8
Ostatní pohledávky
(133)
9,4
9,4
Čistá finanční disponibilita
-14,5
-
Přechodné účty
-
-
Ostatní aktiva
-4,3
10,20
Aktiva celkem
190,3
211,4
Zdroje:
zpráva Oddo-Hastings, zpráva odborného znalce Komise.
247.
Na základě výše uvedené tabulky Komise shledává, že rozhodujícím prvkem zhodnocení aktiv podniku je jeho flotila plavidel. V tomto ohledu znalec Komise po provedení, v rámci možností, srovnávací analýzy usoudil, že diskont uplatněný na hrubou prodejní hodnotu plavidel a náklady spojené s právním rizikem jsou v logickém souladu. Na tomto základě dospěl k závěru, že nemá argumenty, aby odmítl ocenění hodnoty flotily plavidel, které vypracoval francouzský stát.
248.
Pokud jde o diskont, Komise se domnívá, že jeho míra odpovídá míře diskontů zaznamenané při prodeji lodí v rámci soudní likvidace. Podle znalce Komise státní belgická společnost Régie des Transports Maritimes, která provozuje spoj Ostende-Ramsgate, prodala v roce 1997 dva trajekty s diskontem odhadovaným na 35 % a 45 %. Společnost Festival Cruises nedávno prodala tři výletní lodě s průměrným diskontem 20 %. Diskonty zaznamenané v podobných případech odpovídají řádově diskontům uplatněným francouzskými orgány v tomto konkrétním případě.
249.
Pokud jde o právní rizika a vzhledem k tomu, že na trhu neproběhla žádná srovnatelná transakce, se Komise domnívá, že argumenty odůvodňující uplatnění právního rizika jsou v logickém souladu s omezením trhu v případě určitého typu plavidel projektovaných pro specifické využití.
250.
Komise poznamenává, že její nezávislý odborník zvýšil ocenění finančního majetku, a to zejména podílů společnosti SNCM ve společnosti CMN (z 21,8 milionu EUR na 28 milionů EUR). V tomto ohledu a vzhledem k nabídce koupě tohoto podílu společností Stef-TFE za 35,2 milionu EUR, která byla předána Komisi v rámci tohoto šetření, se Komise domnívá, že ocenění podílu společnosti SNCM ve společnosti CMN na částku 28 milionů EUR je v podmínkách likvidace společnosti přiměřené.
251.
Znalec Komise neměl zvláštní výhrady, pokud jde o ohodnocení ostatních položek aktiv. Nepřijal ale jako aktivum položku „čistá finanční disponibilita“, protože vykazuje schodek. Komise se domnívá, že tato položka má být přeřazena do pasiv společnosti SNCM.
252.
S ohledem na provedené úpravy oceňuje Komise aktiva společnosti SNCM ke dni 30. září 2005 na 211,4 milionu EUR.
ii) Ocenění pasiv společnosti SNCM
253.
Komise shledává, že francouzské orgány vyčíslily částku související s přednostními pohledávkami na 153,8 milionu EUR a na 170,9 milionu EUR částku související s nepřednostními pohledávkami (mimo dodatečného odstupného za propuštění).
254.
Pokud jde o sociální pasiva, francouzské orgány odhadují náklady na sociální plán v rámci kolektivní dohody na [70 až 80] (60) milionů EUR. Náklady související se sociálním plánem v rámci kolektivní dohody byly stanoveny na individuálním základě při zohlednění druhu pracovní smlouvy (na dobu neurčitou a určitou), statutu a uplatňovaných kolektivních smluv (plavební personál, pozemský personál a vedení), odpracované doby, zařazení a výdělku každého zaměstnance. Tato částka zahrnuje odškodnění za výpovědní lhůtu ([20 až 30] (60) milionů EUR), uhrazení nároku na placenou dovolenou za dobu výpovědní lhůty ([0 až 10] (60) milionů EUR), smluvní odškodnění za propuštění ([30 až 40] (60) milionů EUR) a příspěvek Delalande ([0 až 10] milionů EUR) (134).
255.
Náklady sociálního plánu nad rámec kolektivní dohody odhadují francouzské orgány na [30 až 40]* milionů EUR. Tento sociální plán zahrnuje všechna průvodní opatření prováděná v rámci zákonných a předpisových povinností společnosti SNCM v případě propouštění (135) a nepřímé náklady spojené se sociálním plánem v rámci kolektivní dohody (136).
256.
Náklady spojené s vypovězením nejdůležitějších smluv o provozu se týkají hlavně uplatnění bankovní kauce ve výši 7,4 milionu EUR, kterou společnost SNCM dala jako záruku řádného plnění závazků vyplývajících z pověření veřejnou službou, k níž je nutné připočíst penále stanovené dotčenou úmluvou pro případ, že by pověřený subjekt nedostál svým závazkům, a které se rovná 2 % referenčního finančního vyrovnání za rok 2005 ve výši 63 milionů EUR, to znamená přibližně 1,2 milionu EUR.
257.
Pokud jde o čisté pasivum spojené s postoupením plavidel provozovaných v rámci leasingu (137), francouzské orgány zdůrazňují, že na základě několika předpokladů (138) je čistý výtěžek z prodeje po diskontu, provizi za zprostředkování a odečtení finančních nákladů za převod oceněn specializovaným makléřem BRS ke dni 30. září 2005 na 144,8 milionu EUR. Při zohlednění úspor na daních a bankovním zadlužení ve výši 193,5 milionu EUR zůstává zůstatek bankovního zadlužení kvůli plavidlům provozovaným v rámci leasingu, který je nutno splatit, ve výši 48,7 milionu EUR.
Tabulka 4
Scénáře ocenění pasiv společnosti SNCM ke dni 30. září 2005
Hodnota pasiva
zpráva Oddo
v milionech EUR
Hodnota pasiva
znalec Komise
v milionech EUR
Přednostní závazky, z nichž
sociální a daňové závazky
[20-30]*
[20-30]*
Finanční závazky ručené aktivy
(139)
15,9
15,9
Náklady na sociální plán v rámci kolektivní smlouvy
[70-80]*
[70-80]*
Náklady na připojištění důchodců
(140)
10,2
10,2
Náklady na likvidační řízení
4,7
4,7
Provozní ztráty z odstavení lodí
(141)
26,5
26,5
Vyrovnání s přednostními věřiteli
153,8
153,8
Závazky s preferenčním právem vymáhání
(142)
69,7
84,2
Náklady sociálního plánu nad rámec kolektivní smlouvy
[30-40]*
[30-40]*
Náklady spojené s vypovězením nejdůležitějších smluv o provozu
[10-20]*
[10-20]*
Dodatečné náklady spojené s postoupením plavidel provozovaných v rámci leasingu
48,7
48,7
Vyrovnání s nepřednostními věřiteli
170,9
181,1
Zdroje:
zpráva Oddo-Hastings, zpráva odborného znalce Komise.
258.
Komise zaznamenává, že sociální pasivum je hlavním prvkem pasiva společnosti SNCM. Pokud jde o náklady na sociální plán v rámci kolektivní smlouvy, znalec Komise ověřil výpočtový vzorec pro všechny součásti plánu na základě namátkové kontroly a neshledal ani neobvyklosti, ani chyby. S ohledem na toto ověření Komise považuje částku [70 až 80] (60) milionů EUR, kterou francouzské orgány uvedly pro sociální plán v rámci kolektivní smlouvy, za přiměřenou.
259.
Pokud jde o ztráty způsobené odstavením plavidel, Komise se domnívá, že odhad je opatrný s ohledem na právní předpisy, a to zejména na články L 622-10 obchodního zákoníku a 119-2 nařízení č. 85-1388 ze dne 27. prosince 1985, podle nichž by příslušný obchodní soud mohl společnosti SNCM přikázat, aby pokračovala ve své činnosti další dva měsíce s možností prodloužení na základě žádosti vnitrostátních orgánů a z důvodu svých závazků při zajišťování veřejné služby.
260.
Znalec Komice neměl zvláštní výhrady, pokud jde o závazky s preferenčním právem vymáhání. Upravil ale částku 69,7 milionu EUR o částku 14,5 milionu EUR, která vznikla přepracováním položky aktiv „čistá finanční disponibilita“. Komise se domnívá, že toto přepracování je v souladu se změnami ohodnocení aktiv společnosti SNCM.
261.
Pokud jde o náklady na sociální plán mimo rámec kolektivní smlouvy (kromě dodatečného odstupného za propuštění), znalec Komise se domnívá, že vyčíslení nákladů na právní spory by mělo být sníženo na [0 až 5] (60) milionů EUR místo částky [0 až 10] (60) milionů EUR uváděné francouzskými orgány. Ohledně tohoto bodu se Komise domnívá, že odborové organizace by sice jistě požádaly o překvalifikování smluv na dobu určitou na smlouvy na dobu neurčitou (143), ale že do vyčíslení by měli být zahrnuti pouze ti zaměstnanci se smlouvou na dobu určitou, u nichž se tento postup dá předpokládat téměř s jistotou (což představuje 150 pracovníků se smlouvou na dobu určitou). Vezme-li se v úvahu hrubá měsíční mzda ve výši [2 000 až 2 500] (60) EUR s odstupným odpovídajícím devítiměsíčnímu platu u prvních [100 až 120] (60) pracovníků s pracovní smlouvou na dobu určitou a šestiměsíčnímu platu u [50 až 70] (60) dalších, vychází celková částka ve výši [0 až 10] (60) milionů EUR.
262.
Pokud jde o čisté pasivum spojené s postoupením plavidel provozovaných v rámci leasingu, Komise se domnívá, že předpoklady, na nichž je postaven výpočet, jsou oprávněné, a to zejména kvůli smluvnímu formalismu sdružení ekonomického zájmu GIE, které omezuje možnosti nahrazení společnosti SNCM třetí stranou a podmiňuje daňové úlevy provozováním plavidel pod francouzskou vlajkou. Je také oprávněné, že právní riziko neplatí pro plavidla provozovaná v rámci leasingu, protože tato plavidla jsou prodávána bankami, které úvěrují GIE. V těchto souvislostech se Komise domnívá, že je oprávněné zohlednit finanční náklady převodu vzniklé mezi 30. zářím 2005 a dnem skutečného prodeje.
263.
Vzhledem k výše uvedenému se Komise domnívá, že ke dni 30. září 2005 přednostní pasiva společnosti SNCM činila 153,8 milionu EUR a nepřednostní pasiva společnosti SNCM činila 181,1 milionu EUR.
iii) Zjištění nedostatečnosti aktiv
264.
Vzhledem k výše uvedenému se Komise domnívá, že ke dni 30. září 2005 nebyla hodnota aktiv společnosti SNCM (to znamená 211,4 milionu EUR) dostatečná, aby mohlo dojít k vyrovnání s přednostními věřiteli (153,8 milionu EUR) a nepřednostními věřiteli (181,1 milionu EUR), což představuje celkovou částku ve výši 334,9 milionu EUR. Nedostatečnost aktiv proto dosahuje částky ve výši přibližně 123,5 milionu EUR.
c) Zohlednění řízení o vyrovnání pasiv
265.
Komise rovněž posoudila argument francouzských orgánů a společnosti SNCM, podle nějž by stát jakožto majoritní akcionář mohl být vyzván k vyrovnání pasiv v případě likvidace podniku. Jedna ze zúčastněných stran, a to společnost CFF, napadla použitelnost vnitrostátní judikatury zmiňované francouzskými orgány na tento konkrétní případ. Společnost CFF se domnívá, že v případě judikatury odvolacího soudu ve městě Rouen ve věci Aspocom Group Oyj soudce odsoudil finskou mateřskou společnost k uhrazení odstupného zaměstnancům její francouzské dceřiné společnosti, protože toto odstupné, které nebylo nakonec vyplaceno, stanovil sociální plán na základě podnikové smlouvy schválené mateřskou společností.
266.
Francouzské orgány odhadují, že celkové skutečné náklady, které by musel nést stát jakožto akcionář prostřednictvím společnosti CGMF, by k 30. září 2005 dosáhly výše 312,1 milionu až 361 milionů EUR. Podle stejných orgánů zohledňuje tento odhad zejména riziko, že by francouzský stát mohl být vyzván k „vyrovnání pasiv“, pokud by ho soud musel považovat za skutečného manažera společnosti SNCM, a riziko odsouzení státu k platbě dodatečného odstupného za propuštění propuštěným zaměstnancům. Francouzské orgány mají za to, že zmíněná rizika je nutno zahrnout do výpočtu skutečných nákladů případné likvidace společnosti SNCM.
267.
Vyvstává proto otázka vyhodnocení všech skutečných nákladů, které by pravděpodobně musela uhradit Francie jakožto akcionář v případě soudní likvidace společnosti SNCM, aby bylo možno rozhodnout, zda by informovaný soukromý akcionář dal vzhledem k riziku odsouzení k uhrazení zmíněných nákladů a s ohledem na jejich rozsah raději přednost okamžitému prodeji své dceřiné společnosti za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, než aby toto riziko podstoupil.
268.
Ve francouzském právu má správce konkurzní podstaty společnosti v likvidaci možnost podat žalobu ve věci odpovědnosti proti bývalému vedení společnosti, tzv. „žalobu na vyrovnání pasiv“, v rámci plánu záchrany společnosti, nuceného vyrovnání nebo konkurzního řízení (144).
269.
Podání žaloby na vyrovnání pasív vůči bývalým vedoucím manažerům společnosti v konkurzním řízení je odůvodněno nutností obnovit majetek společnosti, což je jedním z úkolů správce konkurzní podstaty.
270.
Francouzské orgány zastávaly v řadě dopisů Komisi názor, že předpoklad odsouzení státu vnitrostátním soudcem k vyrovnání pasiv podniku, který řídí, je nejpravděpodobnějším scénářem a že tento předpoklad je nutno zahrnout do výpočtu skutečných nákladů v případě likvidace společnosti SNCM.
271.
Společnost SNCM zaslala v písemných materiálech ze dne 28. února 2008 zprávu právní kanceláře Baker & McKenzie, která vyhodnocovala právní důsledky řízení o vyrovnání pasiv vedenému proti francouzskému státu. Zpráva dochází k závěru, že obchodní soud pověřený touto věcí by s velkou pravděpodobností rozhodl v tomto bodě o odpovědnosti státu a odsoudil by ho k uhrazení všech sociálních závazků společnosti SNCM.
272.
Příslušné právní předpisy stanoví, že sociální závazky společnosti v likvidaci mohou být uloženy k uhrazení bývalým skutečným nebo zákonným vedoucím s výhradou kumulativního splnění čtyř podmínek.
i) Uznání státu za skutečného nebo zákonného vedoucího podniku v konkurzním řízení
273.
Zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie, kterou předala společnost SNCM, poskytla Komisi analýzu, jež dospívá k závěru, že […] (60). Výše uvedená znalecká zpráva se snaží v souladu s příslušnou judikaturou (145) prokázat, že stát opakovaně […] (60). Podle stejné zprávy stát údajně přijal […] (60) rozhodnutí. Dále se zdá, že vedoucí orgány […] (60) podnik. Stát také údajně […] (60).
274.
Komise shledává, že francouzské orgány ve svých písemných materiálech ze dne 28. března 2008 nevznesly výhrady […] (60). V dopise ze dne 20. listopadu 2006 francouzské orgány samy uvádějí, že soudce […] (60) podnik.
275.
Komise nicméně zastává názor, že prohlášení francouzských orgánů ze dne 20. listopadu 2006 učiněné v rámci řízení o státních podporách nemůže samo o sobě stačit k právní jistotě, že by soudce považoval vnitrostátní orgány za skutečný řídící orgán podniku přijímajícího předmětná opatření, a zejména ke stanovení míry pravděpodobnosti této možnosti.
276.
Zejména pokud jde o kontroverzní rozhodnutí, není zdaleka prokázáno, že se konečné rozhodnutí státu výrazně vzdaluje od praxe státu při správě jeho účastí. Sama zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie připomíná existenci opakující se polemiky o míře žádoucího zasahování státu do správy jeho účastí a zmiňuje velmi rozsáhlou úlohu obecně hranou […] (60).
277.
Avšak příklady vnitrostátní judikatury uváděné francouzským státem a společností SNCM se takovéto situace přímo netýkají. Hlavní použité případy se týkají územní samosprávy a rozsudek ve věci BRGM ze dne 6. února 2001 se týká obchodního a průmyslového veřejnoprávního subjektu.
278.
V každém případě není zdaleka prokázáno, že by stát jednající jako veřejná moc byl považován za skutečný řídící orgán.
ii) Existence jedné nebo více chyb v řízení podniku francouzským státem jakožto skutečným řídícím orgánem společnosti v konkurzním řízení
279.
V tomto konkrétním případě Komise zjišťuje, že zpráva znalce společnosti SNCM uvádí na základě nevyčerpávajícího seznamu faktických podkladů řadu prvků, aby prokázala, že se stát […] (60) dopustil chyb v řízení.
280.
Zejména se uvádí, že se francouzský stát údajně dopustil chyb v investicích […] (60) spojených se společností SNCM. Stát se údajně také dopustil mnoha chyb při řízení v oblasti rozsahu […] (60) společnosti SNCM.
281.
V dopise ze dne 30. dubna 2007 francouzské orgány označily riziko odsouzení státu za jeho odpovědnost za velmi vysoké vzhledem ke kritériím posuzování chyb v řízení ve smyslu článku L. 651-2 obchodního zákoníku.
282.
Komise se opět domnívá, že toto prohlášení ze dne 30. dubna 2007 učiněné v rámci řízení o státních podporách nemůže samo o sobě stačit k právní jistotě, že by soudce usoudil, že se vnitrostátní orgány dopustily uvedených chyb, a zejména ke stanovení míry pravděpodobnosti této možnosti. Je tomu tak tím spíše, že francouzské orgány popírají samu existenci chyb v řízení, které jsou přesto nutné k vyvolání řízení o vyrovnání pasiv.
283.
Ze zásadnějšího hlediska lze konstatovat, že se jak společnost SNCM, tak francouzské orgány ve velké míře odvolávají na velmi stará rozhodnutí v oblasti řízení. Zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie se tak zaměřuje na […] (60), ke kterým došlo v roce 2000. Neváhá se odvolávat na zprávy Účetního dvora za účetní období 1993-1999. K hlavním uváděným chybám v řízení tak údajně došlo uprostřed devadesátých let minulého století. Avšak věřitelé společnosti SNCM byli o tomto způsobu řízení v okamžiku, kdy společnosti poskytovali úvěr, informováni. Přijímali tak implicitně riziko spojené s tímto druhem řízení společnosti. Nic nenaznačuje, že by stát mohl být za podobné situace volán účinně k odpovědnosti z důvodu vyrovnání pasiv.
284.
Tyto údajné chyby v řízení lze navíc údajně vysvětlit politickými rozhodnutími orgány veřejné moci a nic opět nenaznačuje, že lze tato politická rozhodnutí označit za chyby v řízení ve smyslu judikatury v oblasti vyrovnání pasiv.
285.
Zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie není dostatečně důvěryhodná, a to zejména když se domnívá, že situace společnosti SNCM je údajně přičitatelná chybám v externí komunikaci, kterých se dopustil francouzský stát při informování o situaci společnosti SNCM. Z této zprávy ve skutečnosti pouze vyplývá, že se francouzský stát zmínil o situaci, která již byla obecně známá. Chování francouzského státu se proto nepodobá chybě v řízení.
iii) Zjištění nedostatečnosti aktiv
286.
V tomto konkrétním případě Komise shledává, že zpráva kabinetu Oddo-Hastings zjišťuje nedostatečnost aktiv ve výši 134,4 milionu EUR ke dni 30. září 2005, vypočítanou jako rozdíl mezi na jedné straně hodnotou aktiv společnosti SNCM (190,3 milionu EUR) a na druhé straně hodnotou pasiv podniku (přednostní závazky oceněné na 153,8 milionů EUR a nepřednostní na 170,9 milionu EUR).
287.
Komise výše odhadla nedostatečnost aktiv společnosti SNCM ke dni 30. září 2005 na 123,5 milionu EUR (viz 264. bod odůvodnění).
iv) Existence příčinné souvislosti mezi chybami a zjištěnou nedostatečností aktiv
288.
Podle francouzských orgánů může být řídící orgán právnické osoby na základě článku L 624-3 obchodního zákoníku prohlášen za odpovědného, i když chyba, které se dopustil, je pouze jednou z příčin nedostatečnosti aktiv, a může být odsouzen k uhrazení všech nebo části sociálních závazků, přestože jeho chyba měla za následek pouze část z nich (146). Podle francouzských orgánů by byl francouzský stát údajně nucen nést část odhadovanou na 85 % až 100 % zjištěné nedostatečnosti aktiv, to znamená 114,3 milionu až 134,4 milionu EUR.
289.
Tato analýza nespočívá na žádném pevném základě. Je totiž velmi obtížné vidět v každém opatření, u nějž údajné chyby v řízení spočívají na rozhodnutích přijatých v devadesátých letech minulého století a které vyvolalo okamžité nadnáklady pro společnost SNCM, příčinu nedostatečnosti aktiv v roce 2005, když k tomu mezi oběma obdobími došlo k řadě dalších událostí.
290.
Pokud se sice skutečně jeví, že neexistuje automatická vazba mezi výší odškodnění poskytnutého na základě vyrovnání pasiv a výší zhoršení pasiv vyvolaného chybou řídícího orgánu při řízení společnosti (za předpokladu jejího prokázání), znamená to také, že soudce může stanovit částku, ke které odsoudí řídící orgán, na částku podstatně nižší, než činí zjištěná nedostatečnost aktiv (147).
291.
Avšak na rozdíl od toho, co se zřejmě domnívají francouzské orgány (a společnost SNCM), nic nenaznačuje, že by soudce pověřený vyrovnáním pasiv považoval předmětná rozhodnutí za tak vážná, že by odůvodňovala převedení podstatné části zjištěného pasiva na veřejné orgány. Podle šetřených tvrzení by se tak jednalo o rozhodnutí s protekcionistickým záměrem, která byla přijata v politickém rámci (a u většiny z nich dokonce před deseti roky), nebo o novější rozhodnutí, která byla přijata, aby zaměstnanci nemuseli zvyšovat produktivitu, nebo jako pokus o obnovení lepších sociálních vztahů.
v) Určení případného převzetí dodatečného odstupného za propuštění v případě vyhlášení konkurzu společnosti SNCM
292.
Kromě nedostatečnosti aktiv by podle francouzských orgánů soudce s ohledem na judikaturu v této oblasti (148) údajně s jistotou odsoudil francouzský stát k uhrazení dodatečného odstupného za propuštění (tzn. k částce od [200 až 210] (60) do [250 až 260] (60) milionů EUR). Podle francouzských orgánů by se celkové skutečné náklady, které by musel nést francouzský stát jakožto akcionář, pohybovaly od 212,1 milionu do 361 milionů EUR.
293.
Francouzské orgány upřesňují, že v nedávných rozsudcích francouzské soudy odsoudily skutečný nebo zákonný řídící orgán k převzetí kromě nedostatečnosti aktiv také dodatečného odstupného za propuštění, jehož výše byla vypočítána na základě sociálního plánu sestaveného podnikem před vyhlášením konkurzního řízení.
294.
Francouzské orgány zejména uvádějí, že ve věci Aspocomp francouzská společnost Aspocomp SAS, která byla z 99 % dceřinou společností finské společnosti Aspocomp Group Oyj, podepsala dne 18. ledna 2002 podnikovou dohodu, jíž se stanovily podmínky odstupného v rámci sociální plánu, který se týkal 210 zaměstnanců z celkového počtu 550. Tato dohoda pojednávala zejména o částkách vyrovnávacích a dodatečných náhrad a o podporách při dobrovolném odchodu. V návaznosti na změnu strategie skupiny se mateřská společnost Aspocomp Group Oyj dne 21. února 2002 rozhodla, že již nebude dále financovat svoji dceřinou společnost Aspocomp SAS, která se tak musela vyhlásit v úpadku. Toto rozhodnutí zabránilo de facto dceřiné společnosti splnit závazky přijaté v rámci podnikové dohody a vedlo k propuštění všech ostatních zaměstnanců.
295.
V této souvislosti rozsudek odvolacího soudu ve městě Rouen potvrdil rozhodnutí pracovního soudu (Conseil des Prud’hommes) v Evreux, a odsoudil tak společnost Aspocomp Group Oyj, která z 99 % kontrolovala svou dceřinou společnost, k vyplacení: i) zaměstnancům, na něž se vztahovala podniková dohoda, veškerých vyrovnávacích a dodatečných náhrad stanovených v této jediné podnikové dohodě a také odškodnění za propuštění bez skutečných a závažných důvodů a ii) zaměstnancům propuštěným v rámci vyhlášení úpadku společnosti Aspocomp odpovídající náhrady. Soud se domníval, že nesplněním přijatých závazků se mateřská společnost zachovala neloajálně a jednala s lehkomyslností hodnou pokárání.
296.
Ačkoli Francie uvedla na podporu svých tvrzení rovněž rozsudek obchodní komory Kasačního soudu (149) ze dne 19. dubna 2005, Komise nenalézá v tomto rozsudku žádný prvek, který by byl z hlediska této polemiky rozhodující. Kasační soud se totiž omezuje na zjištění, že se odvolací soud nevyjádřil s dostatečnou právní jistotou k rozdělení majetku mezi mateřskou společností a její dceřinou společností. Komise v každém případě shledává, že skutečnosti, které spadají do rámce judikatury ve věci Aspocomp, nejsou stejné jako v tomto konkrétním případě. V tomto konkrétním případě totiž nedošlo k tomu, že by společnost CGMF nesplnila svůj závazek vyplatit dodatečné odstupné za propuštění.
297.
Je nutno zaznamenat, že jak společnost SNCM, tak francouzské orgány zřejmě přikládají význam skutečnosti, že sociální plán […] (60). Je mimořádně pochybné, že by šlo […] (60) považovat za chybu v řízení, za kterou by mohli zaměstnanci […] (60) volat francouzský stát k odpovědnosti. I za nanejvýše nepravděpodobného předpokladu […] (60), že by se francouzský stát mohl u zaměstnanců zavázat a přiznat jim nárok na odstupné hrazené státem (150), poskytnutí takového nároku by samo o sobě přestavovalo zvýhodnění poskytnuté podniku SNCM, a tudíž státní podporu, a to z podobných důvodů, jako jsou důvody uvedené níže ohledně opatření podpory pro jednotlivce ve výši 38,5 milionu EUR. Toto opatření mohlo totiž částečně uklidnit sociální vztahy v podniku.
vi) Závěr ohledně zohlednění řízení o vyrovnání pasiv
298.
Není prokázáno s právní jistotou, že by francouzské orgány byly s dostatečnou pravděpodobností odsouzeny vnitrostátním soudem k odškodnění v rámci vyrovnání pasiv, a je ještě méně prokázáno, že by takové odsouzení přesáhlo zápornou cenu, za niž byla společnost SNCM „prodána“.
299.
Je rovněž nutno zohlednit skutečnost, že údajným záměrem jednání francouzského státu, a to i za předpokladu, že by byl v tomto konkrétním případě špatným hospodářem, bylo chránit vnitrostátní průmysl a služby, včetně společnosti SNCM a jejích zaměstnanců, tím, že nemusely projít vývojem, který by mohl být sociálně přijatelný jen obtížně. I když veřejné subjekty včetně státu lze považovat za určitých okolností za skutečný řídící orgán určitého podniku, nic ve skutečnosti nenaznačuje, že by šlo použít řízení o vyrovnání pasiv k pochopení politických rozhodnutí státu, a to zejména za podobných okolností. Tento případ je velmi vzdálen okolnostem věci Aspocomp, která se této otázky vůbec netýkala.
300.
Komise se v každém případě domnívá, že francouzské orgány se dnes nemohou odvolávat na minulá politická rozhodnutí, aby odůvodnily veřejné zásahy prováděné za účelem vyřešení důsledků zásahů předchozích. Tyto dva zásahy, tzn. vměšování v minulosti a nové zásahy veřejných orgánů, je naopak nutno analyzovat jako dvě kumulativní narušení hospodářské soutěže. Přijmout odpovědnost státu při vyrovnání pasiv by totiž znamenalo umožnit mu, aby uznáním, že se dopustil chyb při řízení podniku, odůvodňoval finanční vklad jako opatření, jež nepředstavuje státní podporu, což by mělo za následek nové narušení hospodářské soutěže. Stát by se v takovém případě odvolával na vlastní chyby v řízení, aby odůvodnil dodatečný finanční vklad, což by bylo v rozporu s obecnou zásadou, podle níž se nikdo nemůže odvolávat na vlastní chybu (151).
301.
Bylo by rovněž zcela umělé rozdělovat chování státu jakožto „špatného hospodáře“ (za předpokladu, že je to prokázáno) a chování státu, jenž zachraňuje podnik, který špatně spravoval. Chyba v řízení však není součástí běžného chování informovaného soukromého investora v tržním hospodářství. Mechanizmus záchrany, který je od této chyby neoddělitelný, proto také nespadá do rámce tohoto chování.
302.
Přijetí teorie francouzských orgánů a společnosti SNCM by kromě toho mělo za následek, že by se státu umožnilo poskytnout určitému podniku záruku úmyslným spácháním „chyby v řízení“, což je z hlediska discipliny podpor zcela nepřijatelné.
303.
V tomto konkrétním případě by chování, které podle teorie zastávané společností SNCM a francouzskými orgány údajně zavazuje stát, bylo ve skutečnosti chováním státu, jenž jedná jako veřejná moc a nikoli jako akcionář. Vzhledem k tomu, že informovaný soukromý akcionář by nepřijal rozhodnutí založená na těchto politických a veřejných ohledech, nelze riziko vyrovnání pasiv, které z těchto rozhodnutí vyplývá, zohlednit v rámci testu informovaného soukromého investora v tržním hospodářství (152).
304.
Francouzské orgány připomínají, že v rozhodnutí Komise ze dne 7. prosince 2005 o podpoře, kterou poskytla Belgie společnost ABX Logistics, Komise uvažovala o zohlednění skutečnosti, že „v některých výjimečných případech některé národní právní předpisy uvádějí, že se třetí osoby mohou obrátit proti akcionářům společnosti v likvidaci, zejména pokud lze uvažovat, že jsou akcionáři [vypuštěno ve znění rozhodnutí] a/nebo že se dopustili chyb v řízení“ (153).
305.
Komise ale připomíná, že pojem podpory je nutno posuzovat objektivně, a poznamenává, že rozhodnutí o zahájení řízení ve stejné věci upřesnilo, že „i za málo pravděpodobného předpokladu splnění všech podmínek vyžadovaných vnitrostátním právem ohledně odpovědnosti […] by tato skutečnost přesto nevylučovala povahu státní podpory těchto zásahů ve prospěch dceřiné společnosti“ (154).
306.
V tomto konkrétním případě se Komise domnívá, že francouzské orgány nevyvrátily dostatečným způsobem pochybnosti Komise ohledně skutečnosti, že by se akcionář společnosti SNCM s dostatečnou jistotou vystavil zpochybnění své odpovědnosti.
307.
Za těchto podmínek a při odmítnutí zohlednění dodatečného odstupného za propuštění (viz 225. bod odůvodnění a následující) dospívá Komise k závěru, že likvidace společnosti SNCM by pro francouzský stát nepředstavovala žádné náklady. Komise totiž soudí, že státu jakožto akcionáři nelze přisoudit náklady na likvidaci, protože vystavení akcionáře je vázáno na hodnotu jeho vkladu do základního kapitálu podniku.
6.1.2.2. Závěr
308.
Komise tak soudí, že soukromý investor by dal přednost méně nákladnému řešení, což znamená likvidaci společnosti SNCM. Komise proto dospívá k závěru, že záporná cena ve výši 158 milionů EUR představuje státní podporu.
6.1.3. Kapitálový vklad společnosti CGMF ve výši 8,75 milionu EUR
309.
Ve svých připomínkách po rozhodnutí o zahájení řízení se francouzské orgány domnívají, že navýšení kapitálu ve výši 8,75 milionu EUR provedené francouzským státem proběhlo souběžně se vkladem soukromých investorů. Vysvětlují, že souběžnost posiluje minoritní podíl, který převzal francouzský stát, zatímco většinu prostředků poskytl trh. Kromě toho se domnívají, že míra výnosnosti vkladu státu ve výši […] (60) % ročně představuje pro soukromého investora odpovídající výnosnost investovaného kapitálu v dlouhodobém horizontu. V informační zprávě ze dne 16. května 2013 se dále domnívají, že rizika spojená se zrušující doložkou jsou vyrovnána možností odkupu soukromými akcionáři.
310.
Vklad státu je nyní nutno porovnat se vkladem soukromých nabyvatelů, tj. s částkou 26,25 milionu EUR. Jak bylo ale prokázáno v oddíle 6.1.2, vklad státu dosahuje výše 158 milionů EUR, ke kterým je nutno přidat 38,5 milionu EUR podpor pro jednotlivce a 15,81 milionu EUR vyplacených na základě plánu z roku 2002, jak bude prokázáno v oddílech 6.1.4 a 6.1.5.
311.
Všechna opatření z roku 2006 jsou obsažena v memorandu o porozumění. Strany tohoto memoranda, tzn. společnosti CGMF, BCP a VT, se v tomto stejném dokumentu dohodly na vkladu ve výši 158 milionů EUR, záloze na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR a navýšení kapitálu ve výši 8,75 milionu EUR. V tomto konkrétním případě představují tato tři opatření jednu a tutéž transakci provedenou s cílem privatizovat společnost SNCM. Jak zdůrazňuje Tribunál v bodě 125 rozsudku ze dne 11. září 2012, „k tomuto kapitálovému vkladu [ve výši 8,75 milionu EUR] totiž došlo v rámci globálního memoranda o prodeji vzešlého z výhradního jednávání, kde vklady nabyvatelů představují protiplnění za tíživé závazky francouzského státu různých forem“. Tři výše uvedená opatření je proto nutno považovat globálně za vklad finančních prostředků do společnosti SNCM státem a porovnat je se vkladem soukromých investorů za účelem posouzení, zda jejich zásah byl či nebyl významný.
312.
Na základě předcházejícího dospívá Komise k závěru, že vklad soukromých akcionářů, který představoval 10,6 % celkového vkladu, nelze považovat za významný.
313.
Jak již bylo shledáno v 311. bodě odůvodnění, tři opatření tohoto konkrétního případu představují jedinou privatizační transakci. Komise se domnívá, že soukromé a veřejné kapitálové vklady lze proto považovat za souběžné.
314.
Pokud jde o kritérium vkladů provedených za srovnatelných podmínek, Komise nejprve zaznamenává, že zúčastněné strany, tj. společnosti CCF a STIM, zpochybnily významnou povahu soukromého zásahu, a zejména pak existenci srovnatelných podmínek mezi veřejnou investicí a soukromými investory z důvodu zrušující doložky.
315.
Komise se domnívá, že podmínky tohoto navýšení kapitálu samy o sobě prokazují, že rizika nejsou pro soukromé a veřejné investory stejná. Existence a podmínky zrušující doložky postoupení společnosti prokazují samy o sobě, že v případě splnění podmínek uvedených v doložce není postavení soukromých investorů a veřejného investora z hlediska rizika stejné. Podle memoranda o porozumění mají soukromí investoři možnost se stáhnout a získat zpět svůj vklad v případě záporného rozhodnutí Komise, Tribunálu nebo Soudního dvora či v případě neobnovení pověření veřejnou službou. Tato poslední část zrušující doložky se týká jádra činnosti společnosti SNCM, a má proto pro stát o to větší negativní dopad. Společnost SNCM je totiž tradičním provozovatelem spojení mezi Korsikou a kontinentální Francií. Zhruba dvě třetiny její činnosti se uskutečňuje mezi Marseille a Korsikou v rámci pověření veřejnou službou. Zrušující doložka tak chrání soukromé investory před obchodním rizikem u většiny činností společnosti SNCM. Toto riziko nese ve skutečnosti pouze stát.
316.
Uplatnění výše uvedené zrušující doložky by mělo na jedné straně za následek, že by společnost SNCM byla povinna vrátit soukromým investorům veškeré vklady nabyvatelů. Na druhé straně by společnost CGMF vlastnila znovu 100 % kapitálu společnosti SNCM v situaci, kdy by výrazně vzrostlo riziko likvidace a tím ztráty významné části veřejných investic.
317.
Pokud jde o slib koupě soukromými akcionáři, společnost CGMF ho může využít pouze v případě, že se společnost SNCM ocitne v nuceném vyrovnání nebo konkurzním řízení. Uvedené potvrzuje, že v případě potíží nelze této opce použít a že rizika nese v zásadě společnost CGMF, to znamená francouzský stát. Komise se proto domnívá, že tento slib koupě nelze analyzovat jako protiplnění ke zrušující doložce.
318.
Komise kromě toho nemůže přijmout tvrzení francouzských orgánů, podle nějž obsahovalo memorandum o porozumění řadu záruk chránících investici státu. Povinnosti uložené nabyvatelům totiž pro ně nepředstavují dodatečná rizika či omezení, která by je postavila do situace srovnatelné se situací společnosti CGMF. Cílem těchto povinností je pouze zajistit, aby během období, kdy soukromí nabyvatelé mohou uplatnit zrušující doložku, tito nabyvatelé nepřistoupili k žádné právní úpravě společnosti SNCM a uskutečňovali pouze úkony nutné pro provedení podnikatelského záměru a sociální dohody.
319.
Kromě toho, a jak zdůrazňuje Tribunál v rozsudku ze dne 11. září 2012, pouhá analýza očekávané výnosnosti nestačí k závěru, že stát provedl investici za tržních podmínek, protože soukromí investoři a veřejný investor nesdílejí rizika vyrovnaným způsobem.
320.
Opatření může být stále v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství i při nesplnění podmínky investice pari passu. V takovém případě by ale bylo nutno prokázat, že chování státu odpovídá tomu, jak by se v podobné situaci zachoval informovaný soukromý investor, například pomocí analýz ex ante výnosnosti investice. Avšak francouzské orgány nepředložily žádný důkaz provedení takovéto analýzy ex ante. Francouzské orgány se ve svých připomínkách pouze domnívaly ex post, že fixní míra odměny ve výši […] (60) % by byla pro soukromého investora přiměřená, a použily k tomu srovnání s mírou výnosnosti francouzského státního dluhopisu OAT (Obligation Assimilable du Trésor) emitovaného státem, jehož výnosnost se v té době pohybovala mezi 3,72 % a 3,95 %. Neposkytly ale žádnou analýzu, která by prokazovala, že míra 10 % by byla pro soukromého investora přijatelná vzhledem k rizikům nesených státem, jako je například zrušující doložka nebo rizika spojená se situací podniku.
321.
Hlavně se ale míra […] (60) % vztahuje pouze na kapitálový vklad ve výši 8,75 milionů EUR a zmíněná analýza by musela zohlednit celkový vklad státu, se kterým stát v memorandu souhlasil. Jelikož se zápornou cenou ve výši 158 milionů EUR nebo se zálohou na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR není spojena žádná výnosnost, byla by míra výnosnosti celkové investice státu do společnosti SNCM v okamžiku její privatizace v roce 2006 zřetelně nižší než míra výnosnosti státního dluhopisu OAT. Z důvodu návazných rizik by soukromý investor v tržním hospodářství podobnou míru nepřijal.
322.
Vzhledem k výše uvedenému se Komise domnívá, že nejsou splněna kritéria stanovená judikaturou, aby šlo rovnou vyloučit povahu podpory předmětného opatření. Komise se proto domnívá, že kapitálový vklad francouzského státu ve výši 8,75 milionu EUR poskytuje společnosti SNCM ekonomickou výhodu, protože tento vklad proběhl souběžně se vkladem soukromého kapitálu za podmínek, které nejsou ve smyslu judikatury Unie srovnatelné. Předmětné opatření proto představuje státní podporou podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
6.1.4. Opatření podpory pro jednotlivce (38,5 milionu EUR)
323.
Francouzské orgány se domnívají, že toto financování představuje podporu pro jednotlivce, z níž podnik nemá žádný prospěch, a že se tak nejedná o státní podporu. Zúčastněné strany, společnosti CCF a STIM, napadaly označení tohoto opatření za podporu pro jednotlivce, protože se mimo jiné domnívají, že toto opatření může mít pro společnost SNCM nepřímé pozitivní důsledky.
324.
Komise se domnívá, že na prokázání nepřítomnosti podpory ve prospěch zaměstnavatele nestačí skutečnost, že přímými příjemci podpory pro jednotlivce jsou jeho zaměstnanci. Tribunál totiž upřesňuje, že „[…] skutečnost, že přímými příjemci podpory pro jednotlivce jsou zaměstnanci, nemůže stačit k vyloučení existence podpory ve prospěch jejich zaměstnavatele“ (155).
325.
Jak rovněž uvádí Tribunál v bodě 138 rozsudku ze dne 11. září 2012, „[k] přezkoumání, zda tyto podpory pro jednotlivce představují podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, je […] třeba určit, zda společnosti SNCM vzniká nepřímé ekonomické zvýhodnění, jež jí umožňuje vyhnout se nákladům, které by normálně zatěžovaly její finanční zdroje, a zabraňuje tedy tomu, aby tržní mechanizmy vedly ke svým přirozeným důsledkům“.
326.
Komise dále zaznamenává, že podle memoranda o porozumění představuje toto opatření závazek státu vůči soukromým partnerům, že bude financovat „část nákladů spojených s případnými dobrovolnými odchody či vypovězením pracovních smluv (bez ohledu na jejich povahu) zvaných „na velkorysost“, které by doplnily částky všeho druhu, jež musí zaměstnavatel zaplatit (…)“. Jak zdůrazňuje Tribunál v bodě 145 rozsudku ze dne 11. září 2012, skutečnost, že jsou tyto podpory pro jednotlivce součástí memoranda „o prodeji“, nasvědčuje tomu, že z nich plyne zvýhodnění. Strany se k nim uchýlily, protože z nich mohly mít určitý prospěch.
327.
Tyto podpory proto mohou ekonomicky zvýhodnit společnost SNCM tím, že jí umožňují nenést všechny náklady spojené s případným a budoucím odchodem některých zaměstnanců. Pokud stát zbaví podnik těchto nákladů, představuje to pro podnik zvýhodnění. Komise připomíná, že tato doplňková opatření sociální povahy mají za cíl usnadnit provádění plánů propouštění, které jsou nutné pro dosažení cílů podniku, a že tato opatření nevyplývají ze zákonné povinnosti. V tomto konkrétním případě prokazuje četnost sociálních konfliktů v rámci společnosti SNCM, že provádění sociálního plánu vyvolává téměř systematicky stávky a jiné akce odborů. Tato doplňková opatření sociální povahy představují bez pochyby pro společnost SNCM výhodu.
328.
Komise proto zastává názor, že toto opatření představuje státní podporou podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
6.1.5. Zůstatek ve výši 15,81 milionu EUR vyplacený jako podpora na restrukturalizaci z roku 2002
329.
Opatření z roku 2006 podstatným způsobem zvyšují částku podpory na restrukturalizaci posuzovanou v rámci plánu z roku 2002, jejíž výše dosahuje 69,29 milionu EUR a již lze analyzovat jako změnu plánu restrukturalizace a nákladů s ním spojených. Plán restrukturalizace totiž probíhal ještě v době, kdy se začalo uvažovat o privatizaci. Společnost SNCM ale dosáhla jeho cílů ohledně obnovení životaschopnosti. Tribunál upřesnil, že „[v] tomto ohledu je totiž třeba podotknout, že rozhodnutí z roku 2006 výslovně stanoví, že pokud bude plán z roku 2006 obsahovat prvky podpory na restrukturalizaci, měly by být tyto posuzovány společně s podporou na restrukturalizaci plánu z roku 2002 (…)“ (156). Tribunál zdůrazňuje, že tato analýza byla provedena „oprávněně“. Částka ve výši 69,29 milionu EUR odpovídá částce ve výši 66 milionů EUR, jež byla poskytnuta v roce 2002 jako první část plánu restrukturalizace, a částce ve výši 3,29 milionu EUR podpory, jež byla poskytnuta v roce 2005 jako druhá část.
330.
Z této částky podpory poskytnuté na základě plánu restrukturalizace z roku 2002 se částka 53,4 milionu EUR ve skutečnosti týká pověření veřejnou službou. Protože zákonnost této podpory potvrdil rozsudek Tribunálu ze dne 11. září 2012, musí Komise přezkoumat současně slučitelnost vlastní podpory na restrukturalizaci, tzn. částku 15,81 milionu EUR poskytnutou během restrukturalizace z roku 2002, a na základě pokynů z roku 2004 slučitelnost všech opatření z roku 2006.
6.2. PŘEZKUM SLUČITELNOSTI PODPOR NA RESTRUKTURALIZACI VYPLACENÝCH V ROCE 2002 A V ROCE 2006
6.2.1. Příslušné pokyny
331.
Komise poznamenává, že plán restrukturalizace z roku 2002 byl přezkoumáván v rámci pokynů z roku 1999. Poznamenává rovněž, že nová opatření z roku 2006, která zahrnují plán z roku 2002, byla přijata po vstupu v platnost nových pokynů z roku 2004 a provedena před tím, než je Komise schválila.
332.
V souladu s přechodnými pravidly stanovenými pokyny z roku 2004 (157) vztahují se tyto pokyny na protiprávní podporu, jejíž část byla poskytnuta po jejich vstupu v platnost.
333.
Jelikož opatření z roku 2006 představují podporu, spadají tak do rámce restrukturalizačních akcí zahájených v roce 2002 a je nutno je analyzovat s nimi jako celek. Slučitelnost všech těchto podpor bude proto analyzována v rámci pokynů z roku 2004.
6.2.2. Podnik v obtížích
334.
Podnik je způsobilý pro poskytnutí podpory na restrukturalizaci, pokud ho lze označit za podnik v obtížích ve smyslu pokynů.
335.
V tomto konkrétním případě Komise připomíná, že shledala dodržení tohoto kritéria jak v rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2002 o podpoře na záchranu společnosti SNCM (158), tak v rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 o zahájení formálního vyšetřovacího řízení plánu navýšení kapitálu na základě roční účetní uzávěrky společnosti SNCM za rok 2001.
336.
Pro účely tohoto rozhodnutí Komise ověřila na základě účetní uzávěrky podniku za rok 2002, zda společnost SNCM tuto podmínku splňuje. Vlastní kapitál kromě předepsaných rezerv (159) zůstával i v roce 2002 nadále záporný ve výši - 26,5 milionu EUR po schodku - 30,7 milionu EUR v roce 2001. Tato čísla představují více než poloviční snížení základního kapitálu podniku, přičemž více jak čtvrtina snížení připadá na období dvanácti měsíců po oznámení. Tím byla ověřena podmínka obsažená v bodě 10 písm. a) pokynů.
337.
Kromě vývoje základního kapitálu Komise shledává, že:
-
v období 2001-2002 se běžný hospodářský výsledek před zdaněním snížil z hodnoty -5,1 milionu EUR v roce 2001 na hodnotu -5,8 milionu EUR v roce 2002 a ke zmírnění čistých ztrát v roce 2002 došlo pouze díky prodeji některých plavidel;
-
schopnost samofinancování společnosti SNCM, která byla 39,2 milionu EUR na konci roku 2001, se na konci roku 2002 snížila na 35,7 milionu EUR;
-
čisté finanční závazky kromě leasingu se v období 2000-2002 zvýšily ze 135,8 milionu EUR na 144,8 milionu EUR;
-
finanční náklady (úroky a podobné náklady) se zvýšily ze 7,0 milionu EUR v roce 2000 na 9,503 milionu EUR v roce 2002.
338.
Francouzské orgány ostatně Komisi potvrdily, že banky nadále odmítají půjčovat společnosti SNCM peníze kvůli jejímu zadlužení, a to přesto, že jim společnost SNCM nabídla jako záruku svá poslední plavidla nezatížená hypotékou nebo podobnými břemeny.
339.
Smlouva o pověření veřejnou službou na této analýze nic nezměnila. Tato smlouva měla sice ve spojení s úspěšně provedeným plánem restrukturalizace umožnit společnosti SNCM dosáhnout v dlouhodobém výhledu kladných provozních výsledků, zůstává ale skutečností, že akutní nedostatek vlastních finančních prostředků, rostoucí zadlužení a náklady na prováděcí opatření restrukturalizačního plánu by musely společnost SNCM přivést za určitou dobu do stavu platební neschopnosti.
340.
Jelikož období restrukturalizace trvalo od roku 2002 do roku 2006, je nutno ověřit, zda společnost SNCM splňovala tuto podmínku po celé toto období, a zejména v okamžiku rozhodnutí o nových vkladech veřejných prostředků.
341.
Rozhodnutí z roku 2003 shledalo, že společnost SNCM splňovala toto kritérium za účetní období 2001 a 2002 (160).
342.
Nyní je nutno ověřit, zda společnost SNCM splňovala stále tuto podmínku v účetních obdobích 2003 až 2005, což je poslední úplné účetní období před zavedením nových opatření z roku 2006 ohledně privatizace společnosti SNCM.
343.
Jak již bylo uvedeno v 73. bodě odůvodnění a následujících, situace společnosti SNCM se v roce 2004 a 2005 prudce zhoršila. Běžný výsledek hospodaření společnosti SNCM tak dosáhl částky - 32,6 milionu EUR v roce 2004 a částky - 25,8 milionu EUR v roce 2005. Pokud jde o čistý výsledek, dosáhl v roce 2004 částky - 29,7 milionu EUR a v roce 2005 částky - 28,8 milionu EUR. Vlastní kapitál v roce 2005 (- 1,7 milionu EUR) vykázal oproti roku 2004 snížení o 25,5 milionu EUR. Toto snížení odpovídá více než poloviční ztrátě základního kapitálu, přičemž více než čtvrtina připadá na období posledních dvanácti měsíců. Tím byla ověřena dostatečná podmínka obsažená v bodě 10 písm. a) pokynů z roku 2004.
344.
Na základě předcházejícího se Komise domnívá, že společnost SNCM lze označit za podnik v obtížích ve smyslu pokynů z roku 2004.
6.2.2.1. Vlastní příspěvek
345.
Podle bodu 43 pokynů se „výše a míra podpory musí omezit na úplné minimum restrukturalizačních nákladů nutných k provedení restrukturalizace s ohledem na stávající finanční zdroje podniku, jeho akcionářů či společníků nebo obchodní skupiny, ke které náleží. Při posuzování tohoto aspektu bude vzata v úvahu jakákoli dříve poskytnutá podpora na záchranu. Od příjemců podpory se očekává, že k plánu restrukturalizace přispějí významným dílem z vlastních zdrojů, včetně prodeje aktiv, která nejsou nezbytně nutná pro přežití podniky, nebo z vnějších zdrojů za tržních podmínek. Toto přispění bude svědčit o tom, že jsou hospodářské subjekty přesvědčeny o možnosti opětovné životaschopnosti daného podniku. Takové přispění musí být skutečné, tj. opravdové, bez všech očekávaných budoucích výnosů, jako je peněžní tok, a musí být co nejvyšší“.
346.
V bodě 44 pokynů je upřesněno, že „následující příspěvky(1) na restrukturalizaci bude Komise za normálních okolností považovat za přiměřené: alespoň 25 % v případě malých podniků, alespoň 40 % u středních podniků a alespoň 50 % u velkých podniků. Za výjimečných okolností a v případě zvlášť závažných problémů, které musí členský stát prokázat, se Komise může spokojit i s nižším příspěvkem“.
347.
V bodě 7 pokynů je rovněž upřesněno, že „je vhodné znovu a jasněji potvrdit zásadu, že toto přispění [významný příspěvek příjemce k restrukturalizaci] musí být skutečné a nesmí obsahovat žádný prvek podpory. Příspěvek ze strany příjemce má dvojí význam: na jedné straně vyjadřuje, že subjekty na trhu (vlastníci, věřitelé) jsou přesvědčeni o tom, že se podnik může v přiměřené lhůtě stát opět životaschopným. Na druhé straně je tento příspěvek zárukou toho, že je podpora na restrukturalizaci omezena na minimum nutné k obnovení životaschopnosti, což snižuje narušení hospodářské soutěže. […]“.
348.
Judikatura rovněž zdůraznila, že vlastní příspěvek musí vyjadřovat, že subjekty na trhu jsou přesvědčeny o tom, že obnovení životaschopnosti je proveditelné (161). Komise zdůrazňuje, že tento požadavek je mimořádně důležitý v případě společnosti SNCM kvůli situaci, v níž se nacházela od roku 2002. Komise připomíná, že původní restrukturalizační opatření z roku 2002 nevedla k očekávaným výsledkům. Některá z nich nebyla dodržena nebo nebylo dosaženo jejich cílů (viz 351. bod odůvodnění). Protože společnost SNCM nebyla schopna provést v celém rozsahu tato první restrukturalizační opatření, její ekonomická a finanční situace se počínaje rokem 2004 nadále zhoršovala (viz 73. až 75. bod odůvodnění).
349.
V roce 2002 dosáhly náklady na restrukturalizaci výše 46 milionů EUR. Pokud jde o opatření z roku 2006, Komise se domnívá, že výše nákladů na restrukturalizaci odpovídala částce podpory (162) ve výši 202,5 milionu EUR, ke které je nutno přičíst navýšení kapitálu soukromými partnery, tzn. částku 26,25 milionu EUR, což dává celkovou částku ve výši 274,8 milionu EUR. Vlastní příspěvek se skládá z částky 42,385 milionu EUR za čistý prodej aktiv a z částky 26,25 milionu EUR v podobě navýšení kapitálu soukromými partnery, což představuje celkový vlastní příspěvek ve výši 68,635 milionu EUR. Při zohlednění nových opatření z roku 2006 tak vlastní příspěvek dosahuje výše 25 %, zatímco pokyny vyžadují příspěvek ve výši nejméně 50 %. Komise upřesňuje, že francouzské orgány neuvedly žádné výjimečné okolnosti a zvlášť závažné problémy, aby se Komise mohla spokojit s nižším skutečným vlastním příspěvkem. Komise se v každém případě domnívá, že v tomto konkrétním případě neexistují žádné výjimečné okolnosti, které by odůvodňovaly sníženou míru vlastního příspěvku vyžadovaného pokyny z roku 2004.
350.
Komise proto zastává názor, že vlastní příspěvek společnosti SNCM k restrukturalizaci je z hlediska ustanovení pokynů nedostatečný.
6.2.2.2. Obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu
351.
V rozhodnutí o zahájení řízení vyjádřila Komise pochybnosti o obnovení životaschopnosti společnosti SNCM v dlouhodobém výhledu, a to zejména z těchto důvodů:
-
společnost SNCM neuvažovala o zrušení všech svých ztrátových činností;
-
úspěch plánu restrukturalizace úzce závisel na přidělení pověření veřejnou službou mezi Marseille a Korsikou na období mezi 1. lednem 2007 a 31. prosincem 2012;
-
nebyly dodrženy prognózy snížení počtu zaměstnanců plavících se na lodích stanovené v plánu z roku 2002 a nebylo dosaženo zvýšení produktivity o 10 %;
-
snížení počtu zaměstnanců o 400 pracovních míst vyjádřených v ekvivalentech plného pracovního úvazku nebylo dostatečné stejně jako opatření na zvýšení produktivity stanovené v plánu z roku 2006, a to kvůli odchylkám oproti plánu z roku 2002.
352.
Francouzské orgány odpověděly, že změna akcionářů a provedení tří opatření privatizačního plánu umožní společnosti SNCM rozvíjet svou činnost na zdravém základě, a že ztrátovost některých odvětví její činnosti tak není ničím, co by nešlo napravit.
353.
Komise zjišťuje, že opatření stanovená plánem restrukturalizace z roku 2002 nemohla být provedena do konce, což vedlo k prudkému zhoršení výsledku hospodaření společnosti v roce 2004 a 2005. V roce 2006 zvýšení obratu o 20 milionů EUR a navýšení vyrovnání za veřejnou službu o 9 milionů neumožnily ozdravění provozního výsledku, protože růst cen pohonných hmot a zvýšení provozních nákladů značně převýšily prognózy. Znalec Komise zjistil, že několik událostí (163) výrazně zpomalilo provádění podnikatelského plánu nabyvatelů společnosti, a na tomto základě dospěl k závěru, že nahromaděné ztráty mohou být podstatně vyšší, než se na rok 2007 původně předpokládalo.
354.
Komise se proto domnívá, že odpovědi francouzských orgánů neodstranily všechny její pochybnosti. Vázat totiž obnovení životaschopnosti na přidělení pověření veřejnou službou na období 2007-2013 a na provedení tří opatření privatizačního plánu, jehož zákonnost a slučitelnost s vnitřním trhem nebyla zatím potvrzena, se jeví jako riskantní. Věrohodnost plánu obnovení životaschopnosti podniku v dlouhodobém výhledu přepokládá přinejmenším, že zvolené předpoklady jsou realistické. Avšak v tomto konkrétním případě závisí úspěch plánu téměř výlučně na tom, že dojde k hypotetickým událostem, na které společnost SNCM nemá žádný vliv. Vzhledem k finanční situaci společnosti SNCM v dotčené době si Komise dále klade otázku o jejích schopnostech financovat nutné obnovení některých jejích trajektů. Francouzské orgány toto obnovení přitom uvádějí jako krok, který umožní dosáhnout cíle obnovení životaschopnosti.
355.
Komise proto zastává názor, že není splněna podmínka obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu stanovená pokyny.
6.2.2.3. Zamezení narušení hospodářské soutěže (vyrovnávací opatření)
356.
Zrušené rozhodnutí z roku 2008 uvádělo čtyři vyrovnávací opatření:
-
uzavření dceřiné společnosti Corsica Marittima (82 000 cestujících v roce 2000), která zajišťovala spojení mezi Itálií a Korsikou, a tedy odchod skupiny SNCM z trhu dopravní obslužnosti mezi Itálií a Korsikou;
-
téměř úplný odchod společnosti SNCM ze spoje mezi Toulonem a Korsikou, tedy z trhu, který v roce 2002 představoval ne méně než 460 000 cestujících;
-
omezení nabídky celkového počtu míst a rotací zajišťovaných od roku 2003 každoročně společností SNCM, a to zejména na spoji mezi Nice a Korsikou;
-
prodej čtyř plavidel.
357.
Komise připomíná, že uvedená opatření navrhly francouzské orgány vzhledem k podpoře ve výši 15,81 milionů EUR, což je částka, která odpovídá výši podpory na restrukturalizaci poskytnuté v roce 2002.
358.
Po zrušení rozhodnutí z roku 2008 rozsudkem ze dne 11. září 2012 přesahuje nyní celková výše podpory částku 210 milionů EUR. Komise zastává názor, že její pochybnosti nemohly být odstraněny z následujících důvodů.
359.
Pokud jde o prodej čtyř pravidel, s nímž počítala restrukturalizace z roku 2002, Komise zaznamenává, že tato postoupení byla částečně vyrovnána dodáním plavidla Danielle Casanova v červnu roku 2002 a smíšených plavidel Paglia Orba a Pascal Paoli v roce 2003.
360.
Pokud jde o uzavření společnosti Corsica Marittima, v bodě 40 pokynů je zejména upřesněno, že „[o]dpisy a ukončení ztrátových činností, které by bylo v každém případě nutné pro obnovení životaschopnosti podniku, nebude za účelem posouzení kompenzačních opatření považováno za snížení kapacity nebo omezení působnosti na trhu“. Uzavření společnosti Corsica Marittima, která byla ztrátová od doby svého založení v roce 1990, nelze proto označit za vyrovnávací opatření, ale spíše za opatření, jež se podílí na obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu.
361.
Stejné uvažování platí také pro dopravní obslužnost mezi Korsikou a Nice. Komise zaznamenává, že společnost SNCM má minoritní podíl na trhu, zatímco společnost Corsica Ferries France má 70 % podíl na trhu (164). Podle Stephensovy zprávy je po přepravě z Nice silná poptávka, a to zejména v hlavní sezóně. Poptávka po přepravě na tomto spoji existuje ostatně i mimo hlavní sezónu. Přesto běžný výsledek na tomto spoji vykazoval v období 2004-2007 ztrátu. Toto opatření proto nelze označit za vyrovnávací, ale spíše za opatření, jež přispívá k obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu.
362.
Komise rovněž zaznamenává, že přeprava cestujících mezi Korsikou a přístavem města Toulon výrazně vzrostla a zvýšila se z 200 000 cestujících v roce 1999 na téměř 1 milion v roce 2007 (165). Téměř úplný odchod společnosti SNCM z tohoto spoje by proto šlo označit za vyrovnávací opatření. Komise ale bere na vědomí, že z hlediska počtu cestujících představuje spoj mezi městem Toulon a Korsikou pro společnost SNCM nejméně důležitý spoj.
363.
Pokud by toto opatření bylo přesto označeno za vyrovnávací, Komise zastává názor, že by bylo výrazně nedostatečné. V bodě 40 pokynů se totiž uvádí, že „[o]patření musejí být úměrná rušivým účinkům podpory (…)“. Jak již bylo připomenuto v 341. a 342. bodu odůvodnění, Komise zjišťuje, že předmětná opatření navrhly francouzské orgány vzhledem k podpoře ve výši 15,81 milionů EUR, což je částka, která odpovídá výši podpory na restrukturalizaci poskytnuté v roce 2002. Jelikož ale celková částka podpory nyní dosahuje přibližně výše 218 milionů EUR, Komise zastává názor, že navrhovaná opatření jsou nedostatečná vzhledem k narušení hospodářské soutěže vyvolanému poskytnutím těchto podpor.
364.
Komise proto zjišťuje, že se nepodařilo odstranit pochybnosti ohledně označení těchto opatření, a to buď za vyrovnávací, nebo za opatření nutná pro obnovení životaschopnosti. V každém případě zůstávají navrhovaná opatření výrazně nedostatečná.
365.
Francouzské orgány zdůraznily riziko monopolního postavení společnosti CFF v případě zániku společnosti SNCM. Komise se domnívá, že francouzské orgány neprokázaly dostatečným způsobem existenci tohoto rizika. Přeprava cestujících a nákladu mezi kontinentální Francií a Korsikou je totiž konkurenční trh otevřený všem provozovatelům působícím v oblasti Středozemního moře. Tento trh se rovněž vyznačuje neexistencí překážek vstupu. V každém případě není postavení společnosti Corsica Ferries takové, aby odůvodňovalo tvrzení o narušení hospodářské soutěže spornými opatřeními.
366.
Vzhledem k předcházejícímu dospívá Komise k závěru, že navrhovaná opatření nesplňují kritéria uvedená v bodě 38 až 42 pokynů.
VII. ZÁVĚR
7.1. NESLUČITELNOST A VRÁCENÍ KAPITÁLOVÉHO VKLADU, KTERÝ FRANCOUZSKÉ ORGÁNY OZNÁMILY V ROCE 2002, A TŘÍ NOVÝCH OPATŘENÍ PROVEDENÝCH FRANCOUZSKÝMI ORGÁNY V ROCE 2006
367.
Kapitálový vklad ve výši 15,81 milionu EUR, který francouzské orgány oznámily v roce 2002, a tři nová opatření, která provedly v roce 2006, tj. postoupení 75 % společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, které upsala společnost CGMF, a záloha na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch zaměstnanců společnosti SNCM, představují podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Tyto podpory jsou neslučitelné s vnitřním trhem.
368.
Komise připomíná, že podle čl. 14 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999, musí být jakákoliv protiprávní podpora neslučitelná s vnitřním trhem získána od jejího příjemce zpět.
369.
Pro účely tohoto zpětného získání francouzské orgány v souladu s kapitolou V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (166), připočtou navíc k výši podpory úroky z navrácení, které se účtují ode dne, kdy byla podniku předmětná podpora dána k dispozici, a to až do dne skutečného zpětného získání (167).
7.2. NESLUČITELNOST A ZPĚTNÉ ZÍSKÁNÍ PODPORY NA ZÁCHRANU
370.
V okamžiku, kdy opatření oznámená jako podpora na restrukturalizaci nesplňují podmínky slučitelnosti stanovené pokyny, je obvyklé vyvodit důsledky z této neslučitelnosti, pokud jde o podporu na záchranu schválenou společnosti SNCM francouzskými orgány, která byla předmětem rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2002, a vynutit její zpětné získání.
371.
Dne 19. listopadu 2002 předložily francouzské orgány Komisi kopie úmluv o zálohách uzavřených mezi společnostmi SNCM a CGMF s doklady o splacení zálohy společnosti CGMF společností SNCM dvěma bankovními převody provedenými 13. května a 14. června 2002.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Kapitálový vklad ve výši 15,81 milionu EUR a tři nová opatření, která provedly francouzské orgány v roce 2006, tj. postoupení 75 % společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, které upsala společnost CGMF, a záloha na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch zaměstnanců společnosti SNCM, která provedla Francie v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU ve prospěch společnosti SNCM, představují protiprávní státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem.
Článek 2
1. Francie je povinna získat od příjemců zpět podpory uvedené v článku 1.
2. K částkám, které je nutno získat zpět, se přičítají úroky počínaje dnem, kdy byly částky dány k dispozici příjemci, až do jejich skutečného zpětného získání.
3. Úroky se počítají ze základu složeného v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 a nařízením Komise (ES) č. 271/2008 (168), kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
Článek 3
1. Zpětné získání podpor uvedených v článku 1 se provede s okamžitým účinkem.
2. Francie zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 4
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Francie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), kterou je třeba od příjemce získat zpět;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Francie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného zpětného získání podpor uvedených v článku 1. Na žádost Komise předloží Francie neprodleně informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již byly získány od příjemce zpět.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 20. listopadu 2013.
COMMISSION DECISION
of 20 November 2013
concerning the State aid SA.16237 (C58/02) (ex N118/02) implemented by France in favour of SNCM
(notified under document C(2013) 7066)
(Only the French text is authentic)
(Text with EEA relevance)
(2014/882/EU)
THE EUROPEAN COMMISSION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular the first subparagraph of Article 108(2) thereof (1),
Having regard to the Agreement on the European Economic Area, in particular Article 62(1)(a) thereof,
Having called on interested parties to submit their comments pursuant to those articles (2), and having regard to their comments,
Whereas:
I. PROCEDURE
(1)
On 18 February 2002, France notified the Commission of planned restructuring aid for Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (hereinafter: ‘SNCM’), which notification was supplemented on 3 July 2002 (3). The restructuring plan followed the notification by the French authorities on 20 December 2001 of a cash advance of EUR 22,5 million granted by Compagnie Générale Maritime et Financière (hereinafter: ‘CGMF’) (4) to SNCM as rescue aid. By decision of 17 July 2002 (5) (hereinafter: ‘the 2002 decision’), the Commission authorised rescue aid in favour of SNCM under the preliminary examination procedure for aid laid down in Article 88(3) of the EC Treaty. The notified restructuring aid consisted in the recapitalisation of SNCM through CGMF to the tune of EUR 76 million.
(2)
By letter of 19 August 2002, the Commission notified the French authorities of the decision to initiate the formal investigation procedure (6) pursuant to Article 88(2) of the EC Treaty and Article 6 of Council Regulation (EC) No 659/1999 (7).
(3)
On 8 October 2002 (8), the French authorities communicated to the Commission their comments on the decision of 19 August 2002 (9).
(4)
At the request of the French authorities, meetings were organised with the Commission on 24 October 2002, 3 December 2002 and 25 February 2003.
(5)
In the context of initiating the procedure, the Commission received observations from two undertakings, namely Corsica Ferries France (hereinafter: ‘CFF’) on 8 January 2003 (10) and STIM d’Orbigny group STEF-TFE (hereinafter: ‘STIM’) on 7 January 2003, and from various French regional and local authorities on 18 December 2002 and 9 and 10 January 2003. It sent those observations to France for comment by letters of 13 and 16 January and 5 and 21 February 2003.
(6)
The French authorities submitted their comments on the observations by CFF and STIM on 13 February (11) and 27 May 2003 (12).
(7)
On 16 January 2003, the Commission sent a request for additional information, to which the French authorities replied on 21 February 2003.
(8)
By letter of 10 February 2003 (13), the French authorities expanded their arguments seeking to demonstrate that the planned aid complied in every respect with the Community Guidelines on State aid for rescuing and restructuring firms in difficulty (14) (hereinafter: ‘the 1999 guidelines’).
(9)
At the Commission’s request, on 25 February 2003 (15) the French authorities forwarded a copy of the shareholders’ agreement binding SNCM and STIM.
(10)
By Decision 2004/166/EC (16) (hereinafter: ‘the 2003 decision’), the Commission approved, under certain conditions, the granting of restructuring aid to SNCM payable in two instalments, one of EUR 66 million and the other for a maximum amount of EUR 10 million, to be determined on the basis of the net proceeds resulting from asset sales made after the adoption of the 2003 decision. The payment of the first instalment was authorised by the 2003 decision.
(11)
On 13 October 2003, CFF brought an action for annulment of the 2003 decision before the General Court of the European Communities (hereinafter: ‘the General Court’) (Case T-349/03).
(12)
By Decision 2005/36/EC (17) (hereinafter: ‘the 2004 decision’), the Commission decided that the amendments requested by France on 23 June 2004, namely swapping the vessel Aliso with the vessel Asco in the list of vessels which SNCM was authorised to use following the 2003 decision and the sale of the Aliso instead of the Asco, were not such as to call into question the compatibility with the internal market of the restructuring aid authorised by the 2003 decision.
(13)
By decision of 16 March 2005 (hereinafter: ‘the 2005 decision’) (18), the Commission approved the payment of the second instalment of restructuring aid, in the amount of EUR 3,3 million, which brought the total amount of authorised restructuring aid to EUR 69,3 million.
(14)
On 15 June 2005, in Case T-349/03 (19), the General Court annulled the 2003 decision on the ground that the minimal character of the aid had been incorrectly assessed.
(15)
On 25 October 2005 (20), the French authorities sent the Commission information relating to the financial situation of the company since the notification of the planned restructuring aid on 18 February 2002.
(16)
On 17 November 2005 (21), the French authorities provided information on the updating of the 2002 restructuring plan and the reconstitution of SNCM’s own capital (22).
(17)
On 15 March 2006, a briefing note on the market, the business plan (revenue part) and the projected income statement were submitted to the Commission by the French authorities (23). Other documents were delivered to the Commission on 28 March 2006 and 7 April 2006 (24). In the letter dated 7 April 2006, the French authorities also called on the Commission to classify part of the 2002 restructuring aid, in particular the amount of EUR 53,48 million, not as a measure taken under a restructuring plan but as non-aid in accordance with the Altmark (25) case-law or as an autonomous measure independent of the restructuring plan pursuant to Article 86(2) of the EC Treaty, on account of its being ‘public service compensation’.
(18)
On 21 April 2006, a planned merger, under which the undertakings Veolia Transport (hereinafter: ‘VT’) (26) and Butler Capital Partners (hereinafter: ‘BCP’) acquired joint control of SNCM (27), was notified to the Commission pursuant to Article 4 of Council Regulation (EC) No 139/2004 (28). By decision dated 29 May 2006 (29), the Commission decided not to oppose the notified operation and to declare it compatible with the internal market.
(19)
On 21 June 2006 (30), the French authorities sent the Commission the Order of 26 May 2006 of the Ministry of Economic Affairs, Finance and Industry approving financial transactions decided by Société nationale des chemins de fer français (hereinafter: ‘SNCF’) and Decree No 2006-606 of 26 May 2006 transferring SNCM to the private sector.
(20)
Information concerning the public service delegation and aid having a social character relating to the operation of services to Corsica was sent to the Commission on 7 June 2006 (31).
(21)
By letter dated 13 September 2006, the Commission notified the French authorities of its decision to initiate the formal investigation procedure laid down in Article 88(2) of the EC Treaty and in Article 6 of Regulation (EC) No 659/1999 concerning the new measures implemented in favour of SNCM and the restructuring plan notified in 2002 (32) (hereinafter: ‘the 2006 decision’).
(22)
On 16 November 2006, France sent the Commission its comments on the 2006 decision (33).
(23)
On application by a number of interested parties to extend the time-limit for submitting comments by 1 month (34), the Commission decided to grant that additional period to all interested parties (35).
(24)
The Commission received comments from CFF (36) and STIM (37) which were forwarded to the French authorities by letter dated 20 February 2007. A third party also sent comments which were also forwarded to the French authorities, and withdrawn by that party on 28 May 2008.
(25)
The French authorities sent their observations on the comments by the interested third parties on 30 April 2007 (38).
(26)
On 20 December 2007, CFF lodged a complaint against SNCM with the Commission which supplemented the information sent on 15 June 2007 and 30 November 2007. That complaint concerns Article 3 of the new public service delegation agreement signed in June 2007 between the Corsican regional authorities and the Compagnie Méridionale de Navigation-SNCM joint venture for 2007 to 2013. According to CFF, the application of that clause would mobilise new financial resources for SNCM in the region of EUR 10 million for 2007. Furthermore, it stated that the compensation paid to SNCM in respect of public service obligations is State aid which is, moreover, unlawful since it has not been notified to the Commission.
(27)
The Commission informed the interested parties of its decision to extend the period for them to submit comments to 14 March 2008.
(28)
On 26 March 2008, the Commission forwarded the comments by the interested third parties to France, which communicated its observations on 28 March, 10 April and 28 April 2008.
(29)
By decision dated 8 July 2008, the Commission took the view that the new measures in 2006 did not constitute State aid within the meaning of Article 87(1) of the EC Treaty and that the measures notified in 2002 were aid compatible with the internal market.
(30)
This decision was partially annulled on 11 September 2012 by the General Court (39), which found that the Commission’s conclusions on the measures implemented in 2006 were vitiated by manifest errors of assessment. The General Court held that the Commission’s analysis of the 2002 restructuring aid should be reviewed because the decision was based on the fact that the 2006 measures were free of aid.
(31)
The only aid in respect of which the finding of compatibility was not annulled is the EUR 53,48 million as compensation for SNCM’s public service obligations for the period 1991-2001. Consequently, this point will not be addressed in this decision.
(32)
The Commission must therefore adopt a new final decision. There is no need to examine facts subsequent to the date of adoption of the annulled decision. Following the annulment, the Commission is required, first, to evaluate whether certain of the measures in question are consistent with the behaviour of a private investor in a market economy and, second, as far as the measures examined constitute State aid, whether the compatibility conditions laid down by the guidelines are met. For each of these two re-examinations, in accordance with the case-law of the General Court (40), the Commission may take account only of the information that was available to it on the date of adoption of the annulled decision, i.e. 8 July 2008 (41).
(33)
On 13 November 2012 a meeting took place between the Commission, the French authorities and representatives of SNCM.
(34)
By letters dated 6 December 2012 and 5 February 2013, the French authorities made two separate requests for a decision to re-open the procedure, on the following grounds: by spelling out the criteria for the prudent investor in a market economy test, the General Court had handed down an innovative judgment that necessitated the re-opening of the adversarial procedure. By letters dated 15 January and 13 February 2013, the Commission rejected these requests, emphasising that the procedure could be re-opened at the precise point where the illegality had occurred and pointing out that the 2006 opening decision was not unlawful in any way. However, it also informed the French authorities that they were at liberty to submit any supplementary information for discussion or analysis or any document that they felt appropriate.
(35)
The French authorities sent the Commission an information note on 16 May 2013.
(36)
By letter dated 19 June 2013, SNCM also requested a decision to re-open the formal investigation procedure on grounds similar to those put forward by the French authorities. The Commission rejected this request by letter dated 10 July 2013. However, the Commission also informed SNCM that it was at liberty to submit any supplementary information for discussion or analysis or any document that it felt appropriate.
(37)
On 27 August 2013, SNCM sent an information note and a new report on the sale of SNCM.
II. DESCRIPTION
2.1. THE RECIPIENT OF THE MEASURES COVERED BY THIS DECISION
(38)
The recipient of the measures covered by this decision is SNCM, which has several subsidiaries in the maritime sector and operates the maritime transport of passengers, cars and lorries on routes between mainland France and Corsica, Italy (Sardinia) and the Maghreb (Algeria and Tunisia).
(39)
SNCM is a limited liability company which came into being in 1969 with the merger of Compagnie Générale Transatlantique and Compagnie de Navigation Mixte, both established in 1850. At that time called Compagnie Générale Transméditerranéenne, it was renamed Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée in 1976, after SNCF had acquired a stake in its capital. The company was chosen by the French Government to implement the principle of territorial continuity with Corsica, bringing maritime transport fares into line with SNCF rail transport fares on the basis of an agreement concluded on 31 March 1976 for a term of 25 years. The French Government had already entrusted Compagnie Générale Transatlantique with the operation of services to Corsica through an earlier agreement of 23 December 1948.
(40)
At the time of the notification of the recapitalisation in 2002, 20 % of SNCM was held by SNCF and 80 % by CGMF. As a result of the sale of the equity capital in SNCM on 30 May 2006 (see recital 18 of this decision), BCP and VT hold 38 % and 28 % respectively of SNCM’s capital, while CGMF retains 25 % (9 % of the capital is reserved to employees).
(41)
In 2008, the main subsidiaries of SNCM were Compagnie Méridionale de Navigation (‘CMN’) (42), Compagnie Générale de Tourisme et d’Hôtellerie (‘CGTH’) (43), Aliso Voyage (44), Sud-Cargos (45), Société Aubagnaise de Restauration et d’Approvisionnement (‘SARA’) (46), Ferrytour (47) and Les Comptoirs du Sud (48).
(42)
Following the disposal of the high-speed vessels Aliso in September 2004 and Asco (49) in May 2005, the SNCM fleet comprises 10 vessels (5 car ferries (50), 4 mixed vessels (freight and passenger) (51) and a high-speed vessel operating principally from Nice (52)), 7 of which it holds in its own name (53).
(43)
For the sake of completeness, it should be noted that regular shipping services between the ports of mainland France and Corsica have since 1948 been operated as a public service. SNCM and CMN were the concession-holders between 1976 and 2001 under a framework agreement initially concluded for 25 years. In accordance with the Community rules in force (54) and following the European invitation to tender (55) organised by the Corsican regional authorities (56), SNCM and CMN jointly secured the public service delegation to operate services between Marseille and Corsica in exchange for financial compensation from 2002 to 2006.
(44)
Since the public service delegation was to expire at the end of 2006, the public shipping service referred to above, which was the object of a new Europe-wide invitation to tender (57), was awarded to the SNCM-CMN joint venture from 1 May 2007 to 31 December 2013 for a subsidy of approximately EUR 100 million per annum.
(45)
Similarly, obligations relating to the frequency of services are imposed on all operators providing services to the island from Toulon or Nice. On those routes, Corsican residents and other categories of passengers were entitled from 2002 to 2013 to social aid established pursuant to Commission decisions of 2 July 2002 (58) and 24 April 2007 (59).
2.2. COMPETITIVE ENVIRONMENT
(46)
SNCM operates mainly in two separate markets, passenger traffic and freight traffic. It operates services to Corsica and the Maghreb from France and, to a lesser extent, services to Italy and Spain.
2.2.1. Services to Corsica
2.2.1.1. Passenger transport
(47)
The operation of passenger transport services to Corsica is a highly seasonal market. It is distinguished by seasonal peaks of passenger numbers which may be up to 10 times those of the slackest periods, which requires operators to provide a fleet which can absorb those peaks. Half of the turnover is generated in July and August. Furthermore, there is an imbalance in respect of the direction of the route, even in peak periods: in July, for example, departures from the mainland are full whereas the return is almost empty. As a result, the average annual passenger load factors of the vessels are relatively low.
(48)
SNCM is the incumbent operator linking Corsica to the French mainland. Broadly speaking, two thirds of its activities are carried on between Marseille and Corsica under a public service delegation; the other third of its activities comprises routes with other departure points or destinations (Nice-Corsica, Toulon-Corsica, international routes to Sardinia and the Maghreb).
(49)
SNCM has always had a monopoly on its principal activity. Since 1996, however, it has faced competition which has grown very quickly. Today the dominant player in shipping services between the mainland and Corsica is CFF and its market share continues to grow. Although it has been present in that market only since 1996, CFF has seen its passenger traffic increase by 44 % a year between 2000 and 2005, and that growth continues. Thus, in 2008, nearly […] (60) % of passengers by sea between the mainland and Corsica took a CFF ferry, whereas only […] (60) % used an SNCM service, and CMN carried the remaining passengers, i.e. […] (60) %.
(50)
The position attained by CFF in the relevant market since 2000 is also reflected in the number of passengers carried per season between Corsica and mainland France. The graph below shows that CFF’s market share went from 45 % in 2000 to 70 % in 2007 and SNCM’s share went from 53 % to 26 % during the same period, with a difference of more than a million passengers transported.
Graph
Number of passengers transported per season (May-September) between mainland France and Corsica: 2000 to 2007 seasons
Source:
Observatoire régional des transports de la Corse.
(51)
The other minor competitors to SNCM operating services to Corsica are Compagnie Méridionale de Navigation (CMN), Moby Lines, Happy Lines and TRIS.
(52)
Since 2006, SNCM’s capacity and its market shares for services to Corsica have decreased, with a reduction of 8 % in available seats (- 20 % for services from Nice and - 3 % for services from Marseille).
(53)
However, the continued reduction in market shares demonstrates that the renewal of confidence on the part of passengers, which had been greatly damaged by the strikes and disruptions caused by the industrial disputes of 2004 and 2005, in particular at the time of the privatisation of the undertaking, is very slow.
(54)
Passenger transport by sea between the mainland and Corsica has grown on average by 4 % a year since 1993; that growth should continue, with an increase of […] (60) % also forecast for 2008 (relevant at the time for the examination of the facts), then moderate growth over the coming years. None the less, new players do not appear to be seeking to enter that market. At the time of the call for tenders put out by the Office des Transports de Corse to award the public service delegation to operate services by sea to a number of Corsican ports from 2007 to 2013, no candidates other than CFF and SNCF-CMN came forward, even though part tendering on a given route was possible.
(55)
CFF, SNCM’s main competitor, greatly increased its passenger capacity from 500 000 to 4,5 million between 1999 and 2007 (including a 30 % increase between 2006 and 2007), which enabled it to increase its traffic (from 1,3 million in 2005 to 1,6 million in 2007) and its market share. For structural reasons, that policy none the less results in a lower passenger load factor for CFF than for SNCM, with a difference in the region of 10 percentage points in 2007. For SNCM, the average passenger load factor in 2007 was 48 %, which is normal having regard to the fact that the market is very seasonal (see above).
2.2.1.2. Transport of freight
(56)
As regards freight traffic to Corsica, in 2005 SNCM held around 45 % of the Marseille-Toulon market to Corsica.
(57)
SNCM and CMN have a de facto near-monopoly for (unaccompanied) general goods traffic. Under the public service delegation contract, the two firms operate frequent services from Marseille to all Corsican ports.
(58)
For accompanied trailers loaded onto ferries, accounting for 24 % overall of general goods traffic measured in linear metres, there is competition among all the passenger transport operators. SNCM and CMN also have the main share of the market in this accompanied traffic. The other operators, in particular CFF, have a 10 % share, i.e. 2 % of the overall market.
(59)
For accompanied automotive vehicles (61) loaded onto ferries (approximately 24 % of general goods traffic in 2003), SNCM and CMN also hold the majority of the relevant market. However, since 2002 CFF has been developing its services and holds approximately 15 % of the market.
2.2.2. Services to the Maghreb
(60)
Tunisia and Algeria are an important market of approximately 5 million passengers, with air transport predominating. In that context, transport by sea represents about 15 % of traffic. While Algeria represents a significant maritime market of approximately 560 000 passengers, Tunisia is a smaller market in the region of 250 000 passengers.
(61)
The French maritime transport market to the Maghreb saw steady growth of around 13 % between 2001 and 2005. Having regard to the prospects for growth in tourism in that region, maritime transport was expected (relevant at the time for the examination of the facts) to see an annual growth rate of around 4 % by 2010.
(62)
In Algeria, SNCM is the second-largest operator in the market after Entreprise Nationale de Transport Maritime de Voyageurs (ENTMV), an Algerian public undertaking. SNCM’s market share increased from 24 % in 2001 to 35 % in 2005.
(63)
SNCM is the second-largest operator in the market to Tunisia after Compagnie tunisienne de navigation (CTN). Although SNCM has lost market share to CTN since 2001, going from 44 % to 39 % in 2004, an improvement was, however, recorded in 2005 (40 %).
2.3. DESCRIPTION OF THE MEASURES COVERED BY THIS DECISION
2.3.1. The 2002 recapitalisation of SNCM
(64)
Following the Commission decision of 17 July 2002 to authorise rescue aid to SNCM (62), on 18 February 2002 the French authorities notified the Commission of planned restructuring aid to SNCM. That measure consisted in the recapitalisation of SNCM, through its parent company CGMF, to the tune of EUR 76 million, of which EUR 46 million was accounted for by restructuring costs (63). The objective of the capital increase was to increase SNCM’s own capital from EUR 30 million to EUR 106 million.
(65)
In accordance with the 1999 guidelines, the French authorities submitted to the Commission a restructuring plan (64) for SNCM concerning five points:
(i)
a reduction in the number of crossings and the redeployment of its vessels between the different routes (a reduction in services to Corsica and an increase in services to the Maghreb). The restructuring plan provided for a reduction in the number of crossings from 4 138 (3 835 for SNCM and 303 for its subsidiary Corsica Marittima) to 3 410 in 2003 with the following route changes:
-
changes to routes between Marseille and Corsica in accordance with the terms and conditions of the 2001-2006 public service contract,
-
near-withdrawal of routes between Toulon and Corsica,
-
reduction of services between Nice and Corsica,
-
closure of the Livorno-Bastia line with dedicated equipment, actually closed in 2003,
-
consolidation of services from Algeria and Tunisia by the vessels Méditerranée, Ile de Beauté and Corse and the withdrawal of the Genoa-Tunis service;
(ii)
a reduction in its fleet by four vessels, which was to provide EUR 21 million of liquid assets;
(iii)
the transfer of certain property assets;
(iv)
a reduction in staff (65) of approximately 12 % which, combined with a sensible wage policy, was to make it possible to reduce crew costs from EUR 61,8 million in 2001 to EUR 54,8 million on average from 2003 to 2006 and shore costs from EUR 50,3 million in 2001 to EUR 45,8 million over the same period;
(v)
the closure of two of its subsidiaries, Compagnie Maritime Toulonnaise and Corsica Marittima, whose residual activities would be taken over by SNCM.
(66)
Following the observations made by the Commission in its decision of 19 August 2002, the French authorities, in their letter of 31 January 2003, set out the improvements made to the restructuring plan on the following points:
-
commitments and clarifications concerning wage policy,
-
a plan for reducing costs in intermediate purchases,
-
a commitment that SNCM would not initiate a price war with its competitors operating services to Corsica.
(67)
On the last point, the French authorities state that ‘SNCM makes that commitment without reservations, because it takes the view that a price war of its own making would not be consistent either with its strategic positioning, its interest (because it would lead to a reduction in revenue), its usual practices or its expertise’.
(68)
In their restructuring plan, the French authorities submitted to the Commission a detailed financial model for 2002 to 2007 on the basis of median hypotheses relating to a series of variables (66). The financial projections show, inter alia, a return to operating profit from 2003.
Table 1
Financial model for 2002-2007
EUR million
2000 Actual
2001 Actual
2002 Plan
2002 Actual
2003 Plan
2004 Plan
2005 Plan
2006 Plan
2007 Plan
Turnover
204,9
204,1
178
205,8
190,4
192,9
195,2
197,1
193,9
Operating subsidies
85,4
86,7
74,5
77,7
69,9
68,8
68,4
67
68,5
Operating result
-14,7
-5,1
1,2
-5,8
6,8
10,6
10,7
8,1
9
Net result
-6,2
-40,4
23
4,2
12
14
1
3
3
Capital
67,5
29,7
119
33,8
124
134
145
160
169
Net financial debt (excl. leasing)
135,8
134,5
67,7
144,8
55,2
38,2
57,1
115,7
228,1
Financial ratios
Operating result/turnover+subsidies
-5 %
-2 %
0 %
-2 %
3 %
4 %
4 %
3 %
3 %
Capital/balance-sheet debt
50 %
22 %
176 %
23 %
225 %
351 %
254 %
138 %
74 %
Figures for 2000, 2001 and 2002 taken from SNCM’s annual reports for 2001 and 2002.
(69)
According to the French authorities, the EUR 76 million capital contribution and the return to operating profitability, expected from 2003, should make it possible to raise the company’s capital from its level of about EUR 30 million at the end of 2001 to EUR 120 million in the short term (2003) and then to EUR 160-170 million at the end of the period covered by the plan (2006-2007). That was to lead to a reduction in debt from EUR 145 million in 2002 to levels of EUR 40 million to EUR 55 million from 2003 to 2005. In the last years of the plan, an increase in debt was forecast by the company because of the replacement of one or two vessels (full ownership).
(70)
The French authorities also provided a sensitivity analysis of expected results in relation to working hypotheses in respect of traffic on different routes. On that basis, the different simulations show that SNCM should have returned to profitability under the scenarios in question.
(71)
Initially, the French authorities described two alternative methods which they rejected as being too costly.
(i)
The first valuation method consisted in adding together the costs of all the restructuring measures. It led to a EUR 90,9 million financing requirement, based on the following:
-
accumulated losses from 1991 to 2001, i.e. EUR 41,7 million (EUR 29 million - figure validated by Decision 2002/149/EC of 30 October 2001 (OJ L 50 of 21 February 2002, p. 66), EUR 6,1 million in respect of 2000 and EUR 6,6 million, before restructuring costs, in respect of 2001),
-
the reduction in resources made up of excess tax depreciation between the same dates, i.e. EUR 24 million (the item falls from EUR 86 million to EUR 62 million on the balance sheet over the period, which reflects the extension of the depreciation period from 12 to 20 years, the lesser use of that resource and the use of leasing for the latest units delivered),
-
capital gain on disposal generated during restructuring, i.e. EUR 21 million, deducted from the financing requirement, and
-
cumulative effect of restructuring charges of EUR 46,2 million (see footnote 58).
(ii)
The second method consisted in determining the amount of capital the banks would require for the entire fleet, given that for financing the purchase of a vessel banks in general require capital corresponding to 20 % to 25 % of the vessel’s value. On the basis of a historical acquisition cost of EUR 843 million for the fleet, the French authorities calculated a capital requirement of between EUR 157 million and EUR 196 million. After deducting existing capital at the end of 2001, this method led to a recapitalisation requirement of EUR 101 million to EUR 140 million.
(72)
The method finally chosen by the French authorities to determine the amount of the recapitalisation involves calculating the financing requirement on the basis of the average capital/debt ratio of five European shipping companies recorded in 2000. In spite of the differences in the balance sheets of those undertakings, the average calculated by the French authorities was 79 %. The French authorities submit that the financial projections for 2002 to 2007 give an average capital/debt ratio of 77 %, with capital to reach EUR 169 million in 2007. Such a level of own capital was to be obtained by means of a EUR 76 million recapitalisation and the success of the measures provided for in the restructuring plan.
2.3.2. Measures subsequent to the 2002 recapitalisation
2.3.2.1. Preliminary remark
(73)
The recapitalisation and the restructuring plan of 2002 did not produce the expected results and, from 2004, the economic and financial situation of SNCM greatly deteriorated. Both internal factors (industrial disputes, insufficient and belated achievement of productivity objectives, loss of market share) and external factors (reduced appeal of Corsica as a destination, acquisition of market share by CFF, management errors by the State (67)), as well as the increased cost of fuel, contributed to this deterioration.
(74)
Accordingly, SNCM’s operating results were EUR - 32,6 million in 2004 and EUR - 25,8 million in 2005. The net result was EUR - 29,7 million in 2004 and EUR - 28,8 million in 2005.
(75)
The deterioration in SNCM’s economic and financial situation led the French authorities to sell assets over and above what was laid down in the 2002 restructuring plan and required by the 2003 decision and to initiate a procedure to seek private partners.
Table 2
List of assets sold by SNCM since 2002
Net proceeds
Date
Sales proposed in the 2002 notification (EUR thousand)
25 165
the Aliso
(instead of the Asco, in accordance with the Commission decision of 8.9.2004)
(315)
30.9.2004
the Napoléon
6 396
6.5.2002
the Monte Rotondo
591
31.7.2002
the Liberté
10 088
27.1.2003
All Schuman property
8 405
20.1.2003
Additional sales required by the Commission in its decision of 9.7.2003 (EUR thousand)
5 022
SCI Espace Schuman
765,7
24.6.2003
Southern Trader
2 153
22.7.2003
Someca
1 423,9
30.4.2004
Amadeus
680
12.10.2004
CCM
-
(68)
-
Additional sales occurring after the decision of July 2003 (EUR thousand)
12 600
the Asco
7 100
24.5.2005
Sud-Cargos
4 300
15.9.2005
Sales of flats from SNCM’s housing stock
(formerly occupied by SNCM staff)
1 200
9.2003 to 2006
TOTAL (EUR thousand)
42 385
2.3.2.2. Measures subsequent to the 2002 recapitalisation
(76)
The process of selecting private partners took place from 26 January 2005 to the end of September 2005.
(77)
On 26 January and 17 February 2005, the French Government announced that it was going to begin searching for a private partner to take a stake in SNCM’s capital, with a view to strengthening the latter’s financial structure and supporting it in the changes necessary for its growth.
(78)
Agence des Participations de l’État (‘APE’) appointed an independent party to supervise the search process and instructed an advisory bank (HSBC) to contact potential buyers.
(79)
In that context, 72 industrial and financial investors were contacted for the purpose of specifying the financial conditions of a proposal to support the company’s industrial plan and preserve jobs and the efficient performance of the public service. Twenty-three of them submitted expressions of interest, 15 confidentiality agreements were signed and 15 information notes were sent. Six undertakings submitted offers in the first round on 5 April 2005 and three offers (Connex - now Veolia Transdev (VT), Caravelle and BCP) were received in the second round on 17 June 2005 as well as an expression of interest for a minority stake (Comanav). Three offers were received in the third round on 28 July 2005.
(80)
On 14 September 2005, each undertaking was invited to submit its firm and final proposal before 15 September 2005. On that date, since Connex had withdrawn, the State received two firm proposals of capital contributions and the purchase of the entire capital from the BCP and Caravelle groups.
(81)
On 27 September 2005, France published a press release stating that, on the basis of an in-depth examination of the two proposals, the one submitted by the BCP group was chosen because, while being the most acceptable from a financial point of view, it was the best able to defend the interests of the company, the public service and jobs. BCP’s initial offer was for a negative price of EUR 113 million and was the lowest estimate of the negative price.
(82)
That initial offer from the potential buyers provided expressly for the possibility of adjusting their initial proposal once audits had been carried out. The French authorities stated that the initial negative price was revised upwards following the audits presented on 16 December 2005 owing to objective elements influencing the regulatory and economic context in which SNCM operates which occurred after the proposal was submitted on 15 September 2005. The negative price was thus revised to EUR 200 million.
(83)
The negotiations between the French authorities and the future buyers, i.e. BCP in association with the Connex group, now Veolia Transdev, a subsidiary of Veolia, made it possible to lower that figure to EUR 142,5 million, increased by the payment of a part of the expenditure relating to the mutual societies of SNCM’s retired employees (EUR 15,5 million).
(84)
Following this open, transparent and non-discriminatory selection procedure, an agreement was finally reached on 13 October 2005 between the State, BCP and VT in a very difficult company and financial context. VT is SNCM’s industrial operator (28 % stake) whereas BCP is the main shareholder with a stake of 38 %. The State committed itself, in particular towards the employees, to retaining a 25 % (69) stake in the company. BCP and VT drew up a business plan for SNCM which was notified to the European Commission on 7 April 2006.
(a) The content of the memorandum of understanding
(85)
The memorandum of understanding, under which 75 % of SNCM’s capital is sold to private buyers, was signed on 16 May 2006 by the parties (BCP, VT and CGMF).
(86)
Section II of the memorandum of understanding provides that CGMF undertakes to approve, subscribe to and fully pay up an increase in SNCM’s capital for a total of EUR 142,5 million.
(87)
In addition to the increase in capital, CGMF undertakes to make EUR 38,5 million available to SNCM, in the form of a current account advance. That advance, which will be paid by SNCM to a trustee (the bank CIC), is intended to finance the ‘ex gratia’ part of the cost, which is in addition to amounts payable under legislation and agreements in the event of a plan to reduce staff numbers implemented by the buyers. The payment of compensation over and above payments received in accordance with legislation and agreements is done on an individual and named basis corresponding to staff who have left the undertaking and whose employment contract was terminated.
(88)
That mechanism is laid down in Article II.2 of the sale agreement of 16 May 2006, which provides that that account is intended ‘to finance the proportion of the cost of possible voluntary departures or termination of employment contracts … which is in addition to sums of all kinds which must be paid by the employer under legislation and agreements.’ The task of the trustee is ‘to release funds as soon as the employees in question who have not been redeployed internally within the SNCM group actually leave the company and to release the balance of the amount on deposit at the end of the trusteeship’. The operation of this account is the subject of a trusteeship agreement annexed to the memorandum of understanding. In order to enable the escrow account to be activated, SNCM must provide the Chairman of CGMF with a list of the names of staff whose employment contract has been terminated and for whom activation of the escrow account is requested together with a monthly statement of the net expenditure, which is the detailed breakdown of all the compensation and expenses paid to the staff in question. At the same time, SNCM informs the trustee of the ‘additional actual monthly cost’ per employee, which is the amount over and above the sums of all kinds which must be paid by the employer under legislation and agreements. The total amount of additional ex gratia measures by the State may not, under any circumstances, exceed EUR 38,5 million and in the event that these additional social measures do not reach this threshold in the 3 years following the sale, the balance will be repaid to the State.
(89)
Section III of the memorandum of understanding provides that CGMF, following these transactions, is to sell to the private buyers its shares representing 75 % of the shares comprising the share capital of the undertaking and the escrow account intended to finance the part of the social plan over and above any obligations under agreements or legislation.
(90)
Section III of the memorandum of understanding also provides for an additional capital increase of EUR 8,75 million by BCP/VT, made available to SNCM on the basis of its cash requirements. Paragraph III.2.7 of the memorandum of understanding provides that the value of CGMF’s shares is to be equal, at all times, to their original nominal value increased by […] (60) % of their paid-up nominal value, multiplied by D/365, where D is the number of days since the date of sale, subject to deduction of any amounts paid (dividends, for example). These arrangements do not apply in the event of receivership or liquidation of the company by the court.
(91)
The memorandum of understanding (Section III.5) includes a cancellation clause granting the right to sell SNCM, which may be exercised concurrently by the buyers should one of the following events occur because these scenarios would call into question the credibility of their business plan and the company’s return to viability:
-
the failure to award the public service delegation for services by sea to Corsica for the period commencing 1 January 2007 or its award on substantially worse terms,
-
any negative decision by the European Commission or a judgment by the General Court or by the Court of Justice, such as a rejection of the transaction or the imposition of conditions having a substantial impact on the value of the company, within a deadline of 6 years from the date of acquisition by the partners of rights in respect of the company.
(92)
Section VII of the memorandum of understanding provides that CGMF is to pay a part of SNCM’s social security liabilities in terms of the costs of the mutual societies of its retired workers for an amount estimated at EUR 15,5 million from the date of the transfer of ownership of the undertaking.
(93)
The detailed rules of governance of the undertaking are set out in Section IV of the memorandum of understanding. There will be a change in the way that SNCM is managed; it will be converted into a limited liability company with a board of directors and a supervisory board. The supervisory board will be made up of 10, then 14 members. It will be chaired provisionally by a representative of the State. If the public service delegation is entrusted to SNCM, the Chairman of the supervisory board will be replaced by a representative of BCP. The board of directors has the task of carrying out the operational management of SNCM.
(94)
On 26 May 2006, the French Government confirmed the sale of SNCM as well as the measures referred to above.
(b) The measures
(95)
In the light of the foregoing, the memorandum of understanding contains three types of state measures justifying an examination under the Union’s State aid rules:
-
the sale of 75 % of SNCM at a negative price of EUR 158 million (capital contribution of EUR 142,5 million and payment of the costs of the mutual societies for an amount of EUR 15,5 million),
-
the current account advance by CGMF for the amount of EUR 38,5 million for staff laid off by SNCM,
-
the capital increase of EUR 8,75 million to which CGMF subscribed jointly and concurrently with the capital contribution of EUR 26,25 million by VT and BCP,
-
the sale cancellation clause (70).
2.4. SUBJECT MATTER OF THIS DECISION
(96)
This final decision relates to the measures implemented by France in favour of SNCM since 18 February 2002, namely:
-
the balance of the capital contribution by CGMF to SNCM for the amount of EUR 76 million in 2002, i.e. EUR 15,81 million,
-
the negative price of EUR 158 million obtained by CGMF on the sale of SNCM,
-
the current account advance by CGMF for the amount of EUR 38,5 million for staff laid off by SNCM,
-
the capital increase of EUR 8,75 million subscribed by CGMF;
(97)
This decision does not concern the compensation for SNCM’s public service obligations for the period 1991-2001, which was confirmed as being compatible with the internal market by the judgment of the General Court of 11 September 2012 (71).
(98)
Nor does this decision concern the examination of the financial compensation paid or to be paid to SNCM for public service obligations for the period 2007-2013, which is the subject of a separate procedure (72).
(99)
Furthermore, it should be noted that the judgment of 11 November 2012 has been the subject of two appeals before the Court of Justice, lodged by SNCM and France respectively in Joined Cases C-533/12 P and C-536/12 P. This decision has been taken to comply with the judgment under appeal because the judgment annulled the decision of 8 July 2008. Under these conditions, if the examination of the appeals were to result in the partial or full annulment of the judgment of 11 November 2012 and reinstate certain parts of the decision of 8 July 2008, this decision would become null and void because of the appeal judgments, inasmuch as this decision concerns reinstated measures.
2.5. GROUNDS LEADING TO THE INITIATION OF THE FORMAL INVESTIGATION PROCEDURE IN 2002 AND ITS EXTENSION IN 2006
2.5.1. Initiation of the 2002 formal investigation procedure
(100)
The Commission, in its decision to initiate the procedure of 19 August 2002, while acknowledging that SNCM was an undertaking in difficulty, expressed doubts as to the compatibility of the notified measure with the criteria laid down in point 3.2.2 of the 1999 guidelines in force at the time.
(101)
The Commission expressed certain doubts regarding the restructuring plan, having regard to the absence of an analysis of the causes of the undertaking’s losses. In particular, the Commission raised questions concerning the links between the losses and the public service obligations, the impact of SNCM’s policy of buying vessels on its income statements and the measures planned to increase the undertaking’s productivity.
(102)
Moreover, the Commission noted certain lacunae in the restructuring plan, in particular the absence of specific measures to reduce the amount of intermediate consumption and the absence of a reference to SNCM’s future pricing policy.
(103)
The Commission also raised questions regarding the relevance of the calculation method adopted by the French authorities to determine the amount of the recapitalisation and regarding some of the assumptions underlying the financial simulations.
2.5.2. Extension of the 2006 formal investigation procedure
(104)
By its decision of 13 September 2006, the Commission decided to extend the 2002 formal investigation procedure to the measures planned in connection with the sale of SNCM to the private sector.
(105)
In the event that this amount were categorised as State aid compatible with Article 86(2) of the EC Treaty, the Commission took the view that it had to be assessed in the light of the Community Guidelines on State aid for rescuing and restructuring firms in difficulty (hereinafter: ‘the 2004 guidelines’) (73). In so far as the amount of restructuring aid is noticeably lower than that notified in 2002 and approved in 2003, the Commission expressed doubts as to whether it was appropriate to maintain all of the compensatory measures imposed on SNCM by the 2003 decision.
(106)
The Commission also expressed doubts about whether the conditions imposed by the 2003 decision had been complied with, namely the principle of price leadership and the frequency of services to Corsica.
(107)
As regards the negative price at which SNCM was sold, the Commission had doubts about whether the recapitalisation by the State prior to the sale of SNCM complied with the principle of the private investor in a market economy. In particular, the Commission expressed doubts as to the validity of the calculation of the liquidation costs which the State as shareholder would be required to pay in the event of SNCM being liquidated.
(108)
The Commission questioned whether the financial measures could be justified under the 2004 guidelines.
(109)
It also cast doubts on the second recapitalisation of EUR 8,75 million in relation to observance of the principles of concomitance of the private and public investment and the similarity of the subscription conditions within the meaning of the case-law.
(110)
Finally, the Commission expressed doubts as to whether the additional social measures of EUR 38,5 million in aid to individuals could constitute an indirect advantage for the undertaking. It also highlighted the risk of conflict with the supplementary redundancy payments as part of the risks borne by a prudent investor.
III. OBSERVATIONS BY THE FRENCH AUTHORITIES ON THE OPENING DECISION
3.1. ON THE 2002 RECAPITALISATION
(111)
The restructuring plan notified in 2002 consisted of a capital contribution of EUR 76 million, of which EUR 53,48 million was public service compensation. Allowing for the sale of shares carried out by SNCM (74), the amount of aid actually paid becomes EUR 69 292 400. The French authorities take the view that, if the amount of EUR 53,48 million is compatible aid, then the amount of aid to be regarded as restructuring aid under the notification in 2002 is EUR 15,81 million.
3.2. ON THE MEASURES SUBSEQUENT TO THE 2002 RECAPITALISATION
(112)
France recalls, first, that the seriousness of the industrial action of 2004 to 2005 and the deterioration in the economic and financial situation of SNCM led the State as shareholder to launch a procedure for selecting private investors in January 2005 and to implement urgent measures (in particular the sale of the Asco and the shareholding in Sud Cargos (75)).
3.2.1. On the negative sale price of SNCM
(113)
Under the relevant Community case-law at the time, the French authorities call upon the Commission to take the view that the negative sale price of SNCM of EUR 158 million does not contain any measure which may be classified as aid within the meaning of Article 87(1) of the EC Treaty because the French State acted like a private investor in a market economy.
(114)
First of all, France observes that the final price of EUR 158 million, which is lower than the negative price that the buyers initially asked for after their audit of SNCM, is the result of a negotiation of transfer of control conducted under an open, transparent and non-discriminatory competitive tendering procedure and, for that reason, does in fact constitute a market price.
(115)
France takes the view that, because the search for a private partner for SNCM was conducted under an open, transparent and non-discriminatory competitive tendering procedure at the end of which the best bid was chosen, the sale price is a market price.
(116)
According to the French authorities, the sale at the negative price of EUR 158 million took place under the most favourable conditions for the State in accordance with Community case-law at the time and the Commission’s decision-making practice and therefore contains no aid element. France takes the view that that negative price is lower than the liquidation cost which the State would have had to bear in the event of the liquidation of the undertaking.
(117)
That is, in France’s view, the only conclusion which can be reached irrespective of whether the approach followed is that stemming from the case-law of the Court of Justice of the European Communities (hereinafter: ‘the Gröditzer case-law’ (76)) or that based on the analysis of the actual costs of liquidating SNCM (the ABX decision (77)).
(118)
As regards the first method, based on the Gröditzer case-law, France argues that that judgment confirmed the Commission’s assessment in its decision of 8 July 1999, to the effect that ‘the cost of liquidation comprises only the liquidation value of the assets’ (78).
(119)
In that respect, the reports by CGMF (79) and Oddo-Hastings (80) estimate the liquidation value of the assets at a minimum of EUR 190,3 million on 30 September 2005 (81).
(120)
Accordingly, given that the State as the owner and shareholder of a company is liable for its debts only up to the liquidation value of its assets (Hytasa case-law (82)), France asserts that the liquidation value of the company’s assets estimated to be at least EUR 190,3 million is considerably higher than the negative sale price of EUR 158 million.
(121)
On the second method, France points out that it follows from the Commission decision on the State aid implemented by Belgium for ABX Logistics, in which the Commission examined a negative sale price having, as in this case, the character of a market price by comparing it to the costs which the State as shareholder would actually bear in the event of a voluntary liquidation or compulsory liquidation as assessed by an independent third party. According to France, the Commission recognises in particular in that decision the validity of a certain number of costs which can result from an action by creditors to make good a shortfall in assets (action en comblement de passif) or from the liquidation for other divisions of the group liquidating its subsidiary.
(122)
On the basis of the CGMF and Oddo-Hastings reports cited above, the French authorities submit that the actual costs which the French Republic would have to bear as shareholder amount to between EUR 312,1 million and EUR 361 million on 30 September 2005, broken down as follows:
-
EUR [70-80] (60) million under the social plan under collective agreement, which covers all the costs associated with the termination of the employment contract and for which the undertaking is contractually liable,
-
EUR [30-40] (60) million under the social plan not under collective agreement, which covers all the costs associated with the flanking measures to SNCM’s statutory and regulatory redundancy obligations and the indirect costs of the social plan under collective agreement,
-
Between EUR [200-210] (60) million and EUR [250-260] (60) million as payment of supplementary redundancy payments for which the State would be held liable by the court, in addition to the compensation paid under the social plan under collective agreement and the social plan not under collective agreement, following the Aspocomp Group Oyj judgment of 22 March 2005 of the Rouen Court of Appeal.
(123)
That method takes account, in particular, of the risk that the French State would be required to make good a shortfall in assets if the court were to consider it to be the de facto manager of SNCM. The French authorities believe that the risk of an action to make good a shortfall in assets cannot be discounted, particularly in the light of a precedent set by the French Court of Cassation (83). Accordingly, in several letters to the Commission, the French authorities submitted that a situation in which a national court orders the State to make good a shortfall in the assets of the undertaking which it manages is a scenario which is more than plausible and that it had to be taken into account in calculating the actual cost of a possible liquidation of SNCM.
(124)
On 30 September 2005, the residual value of SNCM’s assets (EUR 190,3 million) was, after payment of preferential debts, EUR 36,5 million. Other cost elements taken into account under the action to make good a shortfall in assets against the State include, inter alia, the costs of termination of the principal operating contracts, the costs related to the cancellation of the lease purchasing conditions of vessels and the payment of unsecured debts, which would result in a shortfall in assets of EUR 134,4 million. The French authorities consider that the State would have been ordered to pay between 85 % and 100 % of that amount.
(125)
Furthermore, the French authorities take the view that, because of SNCM’s dependence on the State, and in the light of another French case (84), the liquidation of the undertaking might have led the court to order the payment of damages to employees. According to that case-law, the French authorities believe that it would be very likely that a court would set the amount of additional compensation on the basis of the compensation which would be paid under a social plan submitted prior to the liquidation.
(126)
Under that approach, the analysis of actual costs which the State as shareholder would have had to pay shows that the cost to the State of the sale of SNCM at a negative price of EUR 158 million is lower than the actual cost which it would have had to bear in the event of the compulsory liquidation of the undertaking.
(127)
In conclusion, the French authorities consider that this amount cannot be classified as State aid.
3.2.2. On the joint capital contribution by the shareholders
(128)
France takes the view that, through that shareholding, it acted like a prudent investor because, first, it intervened concurrently as a minority shareholder alongside BCP and VT and, second, that shareholding enjoys a fixed capital return of […] (60) % per year, which protects the State from the risks associated with the implementation of the business plan. France argues that that rate of return is very satisfactory for a private investor (85). It points out, however, that no payment would be due in the event that SNCM is put into receivership or compulsory liquidation or that the buyers exercise the cancellation clause.
3.2.3. On the additional social measures (aid to individuals)
(129)
France takes the view, relying on the Commission’s practice in previous decisions, in particular the SFP (Société française de production) case (86), that this financing constitutes aid to individuals which does not benefit the undertaking. Accordingly, the implementation from public funds of additional social measures for persons laid off, without those measures relieving the employer from its usual responsibilities, falls within the scope of the social policy of the Member States and is not State aid.
3.2.4. On the lifting of the restrictions imposed by the annulled decision of 2003
(130)
The French authorities point out, on the one hand, that the conditions imposed by the 2003 decision were all implemented and complied with in the period from 2003 to 2006. On the other hand, the French authorities consider that those measures are no longer necessary to prevent a distortion of competition and that maintaining them would be contrary to the principle of proportionality, having regard to the limit on the amount of restructuring aid, henceforth reduced to EUR 15,81 million. In particular, the French authorities take the view that it is necessary to lift the conditions which might still apply, namely those relating to the prohibition on modernising SNCM’s fleet, the observance of the principle of price leadership in tariff matters and the maintenance of frequency of services.
3.3. CONCLUSION
(131)
If the Commission were, however, to classify all or part of the new measures as State aid, France would draw the Commission’s attention to the fact that the new measures, by ensuring that SNCM becomes viable again, allow competition to be maintained in the relevant markets, in particular the market for services to Corsica. According to France, that aspect is one of the principles of the guidelines in the rescue of an undertaking in difficulty as noted, in the present case, by the Commission (recital 283 of its annulled decision) and by the General Court in its judgment of 15 June 2005 in Case T-349/03 (paragraph 117). In particular, the latter pointed out that the Commission could consider, in the exercise of its wide discretion, that the presence of an undertaking was necessary in order to prevent the emergence of a strengthened oligopolistic structure in the relevant markets.
(132)
As regards the determination of any compensatory measures to be imposed on SNCM, France suggests that the Commission take into account the structure of the market. Accordingly, a reduction in SNCM’s capacity would be such as to strengthen the position of CFF in the market for services to Corsica, which would be dominant from then on (87).
(133)
According to the French authorities, the restructuring plan, as updated, complies with the compatibility criteria set out by the Commission in its 1999 and 2004 guidelines. The French authorities maintain that all of the measures laid down in the context of SNCM’s privatisation should also serve to restore SNCM’s long-term viability from the end of 2009 and are restricted to the minimum necessary for that return to viability.
IV. COMMENTS BY INTERESTED PARTIES
4.1. ON THE DECISION TO INITIATE THE 2002 FORMAL INVESTIGATION PROCEDURE
4.1.1. Comments by Corsica Ferries (CFF)
(134)
Disputing, first, that SNCM is an undertaking in difficulty within the meaning of the guidelines (88), CFF raises the question whether SNCM can become profitable on the non-subsidised routes. Moreover, CFF notes that, contrary to what is stated in the restructuring plan (89), services are still operated to Livorno.
(135)
On the subject of cost reduction, CFF regrets that it does not have access to particular parts of the restructuring plan at which its representatives have levelled criticism (90).
(136)
CFF is of the view that the calculation by the French authorities resulting in the amount of EUR 76 million is purely notional (91) while the own capital-to-debt ratio of 79 % decided upon by the French authorities seems exaggerated (92). With regard to SNCM’s shareholdings, CFF notes that some of the subsidiaries are of no relevance to the shipping company’s activities (93).
(137)
CFF concludes that the planned aid circumvents the Cabotage Regulation and renders the invitation to tender for Marseille to Corsica services meaningless. CFF emphasises that the planned aid should not result in facilitating a more aggressive commercial offer on the part of SNCM. It suggests that restructuring aid should not be granted until 2007 and only if SNCM loses the next tender in 2006, which would be the only scenario that would genuinely put the public shipping company in difficulty.
4.1.2. Comments by STIM
(138)
STIM, the main shareholder in CMN, argues that SNCM’s shares in CMN should be analysed as purely financial assets. According to STIM, CMN and SNCM are independent and in competition with each other on routes other than those from Marseille, even though both are co-contractors under the public service delegation contract.
(139)
The letter states that STIM would undertake ‘to buy back all or part, and preferably all, of SNCM’s shares in CMN’, whose value it estimates at between EUR 15 million and EUR 17 million, if the Commission were to take the view, under the conditions it might impose in its final decision, that ‘such a sale is necessary to ensure that the restructuring plan is properly balanced’.
4.1.3. Comments by the representatives of the regional and local authorities
(140)
The mayor of the city of Marseille, the president of the general council of Bouches-du-Rhône and the president of the regional council of Provence-Alpes-Côte d’Azur highlighted the economic importance of SNCM’s role in the regional economy.
(141)
The president of the regional council of Provence-Alpes-Côte d’Azur added that the conditions for SNCM’s restructuring plan to guarantee the undertaking’s viability appear to be satisfied.
(142)
The president of the executive council of the Assembly of Corsica submitted the deliberations of that assembly of 18 December 2002 during which it issued ‘a favourable opinion’ regarding SNCM’s planned recapitalisation.
4.1.4. Comments by the Corsica Transport Office
(143)
The Corsica Transport Office notes that the disappearance of SNCM ‘would immediately lead to a major reduction in services’ as it is currently the only company capable of meeting the requirements of the contract with regard to passenger transport. It notes, in addition, the importance of SNCM to the Corsican economy.
4.2. ON THE 2006 DECISION TO EXTEND THE PROCEDURE
4.2.1. Comments by Corsica Ferries France (CFF)
(144)
CFF notes the scale of the amounts in question, their disproportionate nature in relation to SNCM’s turnover and the fact that they were paid to SNCM before the Commission took a position on aid classification pursuant to Article 87(1) of the EC Treaty.
(145)
CFF draws the Commission’s attention to the fact that the French State’s support for SNCM is of strategic importance to the development of CFF. These unauthorised measures enable SNCM to have a very aggressive tariff policy on the routes on which CFF has been present for 10 years and on which, for the first time since it was set up, it is losing market share.
(146)
In respect of the process of competitive tendering for the sale of the company, CFF takes the view that it was not fully transparent in so far as the undertaking selected, namely BCP, no longer has operational control of SNCM, having handed over to the VT group. Furthermore, since the financial conditions had changed to become much more favourable to the buyers, CFF raises the question of the principle of the equal treatment of investors which ought to have prevailed throughout the transaction.
(147)
As regards the negative sale price of EUR 158 million, CFF is uncertain whether the criterion of the prudent investor in a market economy applies to the present case. First, CFF wonders whether the view can be taken that the transaction at issue was carried out by the State at the same time as a significant and concurrent action by private operators involved in comparable circumstances, while the State recapitalised the company before the joint recapitalisation by the shareholders and the new restructuring plan. Second, CFF considers that, in the face of SNCM’s serious financial circumstances, a prudent investor would have acted sooner in order to prevent his investment depreciating (94).
(148)
CFF takes the view that the reference to the ABX Logistics case is irrelevant. Besides the fact that the circumstances of that case cannot be applied to the present case, CFF notes a significant contribution by the aid beneficiary in that case, which clearly did not happen with SNCM. Furthermore, according to CFF, the Commission decision of 2006 did not take account of the costs relating to the risk of legal proceedings in a liquidation of the undertaking concerned. In that respect, CFF submits that the national case-law relied on by France to justify the costs relating to SNCM’s liquidation does not apply to the present case. According to CFF, the Court of Cassation in the Mines et produits chimiques de Salsignes case does not refer at all to the direct liability of the State as shareholder in the event of the liquidation of an undertaking in which it is the shareholder, but rather the possibility of bringing an action for payment of payroll and social security debts against an industrial and commercial public company and the impossibility for the managers to escape their obligations by relying on action by the public authorities.
(149)
As regards the inapplicability to the present case of the Aspocomp case-law established by the Rouen Court of Appeal, CFF submits that the subject-matter of that case, relating to an order that a parent company pay to the employees of a subsidiary social benefits for ‘failure to comply with an agreement’ ratified by the former, is very different from the facts of the SNCM case. There is therefore no definite risk that CGMF or the State will be ordered to make redundancy payments in the event of compulsory liquidation. Moreover, CFF doubts the estimated figure for the other social costs because they seem to differ, depending on the experts asked to determine them.
(150)
CFF takes the view that the application of the Community case-law in Gröditzer and Hytasa to the present case necessarily leads to the conclusion that the State did not act like a private investor in so far as, in accordance with the above case-law, the capital contribution by the State was linked to the sale of 75 % of its stake in SNCM, reducing in proportion the prospects of profit in return.
(151)
Finally, CFF considers that the comparison between the liquidation costs and the recapitalisation costs should take into account the value of the assets, which is transferred to the buyer in both cases. CFF submits that the value of the assets sold to the buyers varies between EUR 640 million and EUR 755 million (95), compared with the market value of the fleet used by SNCM, which CFF valued at between EUR 644 million and EUR 664 million in August 2006.
(152)
As regards the classification of the measures subsequent to the 2002 recapitalisation as restructuring aid, CFF is of the opinion that, although SNCM fulfils the conditions of an undertaking in difficulty under the 2004 guidelines in the period preceding the first recapitalisation of EUR 142,5 million, that classification becomes very questionable for the period preceding the second capital increase of EUR 8,75 million because the undertaking’s capital had been reconstituted.
(153)
As regards the viability of the undertaking, CFF emphasises that the sale of SNCM is only partial and is not irrevocable, in the light of the cancellation clauses negotiated with the buyers. Those factors are important elements of uncertainty as regards the will and the ability of the buyers to turn SNCM around and therefore secure the prospects of the undertaking’s long-term viability. Furthermore, CFF states that, contrary to the requirements of the 2004 guidelines, the French authorities did not contemplate discontinuation of the activities which remained structurally loss-making even after the restructuring (96). In addition, CFF expresses its scepticism regarding the plan for reducing costs, despite SNCM’s fleet becoming larger (97) and the planned reduction in staff, in particular in the light of the failure of the 2002 social plan.
(154)
CFF doubts whether the new aid is limited to the minimum on account, first, of a lack of clarity as to what the social costs cover and, second, the content of the minutes of SNCM’s meeting of 28 April 2006, according to which a part of that aid would be used to cover the operating losses of the company in 2006 and 2007. CFF also considers that the buyers of SNCM do not contribute substantially to the restructuring of the undertaking.
(155)
In order to prevent undue distortions of competition, CFF considers it necessary to renew and specify the compensatory measures imposed on SNCM in 2003 and to add new measures relating to the reduction of SNCM’s presence in the market (98). CFF considers, moreover, that a part of the measures imposed on SNCM by the 2003 decision were not complied with. SNCM acquired new vessels in breach of Article 2 of the Commission’s 2003 decision. In addition, SNCM did not sell its shareholding in CCM, in breach of Article 3 of the Commission decision. Finally, SNCM has had an aggressive tariff policy since 2003, with prices lower than those applied by CFF in breach of Article 4 of the decision (tickets up to 30 % cheaper for identical or comparable services).
(156)
Regarding the nature of the second recapitalisation of EUR 8,75 million, CFF takes the view that, in addition to the concurrence of public and private investment, the private action must be significant and carried out under comparable conditions in order that the State action is validated. In the present case, those two conditions are not satisfied. First, the buyers’ shareholding, which is closely linked to the first capital increase of EUR 142,5 million, is not significant. Second, the buyers’ action was not carried out under conditions comparable with those of the state action, in particular by virtue of the cancellation clauses and the expected profitability of CGMF’s minority shareholding.
(157)
As regards the social measures of EUR 38,5 million, CFF disputes the classification of that amount as aid to individuals. Although it true that this amount directly benefits SNCM’s employees, CFF submits that the measure could give rise to indirect positive effects for SNCM, in particular in terms of the calming of industrial relations.
4.2.2. Comments by STIM
4.2.2.1. On the measures subsequent to the 2002 recapitalisation
(158)
As regards the negative sale price of EUR 158 million, STIM takes the view that this price is not a market price resulting from an open and non-discriminatory competitive tendering procedure because the recapitalisation took place under different conditions from those which must normally guide a private investor. STIM considers that the revalued net book assets would allow, in the worst-case scenario, a liquidation without costs for the State, or even yield a gain on liquidation, that the sale price is derisory compared with the value of the undertaking (estimated at EUR 350 million by STIM) and that the aid is disproportionate to the undertaking’s needs.
(159)
STIM also draws the Commission’s attention to the exorbitant nature of the cancellation clause in respect of the sale to the private sector.
(160)
Finally, STIM disputes the justification for the negative sale price based on the assumption that liquidation would take place under socially difficult circumstances, which seems unrealistic.
(161)
As regards the second recapitalisation of EUR 8,75 million, STIM considers that that capital contribution does not comply with the principle of the private investor in a market economy, having regard to the inadequacy of the guarantees on return on investment. STIM challenges the argument based on the concomitance of private and public investment in order to deny that the contribution is State aid. Such concomitance, if established, is only a pointer and cannot be, by itself, a classification criterion (99). STIM states, finally, that that contribution is a guarantee given to the buyers by the French Government that SNCM has indeed been awarded the public service delegation to operate services to Corsica.
(162)
As regards the EUR 38,5 million of aid to individuals, STIM takes the view that this amount is in fact intended to provide SNCM with the resources to comply with certain essential aspects of the recovery plan submitted to the Commission which have not been implemented, in particular the reduction in staff.
4.2.2.2. On compatibility with the 2004 guidelines
(163)
STIM takes the view that the aid received by SNCM is not limited to the minimum. The contribution by SNCM and the buyers to the restructuring plan is insufficient, given the conditions imposed in the 2004 guidelines, and it is not demonstrated that SNCM’s situation was so exceptional that it justified a lower own contribution. Furthermore, STIM notes the disproportionate nature of the aid granted in 2006 in so far as it enabled SNCM to set up reserves to cover future losses. Finally, the fact that SNCM did not plan to dispose of the assets which were not essential to the survival of the undertaking is contrary to the requirements laid down by the 2004 guidelines.
(164)
STIM considers that the amounts were paid in breach of the ‘one time, last time’ principle established by the 2004 guidelines. The deterioration in the undertaking’s financial situation and the industrial disputes cannot be analysed as exceptional and unforeseeable circumstances for which the recipient company is not responsible.
(165)
Consequently, STIM demands additional compensation of half of the aid provided, i.e. EUR 98,25 million, through the sale of an additional vessel and of SNCM’s direct and indirect shareholdings in CMN. In that respect, STIM states that those shareholdings are not strategic within the meaning of the 2004 guidelines on restructuring aid as they are not ‘essential to the firm’s survival’, nor are they inalienable assets.
(166)
STIM also submits that the claimed synergies between SNCM and CMN do not exist because SNCM has no real role in the management and development of CMN. STIM stresses, finally, that the shareholders’ agreement linking the two undertakings has not existed since 15 March 2006, when CMN gave notice that it was no longer bound by it, as held by the Paris Court of Appeal.
4.2.3. Comments by SNCM
(167)
SNCM sent the Commission a file summarising its economic and competitive position, together with legal advice assessing the risk that, in the event of liquidation proceedings, the state intervention would be characterised by the courts as de facto management of the company for the period preceding privatisation.
(168)
The law firm Baker & McKenzie, consulted by SNCM, came to the conclusion that, on the basis of the company’s statutes, supplemented by correspondence, speeches and minutes of the boards, the State […] (60) decisions (100) […](*) bodies (101), […](*) company boards (102). The report also notes that […] (60) SNCM (103). Finally, the same report refers to the fact that […](*) SNCM.
(169)
On that basis, SNCM’s expert concludes that it is very likely that the Marseille Commercial Court would have characterised the French State as de facto manager.
(170)
Moreover, according to the findings in, inter alia, the reports by the Court of Auditors, the mismanagement attributable to the French State, the de facto manager of SNCM, contributed to SNCM’s established shortfall in assets. The report severely criticises, inter alia, the following acts of mismanagement: the choice […] (60) commercial. The loss caused by mismanagement amounted to […] (60).
(171)
In that context, according to SNCM’s expert, there is no doubt that, under an action to make good a shortfall in assets, the State would be ordered to bear all or part of the shortfall, given the very heavy involvement of the State in the management of SNCM, its manifest acts of mismanagement and the scale of its financial resources.
(172)
On the basis of the relevant case-law, SNCM’s expert concludes that, if SNCM had been liquidated, the State would certainly have been ordered to pay all of SNCM’s payroll and social security debts. That would have resulted in the State as shareholder being made liable for an estimated share of between 85 % and 100 % of the established shortfall in assets (i.e. between EUR 316,6 million and EUR 385,7 million). Consequently, by deciding to privatise SNCM while strengthening in advance its capital in the amount of EUR 158 million, the State acted like a prudent investor.
V. OBSERVATIONS BY FRANCE ON THE COMMENTS BY THE INTERESTED PARTIES
5.1. OBSERVATIONS BY FRANCE ON THE COMMENTS BY THE INTERESTED PARTIES CONCERNING THE DECISION TO INITIATE THE 2002 FORMAL INVESTIGATION PROCEDURE
5.1.1. On the comments by CFF
(173)
The French authorities have indicated that some of the data submitted by CFF concerning SNCM’s services were inaccurate.
(174)
Contrary to what is maintained by CFF, the State is of the opinion that the restructuring plan was devised in such a way as to turn SNCM around as soon as possible and to create the right conditions to ensure its viability in the medium and long term. The French authorities note that a significant part of the cost reduction programme has already been implemented. The number of vessels has been reduced and the programme for the disposal of assets is going ahead in accordance with the industrial plan. Services have been reorganised and the action plan to reduce intermediate consumption is beginning to bear fruit. Finally, the employment component of the industrial plan is gradually being implemented. Furthermore, in 2001 SNCM earmarked EUR 21,3 million to finance restructuring measures, in particular the plan to safeguard jobs.
(175)
With regard to determining the amount of aid, the French authorities confirm that an own capital/debt ratio of 0,79 is quite typical for the balance sheets of most shipping companies, except in special situations. According to the French authorities, the 0,497 ratio announced by CFF for CMN in 2001 is incorrect because it fails to take account of liquid assets on the balance sheet. With the appropriate correction, CMN’s ratio is 0,557. According to the French authorities, that level is in any event still insufficient for CMN, as illustrated by the cash-flow problems it encountered in 2002. In fact CMN had to borrow up to EUR 8 million from STIM to finance a cash deficit not covered by its banks.
5.1.2. On the comments by STIM
(176)
The French authorities maintain that SNCM’s stake in CMN’s capital cannot be construed as a purely financial asset, as STIM appears to allege. France’s position is that SNCM’s shareholdings in CMN are highly strategic in nature. In its opinion, the sale of those shareholdings would not only make no sense commercially but would also be a major strategic error.
5.1.3. On the comments by the representatives of the regional and local authorities
(177)
Although France agrees with the overall content of the letter from the president of the Provence-Alpes-Côte d’Azur region, it would none the less note that, contrary to what is asserted in point 2 of that letter (104), supply on the route between mainland France and Corsica is not ‘in excess of demand’ and SNCM’s fare policy complies with the commitments which it made not to start a price war and not to be a price leader.
5.2. ON THE COMMENTS BY THE INTERESTED PARTIES CONCERNING THE 2006 DECISION
(178)
In general, France notes that many of the observations by STIM and CFF are identical to the comments submitted by those companies to the Commission in 2003. In particular, they note that CFF’s comments were submitted to the General Court in the action for annulment of the Commission decision of 9 July 2003 and were, for the most part, rejected both by the Commission and the General Court.
5.2.1. On the early implementation of the measures laid down in the first restructuring plan and its amendments
(179)
In response to the general remark concerning the early implementation by France of measures which may be classified as aid, the French authorities state that the implementation is justified by the specific features of the procedure, i.e. the annulment in 2005 of the Commission decision of 9 July 2003 authorising the aid, and not by an intention on the part of the French authorities to disregard their obligations under the EC Treaty. Indeed, France states that it has always kept the Commission informed of developments in the matter and of the different measures adopted since January 2005, in accordance with the principle of sincere cooperation between the Member States and the Commission.
(180)
Concerning those recent measures, the French authorities consider that, since none of them constitutes aid, Article 88(3) EC is not, ultimately, applicable to them and, accordingly, there is no obligation to suspend their implementation.
5.2.2. On the measures subsequent to the 2002 recapitalisation
(181)
As regards the sale process, France states that from the outset it provided for standard selection criteria based primarily on the price offered for the value of SNCM’s shares and, secondarily, on other criteria (industrial plan, company plan and so on), including the amount which the candidates were prepared to invest in the company by way of a recapitalisation. France strongly contests the argument put forward by third parties that the process of offering for sale was not transparent and notes that, in the present case, the State went beyond its statutory and regulatory obligations, substantial and restrictive as they were, provided for in the event of the sale of public shareholdings. France notes that the development following BCP’s offer to buy 100 % of SNCM’s shares occurred in a very difficult financial and company context and that VT’s joining BCP’s offer did not change the commercial and financial terms of the transaction (except for capital ownership).
(182)
As regards the negative price of EUR 158 million, the French authorities note that, having regard to SNCM’s financial situation on 30 September 2005, the undertaking was sold at market price and that sale was economically more advantageous than liquidation of the undertaking. In that respect, the French authorities state that application of the private investor criterion in the event of sale of an undertaking close to liquidation must be regarded not as a search for ‘profitability of public action’ but as the prevention of higher losses which the shareholder would have to suffer through a more costly liquidation.
(183)
In respect of the price paid, France contests the argument that SNCM was sold at a price which did not reflect its actual value. In particular, it refutes STIM’s estimated value of the undertaking of nearly EUR 350 million, which takes into account only the balance-sheet items which increase the value using book equity (excess tax depreciation, residual gains on vessels, etc.) without taking account of liabilities which reduce it. That method of calculation of a purely accounting nature does not reflect the economic reality of a shipping company, such as SNCM, with assets of value on the balance sheet but also limited profitability and considerable off-balance-sheet liabilities.
(184)
The French authorities also refute CFF’s argument that they underestimated the market value of SNCM’s fleet, which CFF assessed at between EUR 406,5 million and EUR 426,5 million. The French authorities argue that the vessels taken into account in CFF’s calculation do not correspond to those held in SNCM’s name on 30 September 2005. The absence of discounts applied to the market value of the vessels does not take account of the background against which a potential compulsory liquidation of those assets would have taken place and, finally, the date chosen to calculate that market value, August 2006, is not the date of the potential liquidation of SNCM to which reference must be made, that date being 30 September 2005. Moreover, France notes that, if the calculation proposed by CFF were to be accepted, the negative price would be three times lower than the liquidation value of the assets required by the Gröditzer case-law, which would therefore be more favourable than the scenarios presented to the Commission by the French authorities.
(185)
In response to CFF’s argument calling into question the application of the Gröditzer case-law by referring to the fact that the State’s capital contribution to SNCM was linked to the sale of 75 % of its shareholding, reducing in proportion the prospects of profit in return, the French authorities note that the negative sale price of EUR 158 million does correspond to the sale of the entirety of SNCM’s capital, followed by a new investment by the State of 25 %, giving a return of […] (60) % per year. Accordingly, France takes the view that the return on investment remains guaranteed by virtue of its 25 % shareholding in the company because that stake enjoys a guarantee of a very high return.
(186)
France also contests the argument put forward by CFF on the non-applicability to the present case of the ABX approach, taking as a basis in particular the analysis of the actual liquidation costs of SNCM and the risk that the State could be held liable for the liabilities of the undertaking in an action to make good a shortfall in assets as provided for by French insolvency procedures and confirmed by national case-law (judgment of 22 March 2005 by the Rouen Court of Appeal). Although the French authorities consider that their conduct as manager of SNCM could not be described as ‘mismanagement’ in such an action, they insist that there is a very high risk that a national court would make an order against the State for the shortfall in SNCM’s assets owing to flexible criteria for the existence of mismanagement within the meaning of Article L-651-2 of the Commercial Code and pursuant to the case-law cited above, which can be applied to the present case.
(187)
In respect of the recapitalisation of EUR 8,75 million, France notes that, contrary to the contentions of CFF and STIM, the capital contribution does not constitute State aid on account of the concurrence of that investment, the similarity of its subscription conditions and the higher-than-average return obtained by the State via CGMF.
(188)
In particular, the French authorities submit that the principle of equal treatment of investors is not called into question by the existence of the cancellation clauses since the latter were laid down in connection with the 100 % sale of SNCM and not with the EUR 35 million recapitalisation which followed it.
(189)
Furthermore, France submits that its investment is much lower than that of the buyers, since it is only the amount of EUR 8,75 million which must be compared with the investment made by the buyers (EUR 26,25 million). The first recapitalisation of EUR 142,5 million should be examined only as part of the comparison with the liquidation price.
(190)
Finally, France contests STIM’s argument that that contribution is a guarantee given to the private buyers that SNCM has indeed been awarded the public service delegation to operate services to Corsica. The French authorities submit that the capital increase is prudent and independent of the undertaking’s performance and that the award of the public service delegation to SNCM does not serve to improve the return expected on that investment.
(191)
As regards the EUR 38,5 million of social measures, France repeats the argument that those measures are aid to individuals and that their payment by the State cannot be regarded as providing an indirect advantage to the undertaking since they are in addition to SNCM’s statutory and contractual obligations. Moreover, France points out that those measures do not permit the departure of staff who, without the measures, would remain the responsibility of SNCM.
(192)
Contrary to CFF’s argument, the French authorities point out that the EUR 38,5 million does not correspond to the implementation of the staff reductions provided for in the 2003 social plan because those reductions have, despite the delay, already been implemented. The new social plan is therefore in addition to the first social measures of 2003.
5.2.3. On compatibility with the guidelines
(193)
France considers that, in the light of the foregoing, the amount of aid to be assessed is EUR 15,81 million.
(194)
Contrary to the contentions of CFF, the French authorities consider that, having regard to point 11 of the 2004 guidelines, the first recapitalisation, while enabling SNCM to reconstitute its capital, did not remove its status as an undertaking in difficulty in so far as that recapitalisation was intended to ensure the continuation of the company’s activities.
(195)
France refutes CFF’s contentions that it should not have had to re-inject money into the undertaking, given that SNCM could have had recourse to bank credit. In that regard, the French authorities note that, on 24 August 2005, the banks had refused to grant new cash lines to SNCM and that the only conceivable alternatives were therefore privatisation or liquidation of the undertaking.
(196)
France contests the arguments put forward by CFF and STIM concerning the failure of the 2002 restructuring plan which, despite some delay, was implemented and made it possible to achieve the objectives in 2005. The deterioration in SNCM’s economic and financial situation owing to factors external to the undertaking itself then made it necessary to extend the plan notified in 2002 and to introduce new measures.
(197)
France takes the view that SNCM has good prospects for recovery and that the measures contemplated by the new shareholders, in particular the implementation of the social plan, the reinstatement of routes and the renewal of certain vessels, will enable the undertaking to return to viability. In that regard, France observes that, on account of the revenues deriving from the public service delegation (approximately [50-70] (60) % of SNCM’s turnover) and in view of the level of fixed costs and the difficulties in redeploying the 6 vessels used on the Marseille-Corsica route, the public service delegation constitutes an essential element of the undertaking’s strategy and its viability.
(198)
On the limitation of the aid to the minimum, France believes that it limited to the strict minimum the restructuring costs necessary to enable the restructuring to be carried out. To that effect, the French authorities note that, as the Commission recognised in its 2003 decision, the undertaking itself has contributed sufficiently to the restructuring plan from its own resources by virtue of the sale of assets for the amount of EUR 30,2 million. In addition, having regard to other sales made by SNCM for the amount of EUR 12,2 million, the total of the undertaking’s own contribution comes to EUR 42,38 million. France considers that that amount is much higher than the amount of own contributions necessary to approve the restructuring aid, which finally amounts to EUR 15,81 million, since the other measures are not State aid.
5.2.4. On the conditions imposed by the Commission decision of 2003 and the possible new compensatory measures
(199)
Contrary to the contentions of STIM and CFF, the French authorities state that they complied with all of the conditions imposed by the 2003 decision, to which they were bound until the end of 2006, in particular the maintenance of the fleet of 11 vessels and the application of fares lower than those of competitors.
(200)
Indeed, France considers that, under the new final decision, the level of compensatory measures to be imposed on SNCM must be adapted because the amount of restructuring aid was henceforth EUR 15,81 million rather than EUR 69,3 million.
(201)
In that respect, France contests STIM’s observations concerning the possibility that the Commission may require SNCM to sell its shareholding in CMN as a compensatory measure. France contests STIM’s argument that the definition of strategic assets was called into question in the 2004 guidelines in relation to the 1999 guidelines.
(202)
As regards the measures referred to by CFF, intended to reduce SNCM’s market presence, the French authorities recall that, as the Commission noted, moreover, in its 2003 decision (recital 87), there is no excess capacity in the markets concerned (France - Corsica & the Maghreb) and that a reconfiguration of services to Corsica under and outside the public service delegation would jeopardise the viability of the undertaking.
(203)
As for the argument raised by CFF that the implementation of the measures described above in favour of SNCM involves a serious risk of eliminating its main competitor in the mainland France-Corsica market, namely CFF, the French authorities submit that, having regard to the current structure of the market in which CFF is market leader, the maintenance of a competitive structure depends on the authorisation of SNCM’s restructuring plan and the presence of the latter in the relevant market.
VI. ASSESSMENT OF THE MEASURES
6.1. EXISTENCE OF AID WITHIN THE MEANING OF ARTICLE 107(1) OF THE TFEU
(204)
Article 107(1) of the TFEU provides: ‘Save as otherwise provided in this Treaty, any aid granted by a Member State or through State resources in any form whatsoever which distorts or threatens to distort competition by favouring certain undertakings or the production of certain goods shall, in so far as it affects trade between Member States, be incompatible with the internal market’.
(205)
The classification of a national measure as State aid within the meaning of Article 107(1) TFEU requires the following cumulative conditions to be fulfilled, namely: (1) the measure in question confers a selective economic advantage; (2) that advantage is financed via state resources; (3) that advantage distorts or threatens to distort competition and, finally, (4) that advantage has an effect on trade between Member States (105).
(206)
The Commission notes that SNCM received state resources totalling EUR 274,54 million (106) via CGMF, which is wholly owned by the State.
(207)
Since SNCM operates in the maritime transport sector, which is open to competition within Europe, the potential economic advantage that it has received is likely to distort competition and affect trade between Member States.
(208)
The fact that the cabotage market to the Mediterranean islands was, until 1 January 1999, temporarily exempt from the application of Regulation (EEC) No 3577/92 does not exclude prima facie that the subsidies granted for operating cabotage routes to the Mediterranean islands under a public service delegation could affect trade between Member States and distort competition.
(209)
In any event, even if subsidies granted for operating cabotage routes could not affect trade between Member States or distort competition before 1 January 1999, the situation changed after that date since, in accordance with Regulation (EC) No 3577/92, cabotage activities were from then on open to all operators in the European Union. In addition, it should be stressed that SNCM does not carry on only cabotage transport but also operates in the international maritime market, which was liberalised by Council Regulation (EEC) No 4055/86 (107).
(210)
Accordingly, the Commission considers that in the present case the last three criteria of Article 107(1) TFEU cited in recital 205 of this decision are fulfilled. It must therefore examine in turn, in respect of each measure, the existence of a selective economic advantage, in accordance with the judgment of the General Court of 11 September 2012.
6.1.1. Relevant period for the purposes of the assessment
(211)
In accordance with the case-law of the General Court (108), the Commission must, after the annulment of one of its decisions, base its new assessment only on the information that was available to it on the date of adoption of the annulled decision, in this case 8 July 2008.
(212)
Any events subsequent to 8 July 2008 must not, therefore, be taken into account. Changes that may have taken place in the market or in the situation of the aid beneficiary must be excluded from the analysis. Nor will the Commission consider the period of implementation of the restructuring plan from July 2008 onward (109).
(213)
Similarly, the Commission is not under an obligation to start the investigation of the case afresh or even to supplement it by resorting to new technical expertise (110). The annulment of an act concluding an administrative procedure which comprises several stages does not necessarily entail the annulment of the entire procedure. Where, as in this case, in spite of the fact that investigation measures have been taken allowing an exhaustive analysis to be made of the compatibility of the aid, the analysis carried out by the Commission is incomplete, thus making the decision unlawful, the procedure for replacing that decision can be resumed at that point by means of a fresh analysis of the investigation measures taken previously (111).
(214)
Moreover, since the Commission is required to base its new analysis solely on information which was available to it in July 2008, information in respect of which both the French authorities and SNCM had already defined their position, it is unnecessary to consult them afresh (112). Finally, with the publication of the decision to open the procedure in the Official Journal, the third parties concerned were ensured the right to submit their comments (113) and there is no provision in Regulation (EC) No 659/1999 requiring that that opportunity be made available to them again where the original restructuring plan has been amended during the investigation procedure (114).
(215)
This decision is therefore based, in the main, solely on the information available on 8 July 2008. However, in the alternative, the Commission will demonstrate that it would not change its conclusions if account were taken of the note by the French authorities dated 16 May 2013 in relation to the facts referred to before 8 July 2008 and of the information submitted by SNCM on 27 August 2013.
6.1.2. The sale of SNCM at a negative price of EUR 158 million
(216)
In the present case, the Commission must examine whether the EUR 158 million capital contribution by the State prior to the sale of SNCM to private purchasers, that is, ultimately, the ‘negative sale price’ of the undertaking of exactly the same amount, does not contain elements of State aid.
(217)
An open, transparent and non-discriminatory public selection procedure at the end of which the State disposes of the undertaking after a prior recapitalisation (for an amount greater than the sale price) does not necessarily exclude the presence of aid, liable to benefit both the privatised undertaking and the purchaser of that undertaking (115).
(218)
In order to determine whether an undertaking has obtained an economic advantage from a capital contribution by the State, the Commission generally applies the principle of a ‘private investor operating in a market economy’ (‘the private investor principle’), provided that the beneficiary is not liable for the reimbursement of other forms of State aid and that the contribution is subject to analysis with reference to the said principle. The private investor principle is an expression of the principle of equal treatment of public and private sectors, pursuant to Article 345 TFEU. According to that principle, capital made available to an undertaking by the State, directly or indirectly, in circumstances which reflect normal market conditions, cannot be classified as State aid (116).
(219)
To that end, the Commission may assess, inter alia, whether the provider of the resources has acted like a private investor pursuing structural policy - whether general or sectoral - and guided by the longer-term prospects of positive returns on the capital invested. The validity of this approach has been acknowledged by the European Union Courts in a number of cases (117).
(220)
According to settled case-law, when injections of capital are made by a public investor without any prospect of profitability, even in the long term, the provision of such capital constitutes State aid (118).
(221)
The European Union Courts have also held that a private investor pursuing a structural policy - whether general or sectoral - and guided by prospects of profitability in the long term could not reasonably allow itself, after years of continuous losses, to make a capital contribution which, in economic terms, proves not only costlier than selling the assets, but is, moreover, linked to the sale of the undertaking, which effectively removes any hope of profit, even in the longer term (119).
(222)
Specifically, in its Gröditzer judgment, the Court of Justice held that, in order to establish whether the privatisation of an undertaking for a negative sale price involves elements of State aid: ‘it is necessary to assess whether, in similar circumstances, a private investor of a dimension comparable to that of the bodies managing the public sector could have been prevailed upon to make capital contributions of the same size in connection with the sale of that undertaking or whether it would instead have chosen to wind it up’ (120).
(223)
In the light of the foregoing, in order to determine whether the measure in question constitutes aid, the Commission must ‘assess whether the solution chosen by the State is, both in absolute terms and compared with any other solution, including that of non-intervention, the least costly, which would lead, if that were the case, to the conclusion that the State has acted like a private investor’ (121).
(224)
In other words, the Commission must verify that the decision to make such a major capital contribution is indeed less costly than a liquidation.
6.1.2.1. On assessing the costs of liquidation
(a) On taking account of the impact of the additional redundancy payments
(225)
When quantifying the cost to the shareholder of liquidation, the French authorities hold the view that, in this day and age, large groups of undertakings cannot disregard the social consequences of their decisions to close sites or wind up subsidiaries. Accordingly, they usually implement social plans which may include measures to retrain staff, help them find new jobs, redundancy payments, and possibly even local development measures, which go beyond the requirements of statutory provisions and collective agreements.
(226)
In that respect, the French authorities consider that, on the basis of the 2005 social plan, itself based on the 2002 plan, the range should be from EUR [90 000-100 000] (60) to [120 000-130 000] per employee, i.e. a total amount of between EUR [200-210] (60) million and [250-260] (60) million. The French authorities point out that the lower limits of the abovementioned range take account of the fact that the costs of the reference social plan have been inflated due to the very large proportion of employees approaching retirement age, who leave under particularly advantageous conditions. Account is also taken of the context (liquidation of the undertaking and wholesale redundancies), which is in no way comparable to a cut in staff numbers allowing the company to stay in business, which is the premise for the reference social plan.
(227)
Ultimately, the French authorities consider that, even when using the analysis grid established by the General Court in its judgment of 15 September 2012, the transfer of control of SNCM for the negative sale price of EUR 158 million did not include elements of State aid. They maintain that the Commission has all the information necessary to respond to the Court’s criticisms.
(228)
The Commission does not share this analysis.
(229)
According to the General Court judgment (122), the making of additional redundancy payments may, in principle, constitute a legitimate and appropriate practice, depending on the circumstances of the case, the aim being to foster a calm social dialogue and preserve the brand image of a company or group of companies. In accordance with the principle of equal treatment of private and public sectors, the option of making additional redundancy payments is also open to the Member States in the event that a public undertaking goes into liquidation, even though their obligations cannot, in principle, exceed the strict minimum under statutory and contractual obligations. However, the Court states that ‘… the burden of those additional costs, because of legitimate concerns, cannot follow an exclusively social, even political, objective, as it would otherwise go beyond the framework of the private investor test … In the absence of any economic rationale, even in the long term, the assumption of the burden of costs which exceeds the strict statutory obligations and obligations under agreements must therefore be considered to be State aid within the meaning of Article 87(1) EC’ (123).
(230)
Regarding the argument put forward by the French authorities on protecting the State’s brand image, the Court considers that ‘… the protection of the brand image of a Member State as a global investor in the market economy cannot constitute, other than under specific circumstances and without a particularly cogent reason, sufficient justification to demonstrate the long-term economic rationale of the assumption of additional costs such as additional redundancy payments’ (124). There are no such specific circumstances in this case.
(231)
The Commission notes that, following the launch of the procedure, the French authorities failed to define the economic activities of the French State, particularly at geographical and sectoral level. An assessment needs to be carried out of the long-term economic rationale of the measures in question, even though the French authorities eventually stated in their correspondence of 16 May 2013 that the State’s actions should be compared to those of a diversified holding company, seeking to maximise its profits and protect its brand image as a global business, particularly as regards the management of its staff.
(232)
Regarding the brand image of CGMF, the Commission notes that it had no assets other than SNCM in the maritime transport sector. This argument cannot therefore apply to it.
(233)
Regarding the brand image of the State as shareholder, the French authorities asserted that there was a high risk of social unrest in State-controlled undertakings, liable to affect not only those undertakings located in close proximity to SNCM’s operations, but all sectors, and in particular the transport sector. The Commission holds the view that the French authorities failed to demonstrate that there was a bona fide risk of contagion to all public undertakings and that they also failed to demonstrate that the payment of the additional compensation helped prevent further strike action. Finally, the Commission considers that the State’s assertion that the payment of the additional compensation was made on purely social grounds is not sufficient to rule out the presence of State aid.
(234)
Furthermore, the Commission considers that the French authorities have not adduced sufficient objective and verifiable data capable of showing that the making of additional redundancy payments, in similar circumstances, is an established practice among private entrepreneurs. The Commission notes that the mere reference to a limited number of social plans is not enough to demonstrate the existence of a sufficiently established practice in cases comparable to the one at hand, that the redundancy schemes referred to by the French authorities relate to restructuring rather than liquidation plans, and that a large number of these concern sectors which, on the face of it, have nothing in common with transport infrastructure (e.g. the cosmetics industry (Yves Saint-Laurent Haute couture), the agri-food industry (Danone) and the electronics industry (Hewlett Packard)). Furthermore, the table prepared by the French authorities in the note of 16 May 2013, which sets out a list of social plans, details six plans launched after the privatisation of SNCM and which cannot, therefore, serve as grounds for taking into account the additional redundancy payments.
(235)
SNCM produced a new list of five social plans in the note of 27 August 2013. The Commission considers that this list does not prove that the making of additional redundancy payments, in similar circumstances, is an established practice among private entrepreneurs. The Commission notes that, of the five plans in question, two concern SNCM, one of which is the subject of the present decision. These two plans cannot therefore be used to make objective comparisons for two reasons: first, SNCM’s former practices in this area do not constitute a sufficient basis to justify the established nature of the practice and, second, the 2002 social plan relates to a period when SNCM was still under public control, while the comparison criterion set by the General Court was private undertakings operating in the same field. As such, the Commission notes that the Port of Marseille social plan cannot be taken into account because in 2004 the port was in public, not private hands. Moreover, as regards the last two social plans referred to, i.e. Air Lib and Eurostar, the Commission observes that these are restructuring, not liquidation plans. Lastly, the Commission observes that the average additional compensation of these two plans is more than 50 % below the average additional compensation paid by SNCM.
(236)
Finally, the Commission notes that the French authorities have not established that the French State’s actions were motivated by a reasonable probability of obtaining an indirect material profit, even in the long term, by avoiding increased social unrest within the undertaking, given that the latter would have folded in the event of liquidation. There is insufficient evidence to support the hypothesis that larger payouts were made to employees of other public undertakings. This standpoint is lent even more credence by the fact that, even from the point of view of a global investor as hypothesised by the French authorities, the granting of very high severance payments to employees of a company is likely to complicate any future restructuring of other companies belonging to the same investor. Furthermore, the French authorities have not quantified the significant nature of the potential social costs which they cite as justification for the granting of additional redundancy payments.
(237)
The French authorities have also argued that a liquidation procedure would have been longer and potentially riskier for the State as shareholder than the sale of SNCM at a negative price. The Commission notes that the French authorities have failed to provide proof of this risk and have not explained why the length of the liquidation procedure would have been taken into account by a private shareholder. The Frucona Kosice (125) case referred to by the French authorities has no bearing on the present case because it concerns the private creditor test. The length of a liquidation procedure is relevant for analysing whether the State, as creditor of Frucona Kosice, maximised recovery of its debts by accepting immediate partial repayment or if it would have been better to wait for the outcome of the liquidation of the undertaking. The circumstances of the present case are different since the State is a shareholder in SNCM, not a private creditor. Given that, in the event of liquidation of SNCM, the assets would clearly not be sufficient to cover the liabilities, the State would be unable to recover its contribution. Consequently, the length of the liquidation procedure has no bearing on this case.
(238)
The French authorities have therefore failed to justify the shouldering of the cost of these additional payments by the State acting as a private investor in the context of a liquidation.
(239)
At this stage in the analysis, the Commission must determine the value of the liquidation of SNCM excluding the additional redundancy payments.
(b) On the liquidation value of SNCM
(240)
According to the revalued net asset method, an asset shortfall is determined when the economic value of the actual assets (generally higher than the net book value) does not cover the economic value of the actual debts.
(241)
In order to determine an asset shortfall in the present case, the Commission, with the assistance of its expert (126), verified as explained above that on 30 September 2005 the value of SNCM’s assets was insufficient to pay off preferential and non-preferential creditors.
(242)
The Commission takes the view that the valuation of net assets is a method commonly used to value companies in the maritime transport sector. It considers, furthermore, that the method in question is particularly appropriate in SNCM’s case since the reference shareholder’s only alternative to the sale is to put the company into liquidation.
(243)
As regards other valuation methods, in particular that of ‘present value of operating free cash flows’, the Commission considers that, since this method appraises the company as a going concern, which would not be the case if SNCM were to go into liquidation, it is inapplicable in the present case.
(244)
The Commission chose 30 September 2005 as the reference date for the valuation of SNCM since that was the date on which the choice between the acceptance of the takeover bid or the liquidation of the company was actually made, the selection of BCP having been decided upon on 27 September 2005.
(i) On the value of SNCM’s assets
(245)
The Commission observes in particular that SNCM’s shareholder, in collaboration with Ernst & Young, calculated the cost of liquidating the undertaking (see the abovementioned CGMF report) on 30 September 2005, and supplementary expert opinions were provided by Oddo Corporate Finance and the Paul Hastings law firm. The Commission notes that the Oddo-Hastings report referred to above valued SNCM’s assets at EUR 190,3 million.
(246)
As regards the valuation of the fleet held in its name (127), the gross market value of SNCM’s vessels had been assessed at EUR 224 million on 30 September 2005 by the specialist broker BRS, while the Oddo report valued the fleet at EUR 150,7 million after discount (128), brokerage commission (129) and legal uncertainty (130).
Table 3
Scenarios for the valuation of SNCM’s assets on 30 September 2005
Value of asset
Oddo report
EUR million
Value of asset
Commission expert
EUR million
Intangible asset
-
-
Tangible assets
Fleet held in own name
150,7
151,7
Buildings
(131)
11,2
11,2
Investments
(132)
32,7
38,3
Fixed assets
194,6
201,2
Inventories
-
-
Advances and payments on account
-
-
Accounts receivable
0,8
0,8
Other receivables
(133)
9,4
9,4
Net cash
-14,5
-
Prepayments and accrued income
-
-
Other assets
-4,3
10,20
Total assets
190,3
211,4
Sources:
Oddo-Hastings report, Commission expert’s report.
(247)
From the table above, it is clear to the Commission that the fleet of vessels constitutes the main element in the valuation of the undertaking. In that respect, the Commission expert, after carrying out a comparative analysis wherever possible, concluded that the discount applied to the gross market value of the vessels and the precautions for legal uncertainty were logical. On that basis, it concluded that there was no justification for rejecting the value of the fleet as estimated by the French Government.
(248)
As regards the discount, the Commission is of the opinion that its level is consistent with the discounts observed in sales of vessels in the event of compulsory liquidation. The Commission expert referred, by way of example, to the Régie des Transports Maritimes (a state-owned Belgian company operating the Ostend-Ramsgate route) which sold two car ferries in 1997 with discounts estimated at 35 % to 45 %. More recently, Festival Cruises disposed of three cruise vessels at an average discount of 20 %. The discounts observed in similar cases are therefore of the same order of magnitude as the discounts applied by the French authorities in this case.
(249)
As for the legal uncertainty, since no comparable transaction has taken place in the market, the Commission considers that the arguments justifying the application of legal uncertainty are warranted given the limited market for vessels of a certain type designed for a fairly specific use.
(250)
The Commission also notes that its independent expert revised upwards the valuation of the investments, in particular that of SNCM’s holding in CMN (from EUR 21,8 million to EUR 28 million). In that respect, in view of Stef-TFE’s offer to buy out the holding for EUR 35,2 million, as revealed to the Commission during the present investigation, the Commission considers that the valuation of SNCM’s holding in CMN at EUR 28 million is reasonable in the context of a company liquidation.
(251)
The Commission expert did not raise any specific objections to the valuation of the other assets. It did not, however, accept the item ‘net cash’, because it was in deficit. The Commission considers therefore that this item should be reclassified under SNCM’s liabilities.
(252)
Taking account of the various adjustments, the Commission values SNCM’s assets at EUR 211,4 million on 30 September 2005.
(ii) On the valuation of SNCM’s liabilities
(253)
The Commission notes that the French authorities quantify the amount owed as preferential debts at EUR 153,8 million and the amount owed as non-preferential debts at EUR 170,9 million (excluding additional redundancy payments).
(254)
With particular regard to social liabilities, the French authorities assessed the cost of the social plan under collective agreement at EUR [70-80] (60) million. The costs relating to the said plan were determined on an individual basis taking into account the type of contract (permanent or fixed-term), the statutes and the collective agreements applicable (crew, office staff and ships’ officers), seniority, rank and salary. This amount covered notice payments (EUR [20-30] (60) million), payments for leave taken with notice (EUR [0-10] (60) million), contractual redundancy payments (EUR [30-40] (60) million) and the Delalande contribution (EUR [0-10] million) (134).
(255)
The cost of the social plan not under collective agreement is estimated by the French authorities at EUR [30-40] (60) million. This plan groups together all the flanking measures to with SNCM’s statutory and regulatory redundancy obligations (135) and the indirect costs of the social plan under collective agreement (136).
(256)
The cost of termination of the principal operating contracts concerns, essentially, the calling of the bank guarantee of EUR 7,4 million given to guarantee the proper performance by SNCM of its public service obligations, plus the penalty provided for by that agreement, equal to 2 % of the EUR 63 million baseline financial compensation for 2005, i.e. approximately EUR 1,2 million in the event of default by the delegatee.
(257)
Regarding the net liabilities related to the sale of the leased vessels (137), the French authorities underline that, on the basis of certain assumptions (138), the net sale proceeds were valued, by the specialist broker BRS, at EUR 144,8 million on 30 September 2005 after discount, brokerage commission and financial cost of portage. Since the savings on tax and bank debts amount to EUR 193,5 million, the outstanding balance of bank debts relating to the leased vessels amounts to EUR 48,7 million.
Table 4
Scenarios for valuation of the liabilities of SNCM on 30 September 2005
Value of liabilities
Oddo report
EUR million
Value of liabilities
Commission expert
EUR million
Senior debt including:
Social and tax debts
[20-30]*
[20-30]*
Financial debts guaranteed by assets
(139)
15,9
15,9
Cost of social plan under collective agreement
[70-80]*
[70-80]*
Cost of retired employees’ mutual societies
(140)
10,2
10,2
Cost of liquidation procedure
4,7
4,7
Interim operating losses
(141)
26,5
26,5
Payments to senior creditors
153,8
153,8
Unsecured debts
(142)
69,7
84,2
Cost of social plan not under collective agreement
[30-40]*
[30-40]*
Cost of termination of principal operating contracts
[10-20]*
[10-20]*
Additional cost related to disposal of leased vessels
48,7
48,7
Payments to unsecured creditors
170,9
181,1
Sources:
Oddo-Hastings report, Commission expert’s report.
(258)
The Commission notes that social liabilities account for the major part of SNCM’s liabilities. As regards the preferential social liabilities, i.e. the cost of the social plan, the Commission expert verified the formulae for calculating all the components of the plan on the basis of surveys and did not find any anomalies or errors. In the light of that verification, the Commission considers reasonable the sum of EUR [70-80] (60) million proposed by the French authorities for the social plan under collective agreement.
(259)
Regarding the interim operating losses, the Commission views the estimate as prudent in the light of the legislation, in particular Article L.622-10 of the French Commercial Code (Code du commerce) and Article 119-2 of Decree No 85-1388 of 27 December 1985 pursuant to which SNCM may be obliged by the relevant commercial court to continue its operations for a term of 2 months, renewable at the request of the prosecuting authority on account of its public service obligations.
(260)
The Commission expert did not raise any particular objections in respect of the unsecured debts. However, it increased the initial amount of EUR 14,5 million under ‘net cash’ to EUR 69,7 million. The Commission considers that the corrected figure is commensurate with the changes made to the valuation of SNCM’s assets.
(261)
As for the cost of the social plan not covered by collective agreement (and excluding additional redundancy payments), the Commission expert considers that the estimated cost of the legal proceedings should be reduced to EUR [0-5] (60) million instead of the EUR [0-10] (60) million quoted by the French authorities. On that point, although the Commission is convinced that trade union organisations would call for the fixed-term contracts to be reclassified as permanent contracts (143), it still believes that the figure should be based only on employees with a fixed-term contract, whose situation is evidently precarious (there are 150 such contracts). Based on a gross monthly salary of EUR [2 000-2 500] (60) with an allowance of 9 months’ salary for the first [100-120] (60) fixed-term contracts and 6 months for the next [50-70] (60) contracts, the total amount is EUR [0-10] (60) million.
(262)
Regarding the net liabilities related to the disposal of the leased vessels, the Commission considers that the assumptions underpinning that calculation are justified mainly because of the EIGs’ excessive regard for contractual formalities, which restricts any substitution of SNCM by third parties and makes tax relief subject to the operation of vessels under the French flag. Furthermore, there are no grounds for applying legal uncertainty to vessels operated under leasing agreements because those vessels were disposed of by the EIGs’ creditor banks. Against this background, the Commission takes the view that it is reasonable to take into account the financial costs of porterage between 30 September 2005 and the date of actual disposal of the vessel.
(263)
In the light of the foregoing, the Commission considers that on 30 September 2005 SNCM’s preferential liabilities were EUR 153,8 million and its non-preferential liabilities EUR 181,1 million.
(iii) On the finding of a shortfall in assets
(264)
In the light of the foregoing, the Commission considers that on 30 September 2005 the value of SNCM’s assets (i.e. EUR 211,4 million) was insufficient to pay off preferential creditors (EUR 153,8 million) and non-preferential creditors (EUR 181,1 million), i.e. a total of EUR 334,9 million. Consequently, the asset shortfall amounts to some EUR 123,5 million.
(c) On taking account of action to make good the asset shortfall
(265)
The Commission also examined the French authorities’ argument that the State, as majority shareholder, could be called upon to make good the asset shortfall in the event of liquidation of the undertaking (see below). One of the interested parties (CFF) contested the application of the national case-law referred to by the French authorities in this particular case. CFF holds the view that, regarding the case-law of the Rouen Court of Appeal in the Aspocom Group Oyj case, the court ordered the Finnish parent company to pay compensation to the employees of its liquidated French subsidiary because this compensation had been provided for by a social plan on the basis of a company-level agreement approved by the parent company. In the end, it was not paid out.
(266)
The French authorities consider that the total actual costs which the State would have had to bear as shareholder, through CGMF, amounted to between EUR 312,1 and EUR 361 million on 30 September 2005. This estimate takes account, in particular, of the risk of the State being called upon to make up the asset shortfall if the court were to consider it to be de facto manager of SNCM, and of the risk of the State being ordered to make additional redundancy payments to staff laid off. The French authorities consider that those risks must be taken into account when calculating the actual cost of the possible liquidation of SNCM.
(267)
What is at issue here is the estimated total costs which France, as shareholder, would probably have had to bear in the event of compulsory liquidation of SNCM in order to determine whether, in view of the risk of being ordered to bear these costs and given the amounts involved, a well-informed private investor would have preferred to sell its subsidiary directly at a negative price of EUR 158 million rather than run the said risk.
(268)
Under French law, the authorised liquidator of a company in compulsory liquidation has the power to launch an action for damages against the former managers of the company, known as an ‘action en comblement de passif’ (action to make good an asset shortfall) in the event of cancellation of a recovery plan or receivership or compulsory liquidation (144).
(269)
The reason for the bringing of an action ‘en comblement de passif’ against the former directors of the insolvent company is the need to build up the company’s assets, which is one of the tasks entrusted to the authorised liquidator.
(270)
In several letters to the Commission, the French authorities maintained that a situation in which the State is ordered by a national court to make good the liabilities of the undertaking which it manages is a highly plausible scenario and that it must be taken into account when calculating the actual cost of a possible liquidation of SNCM.
(271)
In its correspondence of 28 February 2008, SNCM provided the Baker & McKenzie Report evaluating the consequences of an action ‘en comblement de passif’ against the French State. That report concludes that a commercial court hearing the case would very probably hold that the State was liable and would order it to pay SNCM’s social debts in their entirety.
(272)
The relevant legislation provides that the social debts of the company in liquidation may be made chargeable to its former de jure or de facto managers, subject to the cumulative fulfilment of four conditions.
(i) Acknowledgement of the State as de jure or de facto manager of the undertaking in compulsory liquidation
(273)
The Baker & McKenzie report submitted by SNCM provided the Commission with an analysis leading to the conclusion that […] (60). In essence, the aforementioned expert report aims to show, in accordance with relevant case-law (145), that the State had repeatedly committed […] (60). In particular, according to the report, the State took […] (60) decisions. Moreover, it would appear that the management organs […] (60) the undertaking. Finally, the State […] (60).
(274)
The Commission notes that the French authorities, in their correspondence of 28 March 2008, did not express any reservations […] (60). In their letter of 20 November 2006, the French authorities themselves state that the court […] (60) the undertaking.
(275)
However, the Commission takes the view that the statement made by the French authorities on 20 November 2006 in connection with a State aid procedure cannot in itself suffice to establish to the requisite legal standard that a court would have considered the national authorities to be de facto managers of the undertaking benefiting from the measures in question, or, especially, the degree of probability of such an eventuality.
(276)
In particular, as regards the decisions at issue, it is far from established that the final decision taken by the State deviates notably from the practice followed in the management by the State of its holdings. Even the Baker & McKenzie report highlights the existence of a recurring controversy surrounding the desirable level of intervention by the State in the management of its shareholdings and mentions the extensive role, in general, of […] (60).
(277)
The examples of domestic case-law put forward by the State and by SNCM are not directly applicable to the circumstances at hand. The main cases cited concern local authorities, and the BRGM judgment of 6 February 2001 relates to a public industrial and commercial establishment.
(278)
In any event, it is far from established that the State acting as public authority would be considered to be de facto manager.
(ii) The existence of one or more acts of mismanagement by the French State as de facto manager of the undertaking in compulsory liquidation
(279)
In the present case, the Commission notes that SNCM’s expert report referred, on the basis of a non-exhaustive list of factual elements, to a series of factors to show that the State, […] (60), committed acts of mismanagement.
(280)
In particular, it is reported that the French State made errors relating to investments linked […] (60) SNCM. The State also allegedly committed numerous acts of mismanagement with regard to capacity […] (60) SNCM.
(281)
In their letter of 30 April 2007, the French authorities portrayed the risk of an order for damages against the State as very high, having regard to the criteria for categorising mismanagement as provided for in Article L. 651-2 of the Commercial Code.
(282)
Again, the Commission considers that this statement of 30 April 2007, made in connection with a State aid procedure, cannot in itself suffice to establish to the requisite legal standard that a court would have considered that the national authorities committed the alleged errors, or, especially, the degree of probability of such an eventuality. This is all the more so since the French authorities deny the very existence of acts of mismanagement, which are, however, a sine qua non for the bringing of an action ‘en comblement de passif’.
(283)
More fundamentally, SNCM, like the French authorities, relies to a large extent on very old management decisions. Thus the Baker & McKenzie report focuses on […] (60) carried out up until 2000. It does not hesitate to refer to Court of Auditors reports for the financial years 1993-99. It was around the mid-1990s that the main acts of mismanagement allegedly took place. SNCM’s creditors were informed of these management practices when they extended credit. There was, therefore, at least implicit acceptance of the risk associated with this type of management. There is nothing to indicate that the State’s liability for making good the asset shortfall can reasonably be incurred in such a situation.
(284)
Furthermore, these alleged acts of mismanagement can be explained by political choices made by the public authorities and there is nothing to indicate either that these political choices can be classed as mismanagement within the meaning of the case-law on making good a shortfall in assets.
(285)
Finally, the Baker & McKenzie report lacks credibility, particularly when it maintains that SNCM’s situation was attributable to external communication errors committed by the State with regard to that situation. All that emerges from this report is that the State mentioned a situation which was already public knowledge. The State’s conduct therefore has nothing in common with an act of mismanagement.
(iii) The finding of a shortfall in assets
(286)
In this case, the Commission remarks that the Oddo-Hastings report points up an asset shortfall of EUR 134,4 million at 30 September 2005, calculated as the difference between the value of SNCM’s assets (EUR 190,3 million) and the value of the undertaking’s liabilities (preferential and non-preferential debts valued respectively at EUR 153,8 million and EUR 170,9 million).
(287)
The Commission previously estimated the shortfall in SNCM’s assets at EUR 123,5 million at 30 September 2005 (see recital 264).
(iv) The existence of a causal link between the mismanagement and the established shortfall in assets
(288)
According to the French authorities, the manager of a legal person may be declared liable, on the basis of Article L.624-3 of the Commercial Code, even if his act of mismanagement is only one of the causes of the shortfall in assets, and may be ordered to bear in whole or in part the social debts, even if his mismanagement is the cause of only a part of them (146). According to the French authorities, the French State would be called upon to bear a proportion estimated at between 85 % and 100 % of the established shortfall in assets, i.e. between EUR 114,3 million and EUR 134,4 million.
(289)
There is no sound basis for this analysis. In so far as the alleged acts of mismanagement are based on decisions taken in the mid-1990s which immediately generated additional costs for SNCM, it is very difficult to attribute the problem to an asset shortfall in 2005, particularly since a lot of things happened between the two dates.
(290)
Furthermore, if there seems to be no automatic link between the amount of compensation granted to make good the asset shortfall and the amount of the increase in liabilities caused by the manager’s mismanagement (if this were to be established), this also means that the courts may decide to set the amount to be paid by the manager at a much lower level than the established asset shortfall (147).
(291)
Contrary to what the French authorities (and SNCM) seem to believe, there is nothing to indicate that the decisions at issue here would be considered by the courts looking into the matter to be serious enough to warrant placing the burden of a major part of the asset shortfall on the shoulders of the public authorities. According to the allegations under investigation, the decisions were taken for protectionist purposes in a political context (what is more, 10 years earlier for the most part) or were more recent decisions taken to spare employees from having to make productivity gains or as part of efforts to improve industrial relations.
(v) Possible payment of the additional redundancy payments in the event of SNCM’s compulsory liquidation
(292)
According to the French authorities, in addition to the asset shortfall, and in the light of the relevant case-law (148), a court would definitely be compelled to order the French State to make the additional redundancy payments (between EUR [200-210] (60) million and EUR [250-260] (60) million). The French authorities consider the actual costs to be paid by the French State as shareholder as falling somewhere in the region of EUR 212,1 million to EUR 361 million.
(293)
The French authorities point out that, in recent judgments, the French courts have ordered the de facto or de jure manager to defray, as well as the asset shortfall, additional redundancy payments calculated on the basis of a social plan drawn up by the undertaking before it was put into liquidation.
(294)
The French authorities state in particular that, in the Aspocomp case, the French company Aspocomp SAS, a 99 % subsidiary of the Finnish company Aspocomp Group Oyj, signed a company-level agreement on 18 January 2002 describing the conditions for indemnification of a social plan relating to 210 employees out of a total of 550. That agreement described, in particular, the amount of compensation and additional payments as well as assistance in the case of voluntary redundancy. Following a change in group strategy, the parent company Aspocomp Group Oyj decided on 21 February 2002 to stop financing its subsidiary Aspocomp SAS, thereby forcing the latter into voluntary liquidation. That decision prevented the subsidiary from fulfilling its obligations under the company-level agreement and forced it to lay off all of its remaining employees.
(295)
In these circumstances, the judgment of the Rouen Court of Appeal confirmed the judgment of the Evreux labour court and ordered Aspocomp Group Oyj, which had 99 % control of its subsidiary, to pay (i) the employees affected by the company-level agreement the entire compensation and additional payments provided for in that agreement, as well as damages for dismissal without due and just cause and (ii) the employees laid off under the voluntary liquidation of Aspocomp equivalent payments given that, by not honouring the commitments made, the parent company had acted unfairly and with a culpable lack of concern.
(296)
Although France also referred, in support of its theory, to a judgment of the commercial division of the Court of Cassation (149) handed down on 19 April 2005, the Commission does not see any decisive element in that judgment with any bearing on the present dispute. The only relevant observation made by the Court of Cassation is that an appeal court did not set out adequate grounds in law to settle confusion over ownership between a parent company and its subsidiary. At all events, the Commission notes that the facts in Aspocomp are not comparable to those in the case under examination. In the present case, CGMF did not fail to honour its commitments to make additional redundancy payments.
(297)
It is to be noted that both SNCM and the French authorities seem to attribute importance to the fact that a social plan […] (60). It is extremely doubtful that […] (60) can be considered mismanagement such as to incur the liability of the State towards the employees […] (60). Even in the unlikely event that […] (60) the State was liable towards the employees and had entitled them to compensation payable by the State (150), the granting of such an entitlement would itself constitute an advantage accorded to SNCM, and hence State aid, for reasons similar to those set out below concerning aid to individuals totalling EUR 38,5 million, as this measure was capable of improving somewhat industrial relations in the undertaking.
(vi) Conclusion on taking account of action to make good the asset shortfall
(298)
It has not been established to the requisite legal standard that the French authorities would, with a sufficient degree of probability, have been ordered by a national court to pay damages to make good the asset shortfall, and still less that the monies to be paid would have exceeded the negative price at which SNCM was ‘sold’.
(299)
Account should also be taken of the fact that the State’s actions, assuming that it was indeed guilty of mismanagement, were intended to protect national industries and services, including SNCM and its employees, notably by avoiding imposing a situation on them which could have provoked social unrest. In reality, even if public bodies, including the State, can be considered in certain circumstances to be de facto managers of an undertaking, there is nothing to indicate that the measure to make good the shortfall can be used to gain insight into the State’s policy decisions, particularly in such circumstances. This is a far cry from the circumstances of the Aspocomp case, which was in no way concerned with such matters.
(300)
The Commission considers in any event that the French authorities cannot now avail themselves of political choices made in the past to justify public intervention intended to remedy the effects of those earlier choices. On the contrary, both cases of intervention, i.e. the interference of the past and the more recent public intervention, should be regarded as cumulative distortions of competition. Accepting the State’s liability for making good the asset shortfall would be tantamount to allowing the State to admit to mismanagement of the undertaking so as to be able to make a financial contribution without its being classed as state aid, thereby engendering a fresh distortion of competition. The State would effectively be ‘using’ its own mismanagement as justification for granting an additional financial contribution in contradiction with the general principle of ‘nemo auditur propriam turpitudinem allegans’ (151).
(301)
It would also be totally contrived to portray the State simultaneously as saint and sinner, i.e. as a ‘bad manager’ (assuming this were proven to be the case) stepping in to bail out the undertaking which it has mismanaged. Management errors do not constitute normal behaviour on the part of the prudent private investor in a market economy. Accordingly, bail-out mechanisms to set right such errors are not normal behaviour either.
(302)
Accepting the theory advanced by the French authorities and by SNCM would pave the way for the State to award guarantees to undertakings by knowingly ‘making management errors’. This is hardly acceptable in terms of aid discipline.
(303)
In this case, the conduct that would incur the liability of the State according to the theory expounded by SNCM and the French authorities would in fact only apply to the State’s actions as a public authority, not as a shareholder. Given that a prudent private investor would not have taken decisions based on these political and public considerations, the risk of having to make good an asset shortfall resulting from such decisions does not come into play for a ‘prudent private investor in a market economy’ test (152).
(304)
The French authorities point out that in its ABX decision of 7 December 2005 the Commission was willing to take account of the fact that ‘in certain exceptional cases, some national legislation provides for the possibility of third parties to bring proceedings against the shareholders of a liquidated company, in particular if these shareholders may be considered [deleted in the text] and/or as being guilty of mismanagement.’ (153).
(305)
However, the Commission underlines that the concept of aid must be assessed objectively and notes that the decision to open proceedings in the same case stipulated that ‘even in the unlikely event that all of these conditions required by national law to hold them accountable … were fulfilled, this would still not rule out the presence of state aid in the measures for the benefit of the subsidiary.’ (154).
(306)
In the present case, the Commission considers that the French authorities have not adequately dispelled its doubts surrounding the assertion that SNCM’s shareholder was at risk, with a sufficient degree of certainty, of being held to account.
(307)
In these circumstances, and having refused to take into account the additional redundancy payments (see recitals 225 et seq.), the Commission concludes that liquidating SNCM would have cost the State nothing. The Commission considers that the State, as shareholder, cannot be obliged to bear the costs of the liquidation because shareholders’ exposure is linked to their capital contribution to the undertaking.
6.1.2.2. Conclusion
(308)
The Commission considers that a private investor would have favoured the less costly solution, i.e. the liquidation of SNCM. It concludes, therefore, that the negative price of EUR 158 million constitutes State aid.
6.1.3. EUR 8,75 million capital contribution by CGMF
(309)
In their observations following the decision to open the procedure, the French authorities note that the recapitalisation by the State to the tune of EUR 8,75 million occurred concurrently with capital injections by private investors and that the State took a minority stake while the majority of the funds were provided by the market. Furthermore, they consider that the rate of return on the State’s contribution, i.e. […] (60) % per annum, constitutes adequate long-term profitability for capital invested by a private investor. In their note of 16 May 2013, they also state that the risks connected with the cancellation clause are offset by the repurchase option available to the private shareholders.
(310)
The State’s contribution must now be compared with that of the private investors, i.e. EUR 26,25 million. The State’s contribution amounts to EUR 158 million (see section 6.1.2) plus an additional EUR 38,5 million in individual aid and EUR 15,81 million paid under the 2002 plan (see sections 6.1.4 and 6.1.5).
(311)
All of the 2006 measures are set out in the memorandum of understanding in which each of the parties (CGMF, BCP and VT) agreed to the EUR 158 million capital contribution, the EUR 38,5 million current account advance and the EUR 8,75 million capital increase. These three measures constitute a single operation aimed at privatising SNCM. As the General Court itself observes in paragraph 125 of the judgment of 11 September 2012, ‘That capital contribution [of EUR 8,75 million] takes place in the context of a global sale agreement, resulting from a single set of negotiations, in which the purchasers’ capital constitutes the counterpart to significant commitments, in various forms, made by the French State’. The three measures in question are therefore to be considered a package and this capital injection into SNCM by the State must be compared with the contribution by private investors for the purposes of assessing the significance of the intervention.
(312)
In the light of the foregoing, the Commission concludes that the private shareholder contribution, i.e. 10,6 % of the total, cannot be considered significant.
(313)
As already established in recital 311, the three measures in question constitute a single privatisation operation. The Commission therefore considers that the public and private capital contributions are to be deemed concurrent.
(314)
Regarding the criterion of contributions made under comparable conditions, the Commission notes, firstly, that the interested parties CCF and STIM have called into question the significant nature of the private intervention, and in particular the existence of comparable conditions between the public investment and the private investors, given the presence of a cancellation clause.
(315)
The Commission considers that the circumstances of this capital increase alone demonstrate that the risks run by the private and public investors are not identical. The existence of the cancellation clause and the conditions attached thereto suffice to show that the respective outcome for the private investors and the public investor in terms of risk is not the same should the conditions set out in the clause be fulfilled. In accordance with the memorandum of understanding, private investors have the option of withdrawing and recovering their investment in the event of a negative decision by the Commission, the General Court or the Court of Justice, or of non-renewal of the public service delegation. This latter part of the cancellation clause is all the more penalising for the State as it concerns SNCM’s core activity. SNCM is the incumbent operator linking Corsica to the French mainland. Broadly speaking, two thirds of its activities are carried on between Marseille and Corsica under the public service delegation. Private investors are therefore protected by the cancellation clause against the commercial risk in respect of the majority of SNCM’s activities. This risk is actually borne by the State alone.
(316)
Invoking the aforementioned cancellation clause would generate an obligation to reimburse all of the capital contributions of the buyers by SNCM for the benefit of these private investors. This would leave CGMF once more holding 100 % of SNCM’s capital, at a time when the risk of liquidation and hence of the loss of a significant portion of the public investment will have increased substantially.
(317)
As for the promise to purchase by the private shareholders, this cannot be invoked by CGMF in the event of the receivership or liquidation of SNCM. This confirms that, in the event of difficulties, this option cannot be invoked, and the risks are borne essentially by CGMF and hence the State. The Commission considers, therefore, that this promise to purchase cannot be regarded as the counterpart to the cancellation clause.
(318)
Furthermore, the Commission cannot accept the French authorities’ argument that the memorandum of understanding contained a series of guarantees intended to protect the State’s investment. The obligations imposed on the buyers do not constitute additional risks or constraints placed on the buyers that would leave them in a situation comparable to that of CGMF. They are solely intended to ensure that, during the period in which the cancellation clause may be invoked by the private buyers, the latter do not make any legal modification to SNCM and carry out only those actions which are necessary in order to implement the business plan and the social pact.
(319)
Furthermore, as underlined by the General Court in its judgment of 11 September 2012, an analysis of the expected return is not in itself enough to enable the conclusion to be drawn that the investment was made by the State on market conditions, given the fact that the risks are not shared equitably between the public and the private shareholders.
(320)
Even if the condition of ‘investments made on equal terms’ (‘pari passu’) is not fulfilled, the measure can still be compliant with the principle of the private investor in a market economy. In such cases, it has to be shown that the State acted in the same way as a prudent private investor in a similar situation, for example by carrying out ex ante analyses of the profitability of the investment. However the French authorities have not provided proof of any such ex ante analysis. They only considered in their observations ex post that the fixed rate of return of […] (60) % would be adequate for a private investor, by comparing it with the rates of return on an OAT (Obligation Assimilable du Trésor) issued by the State, and on which the return at the time was between 3,72 % and 3,95 %. They did not, however, provide any analyses to show that the rate of 10 % would have been acceptable for a private investor, given the risks borne by the State, e.g. the risks relating to the termination clause and those linked to the situation of the undertaking.
(321)
Above all, the rate of […] (60) % applies only to the capital contribution of EUR 8,75 million, but any analysis should have taken into account the total state contribution accepted in the memorandum. Given that there is no return associated with the negative sale price of EUR 158 million or with the current account advance of EUR 38,5 million, the rate of return on the State’s entire investment in SNCM at the time of privatisation in 2006 would have been significantly lower than the rate of return on an OAT. Given the risks involved, this rate would not have been accepted by a private investor in a market economy.
(322)
In the light of the foregoing, the Commission considers that the criteria laid down by case-law to exclude outright the aid nature of the measure in question are not fulfilled. The Commission considers, therefore, that the State’s capital contribution of EUR 8,75 million confers an economic advantage on SNCM inasmuch as that contribution was made in parallel with a contribution of private capital under conditions which are not comparable within the meaning of Union case law. Consequently, the measure in question constitutes State aid within the meaning of Article 107(1) TFEU.
6.1.4. Measures involving aid to individuals (EUR 38,5 million)
(323)
The French authorities consider that this funding constitutes aid to individuals which does not benefit the undertaking and therefore is not State aid. The interested parties CCF and STIM contested the categorisation of this measure as aid to individuals because they consider that the measure could generate indirect positive effects for SNCM.
(324)
The Commission considers that the fact that the direct beneficiaries of the aid to individuals are employees is not sufficient to demonstrate the absence of aid for the benefit of their employer. The General Court held that: ‘the fact that the direct beneficiaries of the aid to individuals are employees is not sufficient to demonstrate that no aid had been provided to their employer.’ (155).
(325)
As also indicated by the General Court in paragraph 138 of the judgment of 11 September 2012, ‘In order to examine whether that aid to individuals constitutes aid within the meaning of Article 87(1) EC, it is therefore necessary to determine whether SNCM obtains an indirect economic advantage which enables it to avoid having to bear costs which would normally have had to be met out of its own financial resources and therefore prevents market forces from having their normal effect.’
(326)
Furthermore, the Commission notes that, according to the memorandum of understanding, this measure is a commitment by the State towards the private partners to finance ‘the proportion of the cost of possible voluntary departures or breach of employment contracts (whatever their nature) which is in addition to sums of all kinds which must be paid by the employer …’ As the General Court states in paragraph 145 of the judgment of 11 September 2012, the inclusion of this aid to individuals in the sale agreement tends to show that it creates an advantage. The parties had recourse to it because they could derive a certain advantage from it.
(327)
This aid is therefore liable to confer an economic advantage on SNCM by releasing it from the obligation to bear all the costs connected with the potential future departure of certain employees. If an undertaking is relieved of these costs by the State, it effectively receives an advantage. The Commission stresses that these supplementary social measures are intended to facilitate the implementation of the redundancy plans necessary to attain the objectives of the undertaking, and that they are not a statutory requirement. In this case, the frequency of industrial action within SNCM shows that the implementation of a social plan in the undertaking as much as guarantees the outbreak of strikes and other industrial action. There is absolutely no doubt that these additional social measures constitute an advantage for SNCM.
(328)
The Commission considers, therefore, that this measure constitutes aid within the meaning of Article 107(1) TFEU.
6.1.5. The balance of EUR 15,81 million awarded as restructuring aid in 2002
(329)
The 2006 measures increase substantially the EUR 69,29 million in restructuring aid examined under the 2002 plan and can be regarded as a modification to the restructuring plan and its cost. When privatisation was envisaged, the restructuring plan was still under way. However, the intended aim of restoring viability had not been achieved by SNCM. The General Court highlighted that ‘[i]n that regard, it must be noted that the 2006 Decision is explicit on the fact that, as there are elements of aid for restructuring in the 2006 Plan, those elements ought to be analysed in conjunction with the aid for restructuring in the 2002 Plan …’ (156). The General Court underlines that this analysis was carried out ‘on a sound basis’. The sum of EUR 69,29 million comprises the EUR 66 million granted in 2002 as the first instalment of the restructuring plan and the EUR 3,29 million in aid granted in 2005 as the second instalment.
(330)
Of this amount of aid granted under the 2002 restructuring plan, EUR 53,4 million concerns in reality the public service delegation. Since the General Court judgment of 11 September 2012 confirmed the legality of this aid, the Commission must examine jointly the compatibility of the restructuring aid proper, i.e. the EUR 15,81 million granted during the 2002 restructuring operation, and the compatibility of all of the 2006 measures in the light of the 2004 guidelines.
6.2. EXAMINATION OF THE COMPATIBILITY OF THE RESTRUCTURING AID PAID IN 2002 AND 2006
6.2.1. Guidelines to consider
(331)
The Commission notes that the 2002 restructuring plan was examined under the 1999 guidelines. It also notes that the new 2006 measures integrating the 2002 plan post-date the entry into force of the new 2004 guidelines and were implemented before the Commission had authorised them.
(332)
In accordance with the transitional rules provided for by the 2004 guidelines (157), it is these guidelines which apply to the aid, inasmuch as it is illegal aid part of which was awarded after they entered into force.
(333)
Consequently, since the 2006 measures constitute aid, they are to be regarded as an integral part of the restructuring operations launched in 2002 and should be analysed alongside these. The compatibility of all of this aid will, therefore, be analysed under the 2004 guidelines.
6.2.2. ‘A firm in difficulty’
(334)
In order to be eligible for restructuring aid, the firm must qualify as a firm in difficulty within the meaning of the guidelines.
(335)
In the present case, the Commission points out that fulfilment of this condition was ascertained in its decision of 17 July 2002 on rescue aid for SNCM (158) and in its decision of 19 August 2002 initiating the formal investigation procedure in respect of the recapitalisation plan on the basis of SNCM’s annual accounts for 2001.
(336)
For the purposes of this decision, the Commission verified that SNCM satisfied the said condition by examining the company’s annual accounts for 2002. The company’s capital (excluding regulated provisions) (159) was still negative: EUR - 26,5 million in 2002 compared with EUR - 30,7 million in 2001. That level reflects the disappearance of more than half of the company’s registered capital, more than a quarter of which disappeared during the 12 months following the notification, thus satisfying the condition set out in point 10(a) of the Guidelines.
(337)
As well as that trend in the share capital, the Commission notes, inter alia, that:
-
between 2001 and 2002, pre-tax losses increased from EUR - 5,1 million in 2001 to EUR - 5,8 million in 2002, with net losses in 2002 reduced only through the sale of a number of vessels,
-
SNCM’s cash flow dropped from EUR 39,2 million at the end of 2001 to EUR 35,7 million at the end of 2002,
-
net financial debt, excluding leasing, increased from EUR 135,8 million in 2000 to EUR 144,8 million in 2002,
-
financial charges (interest and similar charges) increased from EUR 7 million in 2000 to EUR 9,503 million in 2002.
(338)
Moreover, the French authorities confirmed to the Commission that the banks were now refusing to lend money to the company because of its indebtedness, even though SNCM had offered to put up its newest vessels, free from mortgages and other encumbrances, as security.
(339)
The public service delegation agreement did nothing to change that analysis. While the agreement, in conjunction with the success of the restructuring plan, undoubtedly enabled SNCM to achieve positive operating results, the fact remains that its acute lack of capital, its growing indebtedness and the cost of operational measures under the restructuring plan can be expected - within a certain time-frame - to cause the company to fold.
(340)
Since the restructuring period spanned the years 2002-2006, it must be verified whether SNCM fulfilled the said condition during that period and in particular at the time when the decision was taken to inject fresh public funds.
(341)
The 2003 decision observed that SNCM fulfilled this criterion during the 2001 and 2002 financial years (160).
(342)
It must now be verified whether SNCM continued to meet the condition in the 2003-05 financial years, i.e. the last complete accounting years prior to the implementation of the new measures in 2006 relating to the privatisation of SNCM.
(343)
As already indicated in recitals 73 et seq., SNCM’s situation deteriorated significantly in 2004 and 2005. The company’s profits before tax stood at EUR - 32,6 million in 2004 and EUR - 25,8 million in 2005. Net profit was EUR - 29,7 million in 2004 and EUR - 28,8 million in 2005. Shareholders’ equity in 2005 (EUR - 1,7 million) dropped by 25,5 million compared with 2004. This drop saw more than half of the firm’s share capital wiped out, with more than a quarter of that capital lost over the preceding 12 months, thereby meeting the criteria set out in point 10(a) of the 2004 guidelines.
(344)
In the light of the foregoing, the Commission considers that SNCM can be considered a firm in difficulty within the meaning of the 2004 guidelines.
6.2.2.1. Own contribution
(345)
Pursuant to point 43 of the guidelines, ‘The amount and intensity of the aid must be limited to the strict minimum of the restructuring costs necessary to enable restructuring to be undertaken in the light of the existing financial resources of the company, its shareholders or the business group to which it belongs. Such assessment will take account of any rescue aid granted beforehand. Aid beneficiaries will be expected to make a significant contribution to the restructuring plan from their own resources, including the sale of assets that are not essential to the firm’s survival, or from external financing at market conditions. Such contribution is a sign that the markets believe in the feasibility of the return to viability. Such contribution must be real, i.e., actual, excluding all future expected profits such as cash flow, and must be as high as possible.’
(346)
Point 44 of the guidelines stipulates that ‘The Commission will normally consider the following contributions to the restructuring to be appropriate: at least 25 % in the case of small enterprises, at least 40 %, for medium-sized enterprises and at least 50 % for large firms. In exceptional circumstances and in cases of particular hardship, which must be demonstrated by the Member State, the Commission may accept a lower contribution.’
(347)
Point 7 of the guidelines also specifies that ‘it is appropriate to reaffirm with greater clarity the principle that [the substantial contribution from the beneficiary to the restructuring] must be real and free of aid. The beneficiary’s contribution has a twofold purpose: on the one hand, it will demonstrate that the markets (owners, creditors) believe in the feasibility of the return to viability within a reasonable time period. On the other hand, it will ensure that restructuring aid is limited to the minimum required to restore viability while limiting distortion of competition …’
(348)
The case-law also emphasises that the own contribution must indicate that the markets believe in the feasibility of a return to viability (161). The Commission stresses that this requirement is particularly relevant in respect of SNCM because of the latter’s situation since 2002. The Commission points out that the initial restructuring measures of 2002 did not achieve the desired results. Some of them were either not complied with or not attained (see recital 351). Since SNCM was not able to fully implement these initial restructuring measures, from 2004 its economic and financial situation continued to deteriorate (see recitals 73 to 75).
(349)
The restructuring costs amounted to EUR 46 million in 2002. As for the 2006 measures, the Commission considers that the amount of the restructuring costs corresponded to the amount of the aid (162), i.e. EUR 202,5 million, plus the EUR 26,25 million capital contribution from the private partners, giving a grand total of EUR 274,8 million. The own contribution is made up of 42,385 million in net asset sales and the EUR 26,25 million capital increase by the private partners, giving a total own contribution of EUR 68,635 million. Consequently, taking into account the new measures of 2006, the own contribution accounted for 25 % while the guidelines stipulate that it must be at least 50 %. The Commission notes that the French authorities did not invoke exceptional circumstances and cases of particular hardship, in which case the Commission is at liberty to accept a lower contribution. In any event, the Commission considers that there were no exceptional circumstances in this particular case which would warrant a decrease in the level of own contribution required by the 2004 guidelines.
(350)
The Commission considers, therefore, that SNCM’s own contribution to the restructuring effort is still insufficient with regard to the provisions of the guidelines.
6.2.2.2. Return to long-term viability
(351)
In its decision to open the procedure, the Commission expressed doubts about the long-term viability of SNCM, in particular in the light of the following:
-
SNCM did not plan to discontinue all of its loss-making activities,
-
the success of the restructuring plan was closely linked to the award of the public service delegation between Marseille and Corsica from 1 January 2007 to 31 December 2012,
-
the forecast reductions in crew numbers set out in the 2002 plan were not adhered to and the 10 % increase in productivity was not achieved,
-
the reduction of 400 full-time equivalent jobs and the productivity measures provided for in the 2006 plan were inadequate owing to the slippages from the 2002 plan.
(352)
The French authorities replied that the change in shareholders and the implementation of the three measures set out in the privatisation plan would enable SNCM to develop its activity on a sound basis and that the loss-making nature of certain parts of its business were therefore not irremediable.
(353)
The Commission notes that the measures provided for in the 2002 restructuring plan could not be brought to fruition and that this led to a marked deterioration in the company’s results in 2004 and 2005. In 2006, the EUR 20 million increase in turnover and the EUR 9 million increase in public service compensation were not enough to restore operating profit because the increase in fuel prices and operating costs was far higher than expected. The Commission expert noted that the implementation of the business plan of the buyers was seriously impeded by a number of incidents (163) and concluded that the cumulated losses were likely to be far bigger than initially envisaged for 2007.
(354)
Consequently, the Commission considers that the responses of the French authorities have not dispelled all its doubts. Linking the restoration of viability to the award of the public service delegation from 2007 to 2013 and to the implementation of the three measures set out in the privatisation plan, which had not been confirmed as legal and compatible with the internal market, seems risky. The credibility of a long-term plan to restore the viability of an undertaking presupposes, at the very least, that the underlying assumptions are realistic. In this case, however, the success of the plan depends almost exclusively on the occurrence of two hypothetical events over which SNCM has no control. Furthermore, given SNCM’s financial situation at the time, the Commission has doubts concerning its ability to finance the necessary refurbishment of some of its ferries. This refurbishment is, however, presented by the French authorities as a factor in enabling them to achieve their objectives of restored viability.
(355)
The Commission considers, therefore, that the condition of restoring long-term viability required by the guidelines is not fulfilled.
6.2.2.3. Avoidance of undue distortion of competition (compensatory measures)
(356)
The annulled decision of 2008 mentioned four compensatory measures:
-
the closure of the Corsica Marittima subsidiary (82 000 passengers in 2000) which was responsible for services between Italy and Corsica, and thus the withdrawal of the SNCM group from the market covering that route,
-
the virtual withdrawal by SNCM of services between Toulon and Corsica - a market which accounted for as many as 460 000 passengers in 2002,
-
the limitation of the total number of available seats and the number of round trips operated by SNCM each year from 2003, specifically on services between Nice and Corsica,
-
the sale of four vessels.
(357)
The Commission would like to point out that these measures had been proposed by the French authorities in connection with the EUR 15,81 million in aid, i.e. the restructuring aid granted in 2002.
(358)
Following the annulment of the 2008 decision by the judgment of 11 September 2012, the aid total now amounts to over EUR 210 million. The Commission considers that its doubts have not been allayed for the following reasons:
(359)
Concerning the sale of the four vessels as part of the restructuring measures in 2002, the Commission notes that these sales were partially offset by the delivery of the Danielle Casanova in June 2002, and the Paglia Orba and Pascal Paoli mixed freight and passenger vessels in 2003.
(360)
Concerning the closure of Corsica Marittima, point 40 of the guidelines states, inter alia, that ‘Write-offs and closure of loss-making activities which would at any rate be necessary to restore viability will not be considered reduction of capacity or market presence for the purpose of the assessment of the compensatory measures’. Consequently, the closure of Corsica Marittima, which had been making a loss since its inception in 1990, cannot be treated as a compensatory measure, but rather as a measure to help restore long-term viability.
(361)
The same reasoning applies in respect of the route between Corsica and Nice. The Commission notes that SNCM has a minority market share, with Corsica Ferries holding 70 % of the market (164). According to the Stephens report, there is high demand for the service departing Nice, particularly during the summer period. There is also demand for this service outside the summer season. However, the route was making net losses between 2004 and 2007. Consequently, this measure cannot be regarded as a compensatory measure, but rather as a measure to help restore long-term viability.
(362)
The Commission also notes that passenger traffic has increased considerably between Corsica and the port of Toulon, shooting up from less than 200 000 passengers per annum in 1999 to almost 1 million in 2007 (165). Consequently, SNCM’s virtual withdrawal from this route could be regarded as a compensatory measure. The Commission notes, however, that the Toulon-Corsica route is the least significant for SNCM in terms of passenger numbers.
(363)
None the less, even if this measure were to be classified as a compensatory measure, the Commission considers that it would be far from sufficient. Point 40 of the guidelines states that ‘[t]he measures must be in proportion to the distortive effects of the aid …’ As already set out in recitals 341 and 342, the Commission notes that these measures had been proposed by the French authorities in connection with the amount of EUR 15,81 million in aid, an amount corresponding to the restructuring aid granted in 2002. With the total amount of aid now standing at some EUR 218 million, the Commission is of the opinion that the measures proposed are insufficient compared with the distortion of competition caused by the granting of this aid.
(364)
Consequently, the Commission concludes that its doubts concerning the classification of these measures, either as compensatory measures or as measures required to restore viability, have not been allayed. In any event, the measures proposed are still far from sufficient.
(365)
The French authorities have highlighted the risk of a monopoly for CFF if SNCM were to disappear. The Commission considers that the French authorities have not demonstrated sufficiently the existence and significance of this risk. The transport of passengers and freight between mainland France and Corsica is an open and competitive market for all operators present in the Mediterranean. This market is also characterised by the absence of entry barriers. In any event, the position of Corsica Ferries is not such as to justify competition being distorted by the contested measures.
(366)
In the light of the foregoing, the Commission concludes that the measures proposed do not fulfil the criteria set out in points 38 to 42 of the guidelines.
VII. CONCLUSION
7.1. INCOMPATIBILITY AND RECOVERY OF THE CAPITAL CONTRIBUTION NOTIFIED BY THE FRENCH AUTHORITIES IN 2002 AND OF THE THREE NEW MEASURES IMPLEMENTED BY THE FRENCH AUTHORITIES IN 2006
(367)
The capital contribution of EUR 15,81 million notified by the French authorities in 2002 and the three new measures implemented by the French authorities in 2006, i.e. the sale of 75 % of SNCM at the negative price of EUR 158 million, the capital increase of EUR 8,75 million subscribed by CGMF and the cash advance of EUR 38,5 million in favour of SNCM’s employees, constitute aid within the meaning of Article 107(1) TFEU. This aid is incompatible with the internal market.
(368)
The Commission points out that, in accordance with Article 14(1) of Regulation (EC) No 659/1999, all unlawful aid that is incompatible with the internal market must be recovered from the beneficiary.
(369)
For the purposes of such recovery, the French authorities must also add to the aid amount the recovery interest payable from the date on which the aid concerned was made available to the company until it has been effectively recovered (166), in accordance with Chapter V of Commission Regulation (EC) No 794/2004 (167).
7.2. INCOMPATIBILITY AND RECOVERY OF THE RESCUE AID
(370)
If the measures notified as restructuring aid do not satisfy the compatibility conditions provided for by the guidelines, the consequences of this incompatibility should be drawn in respect of the rescue aid awarded by the French authorities to SNCM forming the subject matter of the Commission Decision of 17 July 2002, and recovery instigated.
(371)
On 19 November 2002, the French authorities transmitted to the Commission a copy of the cash advance agreements between SNCM and CGMF and proof of repayment of CGMF’s advance to SNCM through two bank transfers of 13 May and 14 June 2002,
HAS ADOPTED THIS DECISION:
Article 1
The capital contribution of EUR 15,81 million and the three new measures implemented by the French authorities in 2006, i.e. the sale of 75 % of SNCM at the negative price of EUR 158 million, the capital increase of EUR 8,75 million subscribed by CGMF and the cash advance of EUR 38,5 million in favour of SNCM’s employees, implemented by France for the benefit of SNCM in breach of Article 108(3) TFEU, constitute State aid which is unlawful and incompatible with the internal market.
Article 2
1. France shall recover the aid referred to in Article 1 from the beneficiary.
2. The sums to be recovered shall bear interest from the date on which they were placed at the disposal of the beneficiary until that of their recovery.
3. The interest shall be calculated on a compound basis in accordance with Chapter V of Regulation (EC) No 794/2004 and Commission Regulation (EC) No 271/2008 (168) amending Regulation (EC) No 794/2004.
Article 3
1. Recovery of the aid referred to in Article 1 shall be immediate and effective.
2. France shall ensure that this Decision is implemented within 4 months following the date of its notification.
Article 4
1. Within 2 months of notification of this Decision, France shall communicate the following information to the Commission:
(a)
the total amount (principal and interest) to be recovered from the beneficiary;
(b)
a detailed description of the measures already taken and planned to comply with this Decision;
(c)
the documents proving that the beneficiary has been ordered to repay the aid.
2. France shall keep the Commission regularly informed of the progress of the national measures taken to implement this Decision until recovery of the aid referred to in Article 1 has been completed. It shall immediately submit, on simple request by the Commission, information on the measures already taken and planned to comply with this Decision. It shall also provide detailed information concerning the amounts of aid and interest already recovered from the beneficiary.
Article 5
This Decision is addressed to the French Republic.
Done at Brussels, 20 November 2013.