РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 8 март 2011 година
относно мярка за държавна помощ C 24/09 (ex N 446/08) - Държавна помощ за енергоемките предприятия съгласно Закона за екологичната електроенергия в Австрия
(нотифицирано под номер C(2011) 1363)
(само текстът на немски език е автентичен)
(текст от значение за ЕИП)
(2011/528/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, първа алинея от него,
като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, и по-специално член 62, параграф 1, буква а) от него,
като прикани заинтересованите страни да представят мненията си в съответствие с посочените по-горе разпоредби (1) и като взе предвид техните мнения,
като има предвид, че:
1. ПРОЦЕДУРА
(1)
На 27 юни 2008 г. Австрия изпрати предварително уведомление за изменения, които възнамерява да въведе в Закона за екологичната електроенергия (наричан по-долу „законът“), които Комисията счете за съвместими с вътрешния пазар през 2006 г. в тогавашното му състояние (2). На 4 септември 2008 г. Австрия изпрати уведомление за нова версия на Закона за екологичната електроенергия.
(2)
С писмо от 28 октомври 2008 г. Комисията поиска допълнителна информация. След като беше изпратено напомняне, Австрия представи допълнителна информация с писмо от 22 декември 2008 г. След среща с представители на Австрия на 11 февруари 2009 г. Комисията поиска още информация с писмо от 19 февруари 2009 г. Австрия представи информацията с писмо от 17 март 2009 г. С писмо от 8 май 2009 г. Комисията поиска допълнителна информация, която Австрия предостави с писма от 9 и 19 юни 2009 г.
(3)
На 9 юли 2008 г. Комисията получи жалба от Австрийската работническа камара (Bundesarbeitskammer) относно мярка в закона в полза на енергоемките предприятия.
(4)
На 22 юли 2009 г. Комисията прие смесено решение: тя одобри мерките в полза на производителите на екологична електроенергия, която ги счете за съвместими с Насоките на Общността относно държавната помощ за защита на околната среда (наричани по-долу „Насоките за околната среда“/„Насоките“) (3), но взе решение да открие официална процедура по разследване по отношение на механизма за освобождаване на енергоемки предприятия (4).
(5)
С писмо от 23 юли 2009 г. Комисията уведоми Австрия за това решение и поиска от нея да предостави цялата информация, необходима за оценката на мярката.
(6)
Комисията публикува решението си в Официален вестник на Европейския съюз (5) и прикани заинтересованите страни да представят мненията си.
(7)
С писмо от 19 август 2009 г. Австрия поиска удължаване на крайния срок за отговор, което Комисията одобри с писмо от 9 септември 2009 г. Накрая Австрия представи мнението си на 8 октомври 2009 г.
(8)
Междувременно с писмо от 7 октомври 2009 г. Австрийската работническа камара представи забележки по отношение на мярката в полза на енергоемките предприятия. Комисията поиска от Австрия да коментира тези забележки. Австрия представи своето мнение на 23 декември 2009 г. и предостави допълнителна информация на 23 април 2010 г.
(9)
С писма от 21 юни 2010 г. и 19 юли 2010 г. Комисията поиска от Австрия допълнителна информация, която беше предоставена на 13 септември 2010 г. По искане на Австрия на 9 юли 2010 г. се проведе среща между Комисията и представители на Австрия.
(10)
В писмо от 24 ноември 2010 г. Австрия изтъкна значението на Закона за екологичната електроенергия за страната и поиска до началото на декември 2010 г. да бъде взето решение по случая. Комисията отговори на това писмо на 7 декември 2010 г. Друга среща с представителите на Австрия се проведе на 9 декември 2010 г.
(11)
С писмо от 30 декември 2010 г. Австрия припомни аргументите, които беше представила в защита на мярката в хода на производството, и поиска от Комисията да одобри механизма за освобождаване на енергоемките предприятия. Комисията отговори на това писмо на 25 януари 2011 г.
2. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА МЯРКАТА
(12)
В решението си за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г. Комисията одобри изменения закон, с изключение единствено на член 22в, в който се установява механизмът за освобождаване на енергоемките предприятия. Поради това описанието по-долу ще се ограничи до посочения механизъм.
2.1. Механизмът за освобождаване на енергоемките предприятия
(13)
В член 3 от закона се посочва, че Австрия възнамерява да предостави концесия на едно или повече предприятия, които да изпълняват функциите на център за сетълмент на екологична електроенергия (Ökostromabwicklungstelle или „център за сетълмент“). По-специално концесионерите ще купуват екологична електроенергия от производители на фиксирана цена и ще я продават на електроразпределителни предприятия на фиксирана цена. Електроразпределителните предприятия са длъжни да купуват процент от общите си доставки от център за сетълмент: изискваният процент съответства на средния дял на екологичната електроенергия в общия електроенергиен микс в Австрия.
(14)
Понастоящем Австрия е предоставила единствена концесия за цялата страна на един център за сетълмент, Abwicklungsstelle für Ökostrom AG („OeMAG“). OeMAG е обикновено акционерно дружество, чиято дейност се урежда от частното, а не от публичното право, а одитът му се извършва от експерт-счетоводител. Контролът върху него се осъществява от австрийското федерално министерство на икономиката и труда и от E-Control GmbH, австрийския енергиен регулатор. Основните елементи на изпълнението на мярката в полза на енергоемките предприятия (като например условията за разпределяне на електроенергия за търговците на електроенергия, цената, която търговците заплащат, финансовото участие от страна на крайните потребители) са предварително определени от органите чрез закон или наредба. Всички спорове между участващите предприятия се решават в обикновени съдилища, а не чрез административни процедури.
(15)
OeMAG е акционерно дружество, собственост на оператори на електропреносни системи, банки и промишлени предприятия: Verbund-APG притежава дял от 24,4 %, а останалият дял е собственост на VKW Netz AG, TIWAG Netz AG, CISMO GmbH, Oesterreichische Kontrollbank AG, Investkredit Bank AG и Smart Technologies, като всяко от дружествата притежава по 12,6 %. Verbund-APG е дъщерно дружество на Verbund AG (Österreichische Elektrizitätswirtschafts-Aktiengesellschaft, Verbundgesellschaft) и е изцяло негова собственост; 51 % от Verbund AG са собственост на Република Австрия. VKW Netz AG е собственост на Illwerke AG, като 95,5 % от неговите акции са собственост на провинция Форарлберг. TIWAG-Netz AG е собственост на TIWAG AG, което от своя страна е притежавано изцяло от провинция Тирол. CISMO GmbH е собственост на Oesterreichische Kontrollbank AG и на оператори на електропреносни системи и предприятия, които доставят електроенергия и газ. Oesterreichische Kontrollbank AG е собственост на австрийски банки. Голяма част от Investkredit Bank AG е собственост на Volksbanken. Smart Technologies е собственост на Siemens. Така публични акционери притежават 49,6 % от акциите на OeMAG, а частни акционери - 50,4 %. Комисията не разполага с данни, въз основа на които да се допусне, че публичните акционери могат да упражняват контрол или поне съвместен контрол над OeMAG.
(16)
С член 22в, параграф 1 от закона се установява механизъм, който предоставя на енергоемките предприятия право да поискат от своя доставчик на електроенергия да не ги снабдява с екологична електроенергия. За да отговарят на изискванията, енергоемките предприятия трябва да докажат, че изпълняват следните две условия:
а)
те трябва да отговарят на условията за възстановяване на суми съгласно Закона за намаление на енергийния данък ((Energieabgabevergütungsgesetz); и
б)
потребяваната от тях екологична електроенергия трябва да бъде най-малко 0,5 % от тяхната нетна производствена стойност.
Освобождаването се предоставя посредством заявление до енергийния регулатор, E-Control.
(17)
Ако освобождаването бъде предоставено, на електроразпределителните предприятия по законен ред се забранява да начисляват допълнителните разходи за екологична електроенергия на тези големи потребители на електроенергия.
(18)
В член 22в, параграф 5 от Закона се посочва, че договорите между електроразпределителните предприятия и големите потребители на електроенергия трябва да съдържат условието разпределителните предприятия да не доставят екологична електроенергия на клиента и да не му прехвърлят допълнителните разходи за екологична електроенергия. Всички договорни разпоредби за противното са недействителни (6).
(19)
Ако едно енергоемко предприятие е освободено от задължението за закупуване, то трябва да извърши компенсаторно плащане на OeMAG в размер на 0,5 % от своята нетна производствена стойност за предходната календарна година (член 22в, параграф 2 от закона).
2.2. Резюме на решението за откриване на процедурата
(20)
В уведомлението Австрия представи твърдението, че механизмът за освобождаване следва да бъде оценен независимо от общата схема за помощ за производителите на екологична електроенергия, тъй като той засяга само „частните стопански отношения“ между енергоемките предприятия и електроразпределителните предприятия. Според Австрия освобождаването не представлява държавна помощ, но дори и да е държавна помощ, то тя със сигурност е съвместима с вътрешния пазар по аналогия с глава 4 от Насоките за околната среда.
(21)
По въпроса за наличието на държавна помощ в решението си за откриване на процедурата Комисията установи, че освобождаването от механизма за финансиране не може да се оценява отделно от самия механизъм за финансиране. Комисията изрази становище, че изключението или освобождаването е винаги неразделно свързано със съответното правило, следователно освобождаването е неразделна част от общата схема и поради това следва да бъде оценено съгласно законодателството за държавната помощ. Освен това законодателството позволява на електроразпределителните предприятия с голям дял на клиентите, за които е приложено освобождаване, да заявят освобождаване от преференциалната тарифа за изкупуване; така схемата също може да причини преки загуби за OeMAG, с което се затвърждава заключението, че е налице държавна помощ (7).
(22)
Комисията изрази съмнения по отношение на съвместимостта на механизма за освобождаване с правилата за държавна помощ. По тези причини Комисията реши да открие официална процедура за разследване на механизма.
(23)
В периода на изчакване на окончателното решение на Комисията Австрия предостави средствата, предвидени в механизма за освобождаване (8) въз основа на разпоредбата от временната рамка, позволяваща през периода от 1 януари 2008 г. до 31 декември 2010 г. да се предостави помощ в размер до 500 000 EUR (9). Комисията одобри това действие като част от държавна помощ № N 47a/09 „Съвместима помощ в ограничен размер съгласно временната рамка“ („Österreichregelung Kleinbeihilfen“) (10). Схемата може да се прилага по отношение на предприятия, които не са били в затруднено положение към 1 юли 2008 г., във всички отрасли на икономиката, с изключение на рибарството и първичното производство на селскостопански продукти. От мярката са се възползвали над 2 000 предприятия.
3. ЗАБЕЛЕЖКИ, ПРЕДСТАВЕНИ ОТ АВСТРИЯ
(24)
Както на етапите на предварителното уведомяване и на уведомяването Австрия продължава да поддържа становището, че мярката в полза на енергоемките предприятия не представлява държавна помощ, тъй като тя не е свързана с използването на държавни ресурси и не е избирателна.
(25)
Но дори ако механизмът за освобождаване представлява държавна помощ, Австрия счита, че тя със сигурност може да бъде обявена за съвместима с вътрешния пазар по аналогия с глава 4 от Насоките за околната среда, с член 25 от Регламент (ЕО) № 800/2008 на Комисията от 6 август 2008 г. относно деклариране на някои категории помощи за съвместими с общия пазар в приложение на членове 87 и 88 от Договора (Общ регламент за групово освобождаване) (11) и с член 17 от Директива 2003/96/ЕО на Съвета от 27 октомври 2003 г. относно преструктурирането на правната рамка на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията (12) (наричана по-долу „директивата за енергийното данъчно облагане“).
3.1. Държавни ресурси и отговорност на държавата
(26)
По отношение на държавните ресурси Австрия поддържа становището, че законът е аналогичен на германския Закон за енергията от възобновяеми източници (Erneuerbare-Energien-Gesetz), който според Австрия не е свързан с използването на държавни ресурси. Във връзка с това Австрия се позовава на решението на Съда по дело PreussenElektra (13).
(27)
Според Австрия механизмите за освобождаване, установени с австрийския Закон за екологичната електроенергия и германския Закон за енергията от възобновяеми източници, имат следните общи характеристики:
а)
и в двете системи допълнителният разход, произтичащ от гарантираната преференциална тарифа за изкупуване, се поема от електроразпределителните предприятия, които трябва за закупуват известно количество електроенергия от възобновяеми източници на фиксирана цена;
б)
и при двете системи електроразпределителните предприятия имат правото да не купуват електроенергия от възобновяеми източници за своите клиенти, които са освободени от задължението да купуват електроенергия от възобновяеми източници;
в)
и при двете системи задължението за закупуване на електроенергия от възобновяеми източници от производители е наложено на участници на пазара, които не извършват обществени услуги; тези участници на пазара имат законното право да прехвърлят допълнителните разходи на електроразпределителните предприятия, като задълженията за закупуване и цените се определят със закон;
г)
и при двете системи регулаторът потвърждава, че няма свръхкомпенсация на дадено предприятие, което има задължение за закупуване на електроенергия от възобновяеми източници от производители.
(28)
В параграфи 42-48 от решението за откриване на процедурата Комисията обяснява подробно защо и в какви аспекти оценяваната мярка е съпоставима с разгледаната от Съда мярка в дело Essent (14). Австрия оспорва тези констатации по следните причини:
а)
OeMAG не е организация, определена от държавата с цел да събира такса. Според Австрия операторите на мрежи в Германия изпълняват съвсем същата роля, каквато изпълнява OeMAG в Австрия;
б)
OeMAG е частно предприятие, а не организация, чиято дейност се урежда от публичното право като корпорациите, които бяха обсъдени в решенията по делата Air France (15) и Salvat Père (16). Държавата няма право да назначава членове на управителния или надзорния съвет, нито притежава правомощия за надзор или вето над решенията на OeMAG. Държавата няма правомощия да изземва функции на OeMAG;
в)
всички спорове, засягащи OeMAG, се разглеждат в обикновени съдилища;
г)
единственият публичен контрол, на който подлежи OeMAG, е последващ одит от страна на Австрийската сметна палата;
д)
държавният бюджет не покрива никакви загуби, понесени от OeMAG. Ролята на публичните органи е ограничена до определяне на цените за закупуването и продажбата на електроенергия от възобновяеми източници. Следователно за държавния бюджет не съществува тежест, подобна на представената в дела Sloman Neptun (17) и Pearle (18);
е)
E-Control не разполага с правомощия за предоставяне на освобождаване съгласно член 22в от закона;
ж)
общият размер на средствата, които електроразпределителните предприятия заплащат на OeMAG, не се засяга от механизма за освобождаване. Той променя единствено разпределението на общата сума между различните категории крайни потребители на електроенергия.
3.2. Избирателност
(29)
Австрия твърди, че освобождаването на енергоемките предприятия не представлява държавна помощ, тъй като то не става избирателно.
(30)
Енергоемките предприятия са освободени само частично от финансиране на помощта, предоставяна на производителите на екологична електроенергия. Те трябва да извършват компенсиращо плащане на 0,5 % от своята нетна производствена стойност директно на OeMAG и по този начин продължават да участват във финансирането на помощта за производителите на екологична електроенергия.
(31)
Цитирайки решението по дело Adria-Wien Pipeline (19), Австрия твърди, че de jure мярката не се ограничава до определени отрасли на икономиката, нито е избирателна de facto. Но дори ако съществува prima facie избирателност, във всеки случай тя е обоснована от гледна точка на логиката на системата.
(32)
Избирателност de jure: Законът за екологичната електроенергия не ограничава мярката до определени отрасли на икономиката или предприятия с определен размер, нито съдържа други избирателни критерии. В подкрепа на аргумента си Австрия твърди, че нищо в съдебната практика не показва, че условията на проверката за избирателност на държавната помощ са изпълнени само защото е определен праг на нетната производствена стойност. Освен това Австрия посочва, че мярката не се ограничава до отделни отрасли на икономиката или предприятия с определен размер, нито подлежи на други избирателни критерии: съгласно действащите временни условия мярката засяга 19 различни отрасъла и приблизително 2 300 предприятия. Следователно de jure мярката не е избирателна.
(33)
Избирателност de facto: според Австрия големият брой засегнати от механизма за освобождаване отрасли и предприятия, както и фактът, че мярката не се ограничава до определени отрасли или предприятия с определен размер, или не е подчинена на други избирателни критерии, показват, че de facto мярката представлява обща мярка. Австрия твърди, че това становище се подкрепя и от решението по дело Adria-Wien Pipeline. В дело Adria-Wien Pipeline Съдът трябваше да разгледа частично възстановяване на енергиен данък, предоставено на предприятия, ако данъкът надвишава 0,35 % от тяхната нетна производствена стойност. Според Съда „Националните мерки, които предвиждат намаления на енергийни данъци върху природния газ и електроенергията, не представляват държавна помощ по смисъла на член 92 от Договора за ЕО [сега член 107 от ДФЕС] … когато те се прилагат по отношение на всички предприятия на националната територия, независимо от тяхната дейност“ (20).
(34)
Обосновка въз основа на логиката на системата: по отношение на структурата на механизма за рефинансиране и освобождаване Австрия поддържа становището, че естеството на диференциацията на таксите е аналогично на това, което съществува при други системи за финансиране чрез данъци и такси. Диференциацията е съобразена с капацитета на предприятията да поемат допълнителни такси, тя отговаря на логиката на системата и следователно не представлява държавна помощ. Австрия счита, че тази позиция е възприета от Комисията при две предходни решения за държавна помощ (21).
(35)
Освен това Австрия посочва, че механизмът за освобождаване не оказва неблагоприятно въздействие върху ползите за околната среда, предвидени от закона, тъй като размерът на наличната помощ за подпомагане на производството на екологична електроенергия не е намален. Намаляването на таксите за околната среда за някои предприятия е единственият начин за установяване на устойчив механизъм за финансиране на екологичната електроенергия, който е необходим за осигуряване на помощ за източниците на възобновяема енергия.
3.3. Съвместимост
(36)
По въпроса за съвместимостта Австрия твърди, че глава 4 от Насоките за околната среда може да се приложи по отношение на механизма за освобождаване по аналогия.
(37)
В глава 4 от Насоките (точки 151-159) се посочват изискванията за държавната помощ, предоставяна под формата на данъчни облекчения или освобождаване от данъци за околната среда. В нея са предвидени два вида оценки. Първо, ако помощта е под формата на данъчни облекчения или освобождаване от данък за околната среда, който е хармонизиран съгласно правото на Общността, мярката е съвместима, при условие че получателите заплащат поне минималното данъчно ниво на Общността, определено в директивата за енергийно данъчно облагане (22). Ако мярката предвижда облекчения или освобождаване от хармонизирани данъци за околната среда, които надвишават минималните данъчни нива, или облекчения или освобождаване от данъци за околната среда, които не са хармонизирани, държавите-членки трябва да представят подробна информация за необходимостта и пропорционалността на мярката.
(38)
Австрия предлага глава 4 от Насоките относно помощта под формата на данъчни облекчения или освобождавания от данъци за околната среда в случая да се прилага по аналогия. Според Австрия мярката може да бъде оценена по аналогия, по-специално с разпоредбите за хармонизираните данъци за околната среда. На това правно основание механизмът за освобождаване може да се счита за съвместим, при условие че въпросните предприятия заплащат минималното данъчно ниво, определено в директивата за енергийно данъчно облагане, т.е. 0,50 EUR за MWh, което те всъщност правят. Следователно допълнителното облекчение от системата на преференциалната тарифа под формата на частично освобождаване от участие в нейното финансиране може да се счита за съвместимо, тъй като вноската, която все пак трябва да бъде направена за финансиране на помощта за производството на екологична електроенергия, продължава да функционира като добавка към минималния данък върху електроенергията.
(39)
Австрия счита, че механизмът за освобождаване води поне непряко до по-високо равнище на защита на околната среда. Според нея механизмът за освобождаване е необходим, за да се осигури възможност за общо увеличаване на обема на плащанията за възобновяема електроенергия от страна на потребителите.
(40)
Австрия поддържа това твърдение, като сравнява формулировката от точка 152 от Насоките за околната среда и член 25 от общия регламент за групово освобождаване (23). След сравняване на формулировките от общия регламент за групово освобождаване в няколко езикови версии Австрия заключава, че член 25 от регламента има по-широко приложно поле от точка 152 от Насоките: за намаления на данъците за околната среда, посочени в точка 152 от Насоките, се изисква енергийните данъци да бъдат напълно хармонизирани, но от член 25 от регламента става ясно, че при намаления на данъците за околната среда - като например намаленията на данъка върху електроенергията съгласно директивата за енергийно данъчно облагане - се прилага освобождаване от задължението за уведомяване, ако са изпълнени условията на директивата за енергийно данъчно облагане. Всъщност механизмът за освобождаване на енергоемките предприятия възпроизвежда изискванията за данъчни облекчения съгласно директивата за енергийно данъчно облагане. Следователно логиката, оценките и подходът на директивата за енергийно данъчно облагане и разпоредбите, които се позовават на нея, като например член 25 от общия регламент за групово освобождаване, са приложими по отношение на предложения механизъм за освобождаване. Както механизмът за освобождаване, така и системата за прехвърляне на разходите върху потребителите на електроенергия отговарят на условията на директивата за енергийно данъчно облагане и поради това са обосновани от гледна точка на член 25 от общия регламент за групово освобождаване или са съвместими с вътрешния пазар по аналогия с посочения член (24).
(41)
По този въпрос Австрия се позовава на „Общия документ за преразглеждането на Насоките на Общността относно държавната помощ за защита на околната среда и на директивата за енергийно данъчно облагане“ от 7 юли 2006 г. (25) В общия документ се посочва ясно, че държавите-членки се нуждаят от гъвкавост, за да бъдат в състояние да определят разумни диференцирани условия. Част от естеството и логиката на данъците и таксите за околната среда е да има освобождаване или диференцирани ставки. Поради това държавите-членки счетоха, че Насоките за околната среда и общият регламент за групово освобождаване следва да се тълкуват в широки граници.
(42)
И накрая, Австрия представя подробна аргументация, за да докаже, че подобни системи съществуват в други държави-членки, като подчертава, че Законът за екологичната енергия в голяма степен е съпоставим с германския Закон за енергията от възобновяеми източници. Тъй като енергоемките предприятия в Австрия се конкурират с предприятия от други държави-членки (например Германия) и от държави извън ЕС, механизмът за освобождаване е важен, за да се гарантира, че те не са поставени в неблагоприятно положение при международната конкуренция.
4. КОМЕНТАРИ, ПОЛУЧЕНИ ОТ ТРЕТИ СТРАНИ
(43)
Австрийската работническа камара представи коментари по отношение на откриването на официалната процедура по разследване. Според организацията, членовете на която наброяват 3,2 милиона, системата за финансиране съгласно Закона за екологичната електроенергия представлява държавна помощ. Тя не споделя становището на Австрия, че механизмът за освобождаване на енергоемките потребители е съвместим със законодателството за държавната помощ. Механизмът създава допълнителна тежест за малките и средните предприятия (МСП) и за домакинствата, които са задължени да заплащат допълнителните разходи за екологична енергия, въпреки че не са основните потребители. Това ще доведе до нарушаване на конкуренцията в ущърб на МСП.
(44)
Австрийската работническа камара се позова на решението на Комисията от 4 юли 2006 г., в което Комисията направи заключението, че преференциалните тарифи за изкупуване представляват държавна помощ (26). Тъй като оттогава правната рамка, уреждаща преференциалните тарифи за изкупуване, не е претърпяла изменения, според Камарата системата за подкрепа, предвидена от Закона за екологичната енергия от 2008 г., продължава да включва държавна помощ. Камарата не разбира как сега Австрия може да защитава позиция, различна от тази, която е изразила при уведомяването за предходната версия на закона.
(45)
Камарата не е съгласна с Австрия, че освобождаването на големите потребители от задължението за закупуване, както се предвижда от закона, следва да се разглежда по същия начин като ограничението върху енергийните данъци. Недопустимо е, позовавайки се на предишно решение на Комисията, в което се одобрява ограничение върху енергийните данъци, сега Австрия да се стреми да получи също одобрение за механизма за освобождаване на големите потребители на електроенергия. Според Камарата аналогията не е законосъобразна.
(46)
Ограничението върху данъчното облагане на енергията е държавна помощ, предоставена чрез системата за данъчно облагане, която поне непряко е насочена към подобряване на защитата на околната среда, докато освобождаването на енергоемките предприятия от задължението за закупуване няма цел, свързана с околната среда, и не би могло да се разглежда от гледна точка на Насоките за околната среда.
(47)
Тъй като законът изрично предвижда освобождаването на големите потребители от задължението за закупуване, разпоредбата не може да се счита за облекчение или освобождаване от данъци за околната среда по смисъла на глава 4 от Насоките.
(48)
Освен това дори ако глава 4 може да се прилага по аналогия, механизмът за освобождаване няма да е съобразен с нея по изброените по-долу причини. Мярката не е ограничена за срок от 10 години. При настоящите пазарни условия ценовата еластичност е достатъчна, за да гарантира, че всяко увеличение на производствените разходи на засегнатите отрасли (като например за производство на хартия и стомана) може да бъде прехвърлено на потребителите; това означава, че механизмът за освобождаване не отговаря на условията от точка 158, буква в) от Насоките.
(49)
Освобождаването не е пропорционално, тъй като от големите потребители на електроенергия не се изисква да използват екологична електроенергия, поради което доближаването на цените на възобновяемата енергия към пазарното равнище ще се забави. Единствено МСП и домакинствата трябва да заплащат допълнителните разходи за производство на екологична електроенергия, въпреки че те потребяват съвсем малък обем електроенергия. Във връзка с това механизмът за освобождаване не отговаря и на условието от точка 159, буква а) от Насоките.
(50)
Не съществуват и споразумения като посочените в точка 159, буква в) от Насоките, с които самите големи потребители на електроенергия се ангажират да постигнат целите на закона. И накрая, механизмът за освобождаване на големите потребители не допринася за енергийната ефективност или безвредното за околната среда използване на енергията, а напротив той изключва тези потребители от всякакво участие в постигането на целите на целия ЕС по отношение на околната среда.
(51)
Следователно член 22 от Закона е оперативна мярка за помощ sui generis, която не създава ползи за околната среда и не попада в приложното поле на Насоките за околната среда. Тъй като помощта не е ограничена във времето и не е планирано нейното намаляване във времето, и тъй като нарушава конкуренцията главно в ущърб на МСП, тя не следва да бъде разрешена.
5. ОЦЕНКА
(52)
Комисията разгледа мярката, за която е изпратено уведомление, от гледна точка на член 107 и сл. от ДФЕС и член 61 и сл. от Споразумението за ЕИП (27).
(53)
На първо място Комисията отбелязва, че законът, за който е изпратено уведомление, съдържа две отделни мерки, като и двете бяха разгледани съгласно законодателството за държавната помощ в решението на Комисията за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г. (28) Законът предвижда помощ под формата на преференциална тарифа за изкупуване в полза на производителите на екологична електроенергия. Той съдържа и разпоредба, по силата на която енергоемките предприятия могат - при определени условия - да бъдат частично освободени от задължението да заплащат преференциалната тарифа. В решението си от 22 юли 2009 г. Комисията прие, че преференциалните тарифи за изкупуване в полза на производителите на екологична електроенергия представляват държавна помощ, съвместима с вътрешния пазар, но изрази съмнения по отношение на това дали механизмът за освобождаване е съвместим с правилата за държавна помощ и във връзка с това откри официална процедура по разследване на този аспект от закона. С решението си от 22 юли 2009 г. Комисията одобри помощта за производителите на екологична електроенергия като съвместима държавна помощ, но не взе окончателно решение по въпроса дали освобождаването на енергоемки предприятия от задължението за закупуване представлява държавна помощ, а ако това е така, дали механизмът за освобождаване е съвместим с правилата за държавната помощ. Тези въпроси бяха разгледани при официалното разследване, в резултат на което беше взето настоящото решение. Както е обяснено по-долу обаче, констатацията в решението от 22 юли 2009 г., че средствата, платени чрез OeMAG на производителите на екологична електроенергия, са държавни ресурси, е важна за определянето на наличието на държавни ресурси в механизма, който освобождава енергоемките предприятия от участие в тези средства.
5.1. Наличие на държавна помощ
(54)
Според член 107, параграф 1 от ДФЕС една мярка представлява държавна помощ, в случай че: първо, предоставя предимство на получателите; второ, е финансирана от държава-членка или посредством ресурси на държава-членка; трето, поставя определени предприятия или производството на някои стоки в по-благоприятно положение; четвърто, съдържа потенциал да засегне търговията между държавите-членки и да наруши или заплашва да наруши конкуренцията на вътрешния пазар.
5.1.1. Предимство
(55)
Когато евентуалното предимство произтича от освобождаване или частично освобождаване от регулаторна такса, единственият въпрос, който трябва да се реши, е дали - при конкретна законова схема - мярката за държавна помощ е такава, че по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС да поставя в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на някои стоки в сравнение с други предприятия, които се намират в правно и фактическо положение, съпоставимо от гледна точка на целта, преследвана от въпросната мярка (29).
(56)
В настоящия случай целта, преследвана от въпросната мярка, е да се увеличат приходите от потребители на електроенергия, с цел да се финансира производството на електроенергия от възобновяеми източници. Енергоемките предприятия са в същото правно и фактическо положение като всички други потребители на електроенергия, тъй като всички те потребяват и закупуват електроенергия от електроразпределителни предприятия, които от своя страна са задължени да закупуват известно количество електроенергия от възобновяеми източници на цена, фиксирана по закон („клирингова цена“ (Verrechnungspreis)). В отсъствието на механизъм за освобождаване енергоемките предприятия ще трябва да заплащат на своите електроразпределителни предприятия допълнителните разходи за екологична електроенергия според сметките си за потребена електроенергия. Това е начинът, по който електроразпределителните предприятия прехвърлят допълнителните разходи, възникващи в резултат на задължението им да закупуват екологична електроенергия от центъра за сетълмент. Другите потребители на електроенергия, които са в същото правно и фактическо положение, тъй като всички закупуват електроенергия, не се ползват от тази възможност. Следователно механизмът за освобождаване поставя в по-благоприятно положение енергоемките предприятия в сравнение с всички други потребители на електроенергия.
(57)
Въз основа на освобождаването, предоставено от E-Control, енергоемките предприятия имат правото да поискат да не им се доставя екологична електроенергия, а на електроразпределителните предприятия се забранява по закон да прехвърлят на освободените предприятия каквито и да е разходи, които възникват в резултат на задължението им да закупуват екологична електроенергия от центъра за сетълмент. Вместо това енергоемките предприятия заплащат на центъра за сетълмент равностойността на 0,5 % от своята нетна производствена стойност.
(58)
Следователно в резултат на механизма за освобождаване участието на енергоемките отрасли в приходите на центъра се ограничава до определено ниво. По този начин те по закон са частично освободени от такса, която биха заплащали при нормални пазарни условия. Следователно механизмът за освобождаване предоставя предимство на предприятията, които отговарят на условията за него.
(59)
Според Австрия облекчението може да достигне общо 44 милиона евро на година (30). Следователно мярката представлява предимство за енергоемките предприятия.
5.1.2. Държавни ресурси и отговорност на държавата
Установена съдебна практика е дадено предимство да се определя като държавна помощ съгласно член 107, параграф 1 от ДФЕС единствено ако то е предоставено пряко или непряко чрез държавни ресурси и използването на ресурсите може да се припише на държавата (31).
(60)
Във връзка с това Австрия представя аргумент с два аспекта. Първо, средствата, които се контролират от OeMAG, не представляват държавни ресурси. Второ, дори ако средствата, които се контролират от OeMAG, са държавни ресурси, намалението в приходите на OeMAG в резултат на механизма за освобождаване не води до намаление на държавни ресурси, тъй като няма участие на държавата под нивото на OeMAG (т.е. на нивото на големите потребители на електроенергия и ектроразпределителните предприятия).
(61)
Комисията отбелязва, че механизмът за освобождаване на енергоемките предприятия намалява приходите на центъра за сетълмент - OeMAG - тъй като електроразпределителните предприятия не са задължени да закупуват екологична електроенергия за енергоемките предприятия, които са получили правото на освобождаване, а преките плащания, извършвани от енергоемките предприятия към OeMAG, са по-ниски от това, което OeMAG би получило, ако енергоемките предприятия не бяха освободени.
(62)
Във връзка с това Комисията трябва да установи дали ресурсите, които въз основа на Закона за екологичната електроенергия се контролират от центъра за сетълмент, т.е от OeMAG, са държавни ресурси. Ако това е така, оценяваната мярка води до намаляване на приходите на държавата и следователно е финансирана чрез държавни ресурси.
(63)
В дело Essent (32) държавата налагана SEP - предприятие, което е собственост на няколко нидерландски дружества за производство на електроенергия - задължението за обществената услуга за събиране на приходите от допълнителна такса, наложена на ползвателите на електропреносната мрежа. Законът позволява на SEP да използва приходите от допълнителната такса единствено за посочената в закона цел, т.е. за компенсиране на трудно възстановимите разходи, които предприятията за производство на електроенергия правят във връзка с либерализацията на пазара на електроенергия.
(64)
Съдът установи, че допълнителната такса, събирана от SEP, представлява държавен ресурс, тъй като са били изпълнени следните условия:
а)
допълнителната такса е такса, наложена на частни дружества по силата на законодателен акт на публичен орган (точки 47-66 от решението);
б)
държавата е възложила на SEP задачата да извършва икономическа услуга от общ интерес, а именно задачата да събира таксата (точка 68);
в)
SEP не е имало правото да използва постъпленията от таксата за цели, различни от предвидените в закона, и то е било подложено на строг контрол при изпълнението на своята задача (точка 69).
(65)
В решението е посочено ясно, че въпросната мярка се различава от разглежданата в дело PreussenElektra, тъй като в него „предприятията не са упълномощени от държавата да управляват държавни ресурси, а са обвързани от задължение за изкупуване със свои собствени финансови средства“ (33). В решението си за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г. Комисията отбеляза, че дружеството OeMAG е създадено и лицензирано от австрийската държава и в документите за неговото учредяване му е възложена задачата да управлява ресурсите, необходими за подпомагане на екологичната електроенергия. Комисията стигна до заключението, че фактът, че OeMAG е частно дружество, не е достатъчен, за да се докаже, че мярката не включва държавна помощ. По-специално, мярката, за която е изпратено уведомление, не е съпоставима със схемата по дело PreussenElektra. Дело PreussenElektra засяга отношенията между частни дружества без участието на посредническа организация, докато Законът за екологичната електроенергия в Австрия възлага на OeMAG задачата да събира и разпределя средствата, предназначени за производството на екологична електроенергия.
(66)
Също така Съдът разграничи делото Essent от делата Pearle и PreussenElektra: в дело Pearle средствата, събирани от професионална организация, не са използвани за политика, определена от публичните органи, а за частна рекламна кампания, докато в дело PreussenElektra частни електроразпределителни предприятия, които са задължени да закупуват електроенергия от възобновяеми източници на фиксирана цена, са използвали собствени ресурси, а не постъпления от такса, която са събирали от името на държавата (точки 72-74).
(67)
Следователно в настоящия случай Комисията трябва да оцени дали дружеството OeMAG е определено от държавата да събира и управлява такса, както е при SEP, или то използва собствени средства, както предприятията от дело PreussenElektra (34).
(68)
Наличие на такса: Комисията трябва да установи първо дали средствата, събирани от OeMAG, представляват такса. В членове 10 и 19 от Закона за екологичната електроенергия се изисква електроразпределителните предприятия да закупуват определено количество електроенергия от възобновяеми източници на цена, която е по-висока от пазарната цена, наричана „клирингова цена“ (Verrechnungspreis). В член 22б от закона се посочва, че нивото на клиринговата цена следва ежегодно да се определя със заповед на федералния министър на икономиката и труда, след което се определят актуализирани стойности. Разликата между пазарната цена на електроенергията и клиринговата цена, която се определя чрез законодателен акт на публичен орган, представлява такса върху електроенергията. В настоящия случай таксата не се заплаща на други участници на пазара, които извършват обичайна търговска дейност, както в дело PreussenElektra, поради което Съдът стигна до заключението, че няма участие на държавни ресурси. В случая плащанията се извършват на организация, която има специалната задача да събира и разпределя тези средства единствено за цели от обществен интерес.
(69)
Определяне на частна организация, която да събира и управлява таксата: в закона се предвижда таксата да се събира не от държавата, а от юридическо лице, на което е предоставена концесия да действа като център за сетълмент. Концесия за функциониране като център за сетълмент за цяла Австрия понастоящем притежава OeMAG. Чрез концесията OeMAG поема задължението за обществена услуга за събиране на такса под формата на клирингова цена от всички електроразпределителни предприятия.
(70)
Електроразпределителните предприятия по принцип имат правото да прехвърлят тази такса върху потребителите на електроенергия и от икономическа гледна точка може да се приеме, че обикновено те ще постъпят така. Законът обаче им забранява да прехвърлят таксата върху енергоемките предприятия, които съгласно член 22в от Закона са освободени от задължението да закупуват електроенергия от възобновяеми източници.
(71)
Комисията заключава, че държавата е възложила на OeMAG изпълнението на икономическа услуга от обществен интерес, а именно събиране и управление на таксата.
(72)
Контрол над средствата и използване за цел, определена по закон: в член 23 от закона от OeMAG се изисква да съхранява приходите от клиринговата цена в определена за целта банкова сметка. Средствата, събрани в тази банкова сметка, могат да бъдат използвани единствено с цел закупуване на електроенергия от възобновяеми източници. OeMAG трябва да предоставя достъп по всяко време до всички документи, свързани със сметката, на федералното министерство на икономиката и труда или на Сметната палата на Австрия. Независимо от структурата на собствеността на OeMAG, с член 15 от закона се изисква също Сметната палата да извършва ex post одити на OeMAG.
(73)
Комисията заключава, че OeMAG трябва да използва средствата за цел, определена по закон, а държавата да упражнява строг контрол върху тяхното използване.
(74)
В съответствие с делата Essent и Steinike Комисията заключава, че средствата, които се събират и управляват от OeMAG, представляват държавни ресурси.
(75)
Австрия представи редица аргументи в подкрепа на становището си, че положението на OeMAG е съпоставимо с това от дело PreussenElektra, а не с това от дело Essent. В следващите съображения ще бъде доказано, че след внимателен преглед тези аргументи се оказват неиздържани.
(76)
На първо място Комисията отбелязва, че Австрия сравнява Закона за екологичната електроенергия с германския Закон за енергията от възобновяеми източници в предишния и в настоящия му вид, като цитира решението на Съда по дело PreussenElektra (35). Но това сравнение няма връзка с разглеждания тук въпрос. В настоящото решение Комисията разглежда само предложената мярка и няма за цел да оцени германското или което и да е друго подобно законодателство: всяко дело трябва да се разглежда според собствените му особености. Все пак предвид на представените аргументи следва да се отбележи, че австрийското законодателство значително се различава от германския закон, който беше разгледан в дело PreussenElektra. В дело PreussenElektra Съдът приема, че само предимствата, предоставени пряко от държавата или от частна организация, определена или създадена от държавата, могат да включват използването на държавни ресурси. Също така Съдът констатира, че задължението за закупуване, наложено на частни електроразпределителни предприятия, не включва пряко или непряко прехвърляне на държавни ресурси. Следователно настоящата схема, за която е изпратено уведомление, не е идентична със схемата, разгледана в дело PreussenElektra. Както отбеляза в решението си за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г., Комисията поддържа позицията, че австрийската схема включва използването на ресурси, които могат да бъдат приписани на държавата. Австрийската схема се различава от германската, по-специално по това, че предвижда посредническа организация като OeMAG, която да бъде определена от държавата, а държавата да наблюдава и проверява събирането и разпределението на средствата, управлявани от тази организация. Също така Комисията установява, че австрийската схема може да позволи преки плащания от държавата на OeMAG.
(77)
По отношение на действащия в Германия Закон за енергията от възобновяеми източници следва да се отбележи, че посочената мярка не е предмет на настоящото решение; Комисията все още не я е оценила и следователно не може да разгледа задълбочено предполагаемата аналогия между австрийския Закон за екологичната електроенергия и германския Закон за енергията от възобновяеми източници.
(78)
Освен това Австрия твърди, че OeMAG е частно предприятия, а не организация, чиято дейност се урежда съгласно публичното право както корпорациите, които бяха обсъдени в решението по дела Air France и Salvat Père. Австрийските органи могат да упражняват контрол над OeMAG единствено чрез ex post проверка на неговите сметки и чрез оттегляне на концесията си.
(79)
Във връзка с това Комисията отбелязва, че от решението по дело Essent става ясно, че когато държавата определя организация, която да събира и управлява приходите от дадена такса, не е необходимо да се прави разграничение дали организацията е публична или частна. В констатациите си Съдът по никакъв начин не отбеляза дали SEP е публична или частна собственост; следователно този факт не е имал значение за неговото решение. Това съответства на точка 106 от заключенията на генералния адвокат Mengozzi по дело Essent, както и на решението на Съда по дело Steinike (36).
(80)
Следователно фактът, че OeMAG е частно дружество, не изключва наличието на държавни ресурси. Определящият въпрос е дали то е било посочено от държавата да събира такса и да я управлява.
(81)
Австрия твърди още, че държавният бюджет не покрива загуби, които OeMAG може да реализира, и че ролята на публичните органи е ограничена до определяне на цените за изкупуване и продажба на електроенергия от възобновяеми източници; следователно за държавния бюджет не съществува тежест като доказаната в дело Sloman Neptun и дело Pearle.
(82)
Комисията отбелязва, че в дело Essent е доказано, че средствата, с които разполага частно дружество, което е било посочено от държавата да събира и управлява такса, представляват държавен ресурс. Съответно едно намаление на нивото на таксата, заплащана от определени предприятия, които са задължени да я заплащат, представлява тежест за държавата.
(83)
По отношение на аргумента на Австрия, че E-Control не разполага с правомощия да освобождава енергоемките предприятия от задължението за закупуване, Комисията посочва, че - както генералният адвокат Mengozzi обяснява в точка 109 от становището си по дело Essent - фактът, че организацията, определена да събира и управлява таксата, не разполага с правомощия, няма отношение към въпроса дали тези средства представляват държавни ресурси.
(84)
Последният аргумент на Австрия е, че общият размер на средствата, които електроразпределителните предприятия заплащат на OeMAG, не се повлиява от механизма за освобождаване, който променя единствено разпределението на общата сума между различните категории крайни потребители на електроенергия; Комисията отбелязва, че фактът, че загубата на приходи за държавата може да се компенсира с увеличаване на държавните приходи от други източници, няма отношение към въпроса дали се използват държавни ресурси. Определящо е това, че дадено предприятие се ползва с предимство и че това предимство намалява приходите от такова предприятие за държавата. Очевидно е, че в крайна сметка държавата ще трябва да намери други източници на приходи, за да компенсира недостига.
(85)
Комисията стига до заключението, че фактите от дадения случай съответстват на фактите, разгледани в делата Essent и Steinike: всички изисквания за наличие на държавни ресурси, установени в Essent и Steinike, са удовлетворени. Следователно оценяваната мярка е финансирана чрез държавни ресурси.
(86)
Използването на средствата, които се контролират от OeMAG, е регламентирано по закон, а именно със Закона за екологичната електроенергия. Следователно за използването на средствата отговаря държавата.
(87)
Следователно механизмът за освобождаване води до загуба на държавни ресурси и за него отговаря държавата.
5.1.3. Избирателност на мярката
(88)
Комисията посочва, че дори ако на теория изглежда, че мярката е неутрална по отношение на предприятията и на икономическите отрасли, тя все пак може да бъде избирателна на практика.
(89)
Австрия привежда доводи, че механизмът за освобождаване не представлява държавна помощ, тъй като той не е избирателен, а е обща мярка, достъпна за всички предприятия и отрасли. Първо, Австрия твърди, че прагът от 0,5 % в схемата, за която е изпратено уведомление, не налага ограничения по отношение на конкретни отрасли, размер на предприятието или други избирателни критерии (37). Второ, Австрия е установила, че мярката всъщност засяга 2 300 предприятия от 19 различни отрасъла; според нея това показа, че мярката действително е достъпна за всички предприятия и отрасли на икономиката.
(90)
Една мярка е избирателна, ако поставя в по-благоприятно положение само определени предприятия или производството на някои стоки. Тя не е избирателна, ако се прилага за всички предприятия на националната територия, независимо от тяхната дейност.
(91)
Комисията счита, че само фактът, че прагът е 0,5 %, не е достатъчен, за да може да се определи като обща мярка схемата, за която е уведомена. Напротив, Комисията счита, че в резултат на този праг не всички предприятия на националната територия могат да се възползват от мярката, за която е изпратено уведомление.
(92)
Австрия твърди, че мярката, за която е изпратила уведомление, е предназначена за предприятия, чиито разходи се увеличават с над 0,5 % от тяхната нетна производствена стойност в резултат на участието им в помощта за екологичната електроенергия. Комисията отбелязва, че тези условия са много сходни с изискванията от определението за „енергоемко предприятие“ в член 17, параграф 1, буква а) от директивата за енергийно данъчно облагане (38). Австрия твърди, че прагът от 0,5 %, не е достатъчен, за да може мярката, за която е изпратила уведомление, да се определи като избирателна. Според Австрия това заключение се подкрепя от решението на Съда по дело Adria-Wien Pipeline. В посоченото решение Съдът трябваше да разгледа частично възстановяване на енергиен данък, предоставено на дружества, ако данъкът надвиши 0,35 % от тяхната нетна производствена стойност. Според Съда „Националните мерки, които предвиждат намаления на енергийни данъци върху природния газ и електроенергията, не представляват държавна помощ по смисъла на член 92 от Договора за ЕО [сега член 107 от ДФЕС] … когато те се прилагат по отношение на всички предприятия на националната територия, независимо от тяхната дейност“ (39).
(93)
Комисията обаче счита, че това решение не противоречи на констатацията за избирателност по отношение на прага от 0,5 % в настоящия случай. Решението е преюдициално заключение, издадено в отговор на запитване от страна на австрийско съдилище, което е изразило загриженост за съществуващата схема за намаления на енергийните данъци. Австрийският съд зададе два въпроса. Първо, той попита дали фактът, че при действащата схема намалението на данъка е предоставено само на предприятия, участващи в производството на стоки, означава, че намалението е избирателно. Второ, той зададе хипотетичния въпрос как Съдът ще оцени намаление на данък, което не е ограничено до предприятия, участващи предимно в производството на стоки, а се прилага за всички предприятия, независимо от тяхната дейност.
(94)
По първия въпрос Съдът установи, че ограничаването на намалението на данъка до производители прави мярката избирателна. С оглед на хипотетичния характер на втория въпрос, т.е. как би оценил намаление на данък, достъпно за всички отрасли на икономиката, Съдът предостави съвсем общ отговор. Той посочи, че дадена мярка е избирателна, ако е поставила в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на някои стоки, и не е избирателна, ако от нея са се възползвали всички предприятия на националната територия, без да се прави разграничение (40). Съдът заключи, че националните мерки не представляват държавна помощ, „ако се прилагат по отношение на всички предприятия на националната територия, независимо от тяхната дейност“ (41). Съдът не определи дали мярка, за която се прилага праг от 0,35 %, следва да се счита за приложима за всички предприятия. Това беше посочено от генералния адвокат Jacobs в становището му в следващо дело в Съда: „въздействието на прага от 0,35 % не беше разгледано от Съда в дело Adria-Wien“ (42). Съдът не счете за необходимо да определи дали механизмът за освобождаване като такъв (т.е. без ограничението за предприятия, занимаващи се предимно с производството на стоки) е бил избирателен de facto. С това Съдът не изключи възможността прагът от 0,35 % да може да се счита за избирателен, ако на практика въздействието му се състои в това, че мярката не е достъпна за всички предприятия на националната територия.
(95)
Всъщност становището на Комисията е, че Съдът е показал, че подобен праг може да бъде избирателен, дори ако мярката е била достъпна за редица различни отрасли. В отговора си на втория въпрос Съдът по-специално посочи, че „нито големият брой на допустимите предприятия, нито разнообразието и размерът на отраслите, чиито представители са тези предприятия, представляват достатъчни основания да се направи заключението, че инициатива на държавата представлява обща мярка на икономическата политика“ (43). Съгласно съдебната практика много мерки, които не са свързани с определен отрасъл, могат да се считат за избирателни, ако de facto не са достъпни за всички предприятия на националната територия (44). Следователно дори мерки, които са достъпни за всички отрасли, могат да се считат за избирателни въз основа на това, че de facto те не са достъпни за всички предприятия на съответната територия.
(96)
Това становище е представено и в решение на Комисията относно намалението на енергийния данък в Австрия (45). Вследствие на решението на Съда, което вече беше обсъдено, Австрия разшири мярката и по отношение на предприятията от всички отрасли. В оценката си на изменената схема обаче Комисията констатира, че мярката все пак е избирателна, тъй като дори ако официално намалението е достъпно за всички предприятия, на практика единствените предприятия, които биха се възползвали, ще бъдат тези, които имат високо потребление на електроенергия спрямо нетната си производствена стойност (46). Комисията стигна до заключението, че намалението на данъка представлява неправомерна (т.е. за него не е изпратено уведомление) държавна помощ и тя е несъвместима с вътрешния пазар (47).
(97)
Вследствие на решението на Комисията по-късно австрийски административен съд отправи преюдициално запитване към Съда (48). Въпросите, зададени от австрийския съд, бяха свързани с обхвата на въздействието на неправомерния характер на намалението на данъка, но Съдът отново не разгледа въпроса за избирателността. Въпросът обаче беше обсъден от генералния адвокат. В становището си генералният адвокат отбеляза, че „както посочва Комисията, да се предоставят намаления само на предприятия за услуги (освен на предприятията в областта на производството), които не превишават прага от 0,35 %, ще означава просто да се разшири кръгът на получателите на помощта. Въздействието на помощта като такава обаче няма да отпадне, тъй като отново ще има критерий за избирателност“ (49). Също така според него „съображенията на Комисията в решението ѝ от 2004 г. са убедителни по отношение на избирателния характер на прага от 0,35 % при изменената схема“ (50).
(98)
Комисията стига до заключението, че в настоящия случай разглежданият праг от 0,5 % е критерий за подбор, който ограничава ползата от мярката, за която е изпратено уведомление, до енергоемките предприятия, като изключва предприятията, които не са енергоемки. Независимо от броя на отраслите, които отговарят на изискванията, прагът означава, че не всички предприятия на националната територия могат да се възползват от мярката, за която е изпратено уведомление. Следователно прагът прави мярката, за която е изпратено уведомление, избирателна.
(99)
Комисията отбелязва още, че за да отговарят на условията на оценявания тук механизъм за освобождаване, предприятията трябва да отговарят на условията за намаление на енергийния данък съгласно австрийския Закон за намаление на енергийните данъци, който беше предмет на решението на Комисията относно намалението на енергийния данък. Следователно по отношение на настоящия случай съображенията на Комисията се прилагат mutatis mutandis.
(100)
По отношение на втория аргумент на Австрия Комисията счита, че мярката, за която е изпратено уведомление, е избирателна и поради това, че на практика тя е насочена предимно към ограничен брой предприятия, които се занимават с производство на определени енергоемки стоки. Съгласно съдебната практика на Съда дадена мярка трябва да се оценява не от гледна точка на нейните основания или цели, а във връзка с нейното въздействие (51). Това означава, че дори ако една мярка е официално достъпна за всички отрасли и предприятия, тя все пак може да се счита за избирателна, ако на практика не е достъпна за всички предприятия на националната територия. Според Съда „нито големият брой на предприятията, които могат да се възползват, нито разнообразието и значението на отраслите, чиито представители са тези предприятия, обосновават заключението, че [дадена] схема представлява обща мярка на икономическата политика“ (52).
(101)
При разследването си Комисията установи, че схемата, за която е изпратено уведомление, е насочена предимно към много малък брой предприятия, като повечето от тях се занимават с производството на стоки. На 9 септември 2010 г. Австрия представи данни, които са събрани въз основа на схемата във вида, в който се прилага понастоящем, т.е. с интензитет на помощта под праговете, за които е изпратено уведомление. Според информацията от приблизително 300 000 предприятия в Австрия броят на тези, които са подали заявления за използване на мярката, е бил само около 2 000 или под 1 % от всички австрийски предприятия. По време на прилагането на схемата приблизително 66 % от предимствата са в полза на предприятия за „производството на стоки“ (53). Комисията отбелязва, че ако Австрия възнамерява да увеличи интензитета на помощта над минималните прагове, при които схемата се прилага временно, мярката най-вероятно в още по-голяма степен ще бъде насочена към предприятия, извършващи дейност за производството на стоки. Това се доказва с факта, въз основа на информацията, предоставена от Австрия, че само 12 предприятия биха се възползвали от помощ с интензитет, по-висок от този при схемата в прилагания сега вид, и че от тях само две работят в транспортния сектор, а 10 се занимават с производство на стоки (54).
(102)
Комисията стига до заключението, че схемата, за която е изпратено уведомление, ще предостави малка или никаква полза за най-голямата част от предприятията в отраслите на австрийската икономика и ще постави в благоприятно положение основно предприятията, които работят в някои клонове на отраслите за производство на стоки. Независимо от броя на отраслите, в които предприятията могат да се възползват от мярката, тя е насочена предимно към предприятия, занимаващи се с производството на стоки, и поради това de facto следва да се счита за избирателна.
(103)
Комисията заключава, че механизмът за освобождаване, за който е уведомена, е избирателен както поради факта, че предвижда праг от 0,5 %, който ограничава мярката до енергоемки предприятия, така и поради факта, че тези предприятия извършват дейност предимно за производството на стоки.
(104)
Комисията отбелязва, че дори когато дадена мярка има избирателен характер, тя не изпълнява условието за избирателност, ако е обоснована от естеството или общата схема на системата, към която принадлежи (55). Съдът винаги е поддържал становището, че държавите-членки трябва да доказват, че това е така (56).
(105)
Според Съда „трябва да се прави разграничение между целите, приписани на конкретна данъчна схема, които не са присъщи за нея, от една страна, и механизмите, присъщи за самата данъчна система, които са необходими за постигането на тези цели, от друга страна“. Единствено последните механизми могат да бъдат обосновани от естеството или общата схема на данъчната система, към която принадлежи мярката (57). Всички неприсъщи цели трябва да бъдат разгледани на етапа, когато мярката е оценявана за съвместимост (58).
(106)
Австрия счита, че диференциацията на таксите, въведена по силата на член 22в от закона, има за цел отчитането на различния капацитет на предприятията да поемат допълнителни такси. Също така Австрия поддържа становището, че механизмът за освобождаване не оказва неблагоприятно въздействие върху ползите за околната среда, предвидени в закона, тъй като размерът на наличната помощ за подпомагане на производството на екологична електроенергия не намалява. Австрия твърди, че единствено чрез намаляване на таксите за околната среда на някои предприятия е възможно да се установи устойчив механизъм за финансиране на екологичната електроенергия, което е необходимо за осигуряването на подкрепа за източниците на възобновяема енергия.
(107)
Във връзка с това Комисията отбелязва, че присъщата цел на системата, установена с клиринговата цена, е да се получат приходи за конкретната цел да се стимулира производството на енергия от възобновяеми източници. Механизмът за освобождаване обаче има за цел да се подобри конкурентоспособността на енергоемките предприятия, като се намали цената, която заплащат за електроенергия, и по такъв начин да се направи системата по-приемлива въз основа на клиринговата цена. Тази цел не е присъща на логиката и на общата схема на системата.
(108)
Съдът посочва, че с преследването на такава неприсъща цел не може да се обоснове мярка въз основа на позоваване на естеството или общата схема на данъчната система (59). Тя може да бъде анализирана едва когато помощта трябва да се оцени за съвместимост (60).
(109)
В подкрепа на становището си, че механизмът за освобождаване се основава на логиката и общата схема на системата, Австрия цитира две решения относно държавна помощ; при тях обаче положението е различно. Целта на мярката за държавна помощ № N 271/06 относно датския данък върху излишъка на топлинна енергия не е била да се подобри конкурентоспособността, а да се прилагат еднакви условия на данъчно облагане за всички енергийни продукти. Мярката за държавна помощ № N 860/06 относно освобождаване от енергиен данък на процесите с двойно предназначение в Германия се е основавала на принципа, че енергийните продукти следва да се облагат с данък само когато се използват за отопление или като горива.
(110)
Следователно освобождаването на енергоемките отрасли, за което е изпратено уведомление, не е обосновано от естеството или общата схема на системата, към която принадлежи.
(111)
Комисията заключва, че мярката, за която е изпратено уведомление, изпълнява условието за избирателност, тъй като de facto тя е избирателна и не е обоснована от естеството и общата схема на системата.
5.1.4. Нарушаване на конкуренцията и въздействие върху търговията
(112)
Повечето от получателите на мярката, която според Комисията представлява оперативна помощ, се занимават с производството на енергоемки стоки, като например продукти от метал или хартия (61). Това са отрасли, в областта на които се извършва търговия между държавите-членки, като предприятия от една държава-членка са в конкуренция с предприятия от други държави-членки. Следователно въпросната мярка може да наруши конкуренцията и да засегне търговията на вътрешния пазар.
5.1.5. Заключение
(113)
Комисията заключава, че механизмът за освобождаване представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, тъй като в следствие на прилагането му се намаляват държавни ресурси и чрез него се предоставя избирателно предимство на енергоемки предприятия. Следователно мярката може потенциално да засегне търговията между държавите-членки и да наруши конкуренцията на вътрешния пазар.
5.2. Правомерност на мярката
(114)
Австрия е поела задължението да не привежда помощта в действие, докато Европейската комисия не я одобри. Австрия изпрати уведомление за мярката, преди да я приведе в действие, и следователно е изпълнила задължението си по член 108, параграф 3 от ДФЕС (62).
5.3. Съвместимост на мярката
(115)
Съгласно член 107, параграф 3 от ДФЕС Комисията може да обяви държавна помощ за съвместима с вътрешния пазар. Установена съдебна практика е задължението за доказване, че една мярка е съвместима, да се поема от държавата-членка (63).
(116)
Комисията има широки правомощия за вземане на решение по дела за помощи, попадащи в приложното поле на член 107, параграф 3 от ДФЕС (64). При упражняването на своите правомощия Комисията е издала насоки и известия, в които се установяват критериите за обявяване на някои видове помощ за съвместими с вътрешния пазар съгласно член 107, параграф 3 от ДФЕС. Във връзка с това Съдът счита, че Комисията е обвързана с насоките и известията, които е издала в областта на контрола на държавната помощ, когато те не противоречат на разпоредбите в Договора и са приети от държавите-членки (65).
(117)
Следователно на първо място трябва да се разгледа дали помощта, за която е изпратено уведомление, попада в приложното поле на една или повече групи от насоки или известия и може да бъде обявена за съвместима с вътрешния пазар, тъй като удовлетворява съдържащите се в тях проверки за съответствие.
(118)
Австрия твърди, че мярката, за която е изпратено уведомление, попада в приложното поле на Насоките за околната среда (66) или че Насоките за околната среда са приложими по аналогия. Освен това тя твърди, че помощта попада в приложното поле на общия регламент за групово освобождаване (67).
(119)
Съществуват обаче ясно определени случаи, в които може да се предостави оперативна помощ. По-специално оперативна помощ под формата на данъчни облекчения може да се предостави при конкретни условия, съгласно глава 4 от Насоките за околната среда (68) или съгласно член 25 от общия регламент за групово освобождаване (69). При определени условия дадена помощ може да бъде оценена и директно по член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
5.3.1. Насоките за околната среда
(120)
Приложното поле на Насоките за околната среда е определено, както следва (70):
„(58)
Настоящите Насоки се отнасят за държавните помощи за опазване на околната среда. Те ще бъдат приложени в съответствие с другите политики на Общността за държавните помощи, съответните клаузи на Договора за създаване на Европейската общност и Договора за Европейския съюз и законодателството, прието съгласно тези договори.
(59)
Настоящите Насоки се отнасят до помощта за подпомагане на опазването на околната среда във всички сектори, определени от Договора за ЕО. Те се прилагат и към онези сектори, които се подчиняват на специфични правила на Общността за държавните помощи (металообработване, корабостроене, производство на моторни превозни средства, синтетични влакна, транспорт, въгледобив, селско стопанство и рибарство), освен ако не е предвидено друго в конкретни правила.“
(121)
В точка 70, параграф 1 от Насоките „опазването на околната среда“ се определя като „всяко действие, предназначено да премахне или да предотврати вреда за заобикалящата физическа среда или природните ресурси чрез дейността на бенефициера, за да се намали рискът от такава вреда или да се постигне по-ефективно използване на природните ресурси, включително мерките за енергоспестяване и използването на възобновяеми източници на енергия“. В точка 151 се посочва, че за да може една мярка да попадне в приложното поле на Насоките, е достатъчно тя косвено да подобрява равнището на опазване на околната среда.
(122)
Австрия счита, че механизмът за освобождаване косвено допринася за опазването на околната среда по две причини: той е необходима предпоставка за осигуряване на политическа подкрепа за повишаване на клиринговата цена до по-високо ниво, което е необходимо за финансиране на допълнителното увеличаване на производството на електроенергия от възобновяеми източници; освен това той увеличава цената за потребление на електроенергия, като така се предлага стимул за постигане на по-висока енергийна ефективност.
(123)
По отношение на първото твърдение Комисията отбелязва, че не е необходимо да има връзка между клиринговата цена и увеличаването на равнището на производство на електроенергия от възобновяеми източници. По силата на Директива 2009/28/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 г. за насърчаване използването на енергия от възобновяеми източници и за изменение и впоследствие за отмяна на директиви 2001/77/ЕО и 2003/30/ЕО („директивата за енергия от възобновяеми източници“) (71) Австрия се задължава да увеличи производството на електроенергия от възобновяеми източници. Тя обаче има правото да реши как иска да финансира това. Например тя може да използва приходи от данъчно облагане. Следователно механизмът за освобождаване не е необходим, за да се увеличи производството на енергия от възобновяеми източници.
(124)
По отношение на второто твърдение Комисията отбелязва, че механизмът за освобождаване действа като ограничение. В резултат на това средната цена на електроенергията, която заплащат енергоемките предприятия, намалява за всеки киловатчас, който потребяват над прага. Вместо да насърчава енергийната ефективност, механизмът за освобождаване всъщност я намалява.
(125)
Комисията заключава, че механизмът за освобождаване не попада в приложното поле на Насоките за околната среда.
(126)
Но дори ако мярката попадаше в приложното поле на Насоките за околната среда - което не е така - Комисията отбелязва, че тя не може да бъде обявена за съвместима на тази основа, тъй като по изброените по-долу причини не са удовлетворени критериите за проверка от глава 4 от Насоките.
(127)
За целите на оценката на съвместимостта в глава 4 от Насоките се прави разграничение между хармонизирани и нехармонизирани данъци за околната среда. Парафискалният налог под формата на клирингова цена не е данък за околната среда, който е хармонизиран на равнище Съюз. Директивата за енергията от възобновяеми източници определя задължителни цели по отношение на възобновяемата енергия, но предоставя правото на държавите-членки да вземат решения как да постигнат тези цели.
(128)
Следователно механизмът за освобождаване ще трябва да бъде оценен съгласно правилата за нехармонизирани данъци за околната среда в глава 4 от Насоките (72).
(129)
Според тези разпоредби държавата-членка трябва да предостави информация за съответните отрасли или категории получатели, включени в освобождаването или облекченията, за положението на основните получатели във всеки засегнат отрасъл и за това как облагането с данъци може да спомогне за защита на околната среда. Освободените отрасли следва да бъдат надлежно описани и да бъде представен списък на най-големите получатели за всеки отрасъл (конкретно по отношение на оборот, пазарни дялове и размер на данъчната основа) (73). Въз основа на тази информация Комисията трябва да оцени дали облекченията или освобождаването от данък за околната среда са необходими и пропорционални. По отношение на необходимостта изборът на получатели трябва да се основава върху обективни и прозрачни критерии, а данъкът за околната среда без намаляване да води до значително нарастване на производствените разходи, което да не може да бъде прехвърлено върху клиентите, без да доведе до големи намаления в продажбите (74). По отношение на пропорционалността държавата-членка трябва да докаже, че всеки отделен получател заплаща част от националното данъчно ниво, която в общи линии е равностойна на неговото представяне по отношение на околната среда, или минимум 20 % от националния данък, освен ако няма основание за по-нисък данък, както и че облекченията и освобождаванията подлежат на условието за сключени споразумения, насочени към постигането на цели, свързани със защитата на околната среда (75).
(130)
Въпреки че Комисията многократно изиска от Австрия да предостави посочената информация, Австрия не го направи (76). В резултат на това Комисията не беше в състояние да оцени дали помощта е необходима и пропорционална или как тя би могла да допринесе за опазването на околната среда.
5.3.2. Аналогия с глава 4 от Насоките
(131)
Предвид факта, че механизмът за освобождаване, за който е изпратено уведомление, не допринася за защитата на околната среда дори косвено, Комисията разгледа въпроса дали той може да бъде одобрен по аналогия с глава 4 от Насоките за околната среда.
(132)
Според Австрия механизмът за освобождаване може да бъде оценен по аналогия с правилата за данъчни облекчения на хармонизираните енергийни данъци, посочени в точки 152-153 от Насоките за околната среда. В глава 4 от Насоките се предвиждат два вида оценки на намаленията на данъците за околната среда, които могат да доведат до различни заключения. Първо, в нея се предвиждат правила за намаляване на енергийни данъци, хармонизирани съгласно директивата за енергийно данъчно облагане, което може да бъде обявено за съвместимо без допълнителен анализ, при условие че са спазени минималните данъчни нива, определени в директивата за енергийно данъчно облагане. Второ, в нея се предвиждат специфични правила за оценката на намаление на данъци за околната среда, които не са хармонизирани, и намаление на хармонизирани енергийни данъци, които са под минималните данъчни нива, определени в директивата за енергийно данъчно облагане. И в двата случая наред с другото държавата-членка трябва да предостави подробна информация за необходимостта и пропорционалността на мярката. Австрия твърди, че Комисията може да одобри механизма за освобождаване от парафискални налози въз основа на това, че получателите заплащат поне минималните нива на австрийските енергийни данъци.
(133)
Комисията отбелязва, че в нейните решения или в решенията на европейските съдилища няма прецеденти, в които правилата за оценката на хармонизирани енергийни данъци съгласно глава 4 от Насоките за околната среда са прилагани по аналогия по отношение на парафискални налози.
(134)
Според установената съдебна практика на Съда разпоредба от правото на Съюза може да се прилага по аналогия, ако са изпълнени следните две условия. Първо, правилата, които се прилагат по отношение на случая, трябва да бъдат много сходни с тези, за които се твърди, че се прилагат по аналогия. Второ, правилата, приложими по отношение на случая, трябва да съдържат пропуск, който е несъвместим с общ принцип на правото на ЕС и който може да бъде отстранен по аналогия (77). Предвид посочените условия Комисията отбелязва, че в правото на ЕС аналогия може да бъде приложена само при изключителни обстоятелства.
(135)
Първо, правилата, които се прилагат по отношение на случая, трябва да бъдат много сходни с тези, за които се твърди, че се прилагат по аналогия. След като в глава 4 от Насоките за околната среда се разглеждат облекченията или освобождаванията от данъци за околната среда, разпоредбите, уреждащи налозите съгласно Закона за екологичната електроенергия, за които е изпратено уведомление, следва да бъдат сходни с тези, които се прилагат по отношение на данъците за околната среда.
Комисията обаче счита, че правното положение по отношение на данъците за околната среда съгласно правото на ЕС не е съпоставимо с правното положение по отношение на парафискалните налози съгласно правото на ЕС. Въпреки че в правото на ЕС няма специфични разпоредби по отношение на парафискалните налози, съществуват специфични разпоредби по отношение на енергийните данъци. По-специално те включват минимални нива на данъчно облагане, определени в директивата за енергийно данъчно облагане, и изключения от тези минимални нива съгласно условията, определени в глава 4 от Насоките за околната среда и в член 25 от общия регламент за групово освобождаване. По отношение на парафискалните налози няма правила за освобождаване или за облекчения, нито има правила за минимални нива.
(136)
Комисията заключава, че парафискалните налози, установени съгласно австрийската схема, не се уреждат с правила, подобни на тези, които се прилагат по отношение на данъците за околната среда съгласно правото на ЕС.
(137)
Второ, правилата, приложими по отношение на случая, трябва да съдържат пропуск, който е несъвместим с общ принцип на правото на ЕС и който може да бъде отстранен по аналогия.
(138)
Мерките, които не попадат в приложното поле на Насоките за околната среда, все пак могат да бъдат оценени съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Във връзка с това Комисията не установи пропуски в Насоките, които по аналогия могат да бъдат основание за оценяване на мерките, за които е изпратено уведомление. Заключението е едно и също, независимо от това дали се търси аналогия с хармонизирани или нехармонизирани данъци.
(139)
Освен това липсата на правила относно освобождаванията от парафискални налози не може в никакъв всеки случай да се компенсира по аналогия с правилата, които уреждат намаленията на енергийните данъци съгласно правото на ЕС. Ако правилата, които уреждат намаленията на хармонизираните енергийни данъци, трябваше да се прилагат по аналогия към нехармонизираните парафискални налози, предприятията щяха да бъдат в състояние да спазват минималните нива за данъчно облагане, определени в директивата за енергийно данъчно облагане, като заплащат тези парафискални налози. Поради това подобен подход не отговаря на същността на директивата за енергийно данъчно облагане. Комисията счита, че минималните данъчни ставки в директивата за енергийно данъчно облагане са определени единствено с оглед на тяхното прилагане в рамките на хармонизираната система на енергийните данъци. Използването им като основа извън хармонизираната система ще създаде възможност те да се прилагат по начин, който не е бил предвиден. Очевидно е, че минималните ставки не са били установени с цел да се определи цялостната тежест, която енергоемките предприятия трябва да поемат в резултат на регулаторните мерки по отношение на околната среда, по-специално на тези, които възникват в резултат на механизми за финансиране на преференциални тарифи за изкупуване. При подобен подход ще се пренебрегне и фактът, че политиката за държавната помощ допуска снизходителност по отношение на освобождавания от данъчно облагане над хармонизирано минимално ниво, тъй като поне в известна степен се гарантират условия на равнопоставеност при спазване на минималните ставки, приложими във всички държави-членки. Този аргумент няма връзка с тежестта, произтичаща от системите за преференциални тарифи за изкупуване, които не са хармонизирани и при които всяко отклонение от стандартните вноски може да доведе до нарушаване на конкуренцията.
(140)
Следователно липсата на правила относно намаляването на парафискалните налози не представлява пропуск, който е несъвместим с общ принцип на правото на ЕС и който може да бъде отстранен по аналогия със съществуващите правила относно намаленията на хармонизираните енергийни данъци.
(141)
Във всеки случай дори ако тези правила можеха да се прилагат по аналогия, механизмът за освобождаване не може да се счита за съвместим поради причините, изложени в съображения 129-133.
(142)
Комисията заключава, че не може да установи аналогия между механизма за освобождаване, за който е изпратено уведомление, и правилата за оценка на намаленията на хармонизирани енергийни данъци съгласно глава 4 от Насоките за околната среда и че вследствие на това механизмът за освобождаване не може да бъде одобрен въз основа на подобна аналогия.
5.3.3. Аналогия с член 25 от общия регламент за групово освобождаване
(143)
Комисията разгледа и въпроса дали може да одобри механизма за освобождаване въз основа на аналогия с член 25 от общия регламент за групово освобождаване.
(144)
Австрия поддържа становището, че различията между формулировката в глава 4 от Насоките за околната среда и член 25 от общия регламент за групово освобождаване предоставят известна възможност за одобряване на мярката по аналогия с член 25 от регламента. Австрия посочва, че точка 152 от Насоките за околната среда гласи, както следва:
„За да бъдат одобрени по член 87 от Договора за ЕО, облекченията или освобождаването от хармонизирани данъци, по-специално хармонизираните с Директива 2003/96/ЕО, трябва да бъдат съвместими със съответното прилагано законодателство на Общността и да съответстват на установените граници и условия в него.“,
(145)
докато член 25 от общия регламент за групово освобождаване гласи, както следва:
„Схемите за помощ за опазване на околната среда под формата на намаления на данъците за околната среда, изпълняващи условията на Директива 2003/96/ЕО, са съвместими с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 от Договора и се освобождават от задължението за уведомяване по член 88, параграф 3 от Договора, ако са изпълнени условията, определени в параграфи 2 и 3 от настоящия член“ (78).
(146)
Австрия прави заключението, че приложното поле на член 25 от регламента може да бъде по-широко от точка 152 от Насоките. Докато точка 152 от Насоките може да се прилага само за данъци, хармонизирани с директивата за енергийно данъчно облагане, според Австрия в член 25 от директивата се изисква механизмът за освобождаване да спазва само минималните нива за данъчно облагане, определени в директивата за енергийно данъчно облагане, дори ако това не е хармонизиран енергиен данък. Поради това член 25 от регламента може да се прилага за намаления на нехармонизирани данъци за околната среда, които могат да бъдат определени за съвместими, при условие че общата система за данъчно облагане спазва минималните нива за енергийно данъчно облагане. Австрия признава, че вноските, заплащани съгласно Закона за екологичната електроенергия, не представляват данък (79), но твърди, че механизмът за освобождаване, за който е изпратено уведомление, може да бъде оценен и одобрен по аналогия с разпоредбите за данъците за околната среда на член 25 от общия регламент за групово освобождаване.
(147)
Според Комисията обаче няма основание за аналогия с член 25 от общия регламент за групово освобождаване. Първо, правилата, които се прилагат по отношение на случая, не са сходни с тези, за които се твърди, че се прилагат по аналогия. Формулировката на член 25 от общия регламент за групово освобождаване показва ясно, че посоченият член се прилага само по отношение на данъци за околната среда, които са хармонизирани съгласно директивата за енергийно данъчно облагане. Следователно класификацията като енергиен данък е „условие“ за приложимостта на член 25 от регламента. Това тълкуване се подкрепя от факта, че от логиката на системата на общия регламент за групово освобождаване следва, че той не може да има приложно поле, което е по-широко от Насоките относно държавната помощ за опазване на околната среда, на които се позовава. Следователно член 25 очевидно се прилага само по отношение на енергийни данъци, хармонизирани с директивата за енергийно данъчно облагане. Както беше обяснено по-горе, вноските, заплащани съгласно Закона за екологичната електроенергия, не са данъци за околната среда, и разпоредбите на директивата за енергийно данъчно облагане не се прилагат за тях. Следователно разпоредбите, уреждащи енергийните данъци, не са сходни с разпоредбите, уреждащи австрийските преференциални тарифи за изкупуване. Второ, правилата, приложими по отношение на случая, не съдържат пропуск, който е несъвместим с общ принцип на правото на ЕС и който може да бъде отстранен по аналогия. Данъчните облекчения или подобни мерки, които не са обхванати от общия регламент за групово освобождаване, не се приемат автоматично за несъвместими с правото на ЕС: те просто трябва да спазват общото задължение за уведомяване по член 108 ДФЕС. След това могат да бъдат оценени и обявени за съвместими съгласно Насоките относно държавната помощ за опазване на околната среда или, в случай че Насоките не се прилагат, директно по член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Следователно правилата, приложими за оценката на австрийската схема за помощ, не съдържат пропуск, който е несъвместим с правото на ЕС.
(148)
Комисията стигна до заключението, че не може да направи аналогия между вноските, заплащани съгласно Закона за екологичната електроенергия, и хармонизираните енергийни данъци, посочени в член 25 от общия регламент за групово освобождаване, и че следователно не може да одобри механизма за освобождаване въз основа на подобна аналогия.
5.3.4. Съвместимост съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС
(149)
Комисията отбелязва, че Австрия не е представила твърдение, че механизмът за освобождаване може да се обяви за съвместим директно въз основа на член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Държавите-членки са длъжни да представят всички основания за съвместимост (80) и да доказват, че условията за съвместимост са изпълнени, като поради тази причина Австрия сама се е лишила от възможността да разчита на това основание за съвместимост.
(150)
Въпреки това Комисията разгледа въпроса дали може да обяви механизма за освобождаване за съвместим въз основа на това правно основание.
(151)
Член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС гласи, че „помощите, които имат за цел да улеснят развитието на някои икономически дейности или на някои икономически региони, доколкото тези помощи не засягат по неблагоприятен начин условията на търговия до степен, която противоречи на общия интерес“, могат да се приемат за съвместими с вътрешния пазар. Според съдебната практика Комисията може да обяви държавна помощ за съвместима с вътрешния пазар, ако помощта допринася за постигането на цел от общ интерес (81), необходима е за постигането на тази цел (82) и не засяга по неблагоприятен начин условията на търговия до степен, която противоречи на общия интерес.
(152)
Във връзка с това установена практика на Комисията е да могат да бъдат обявявани за съвместими мерки директно по член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС, ако те са необходими и пропорционални и ако положителното въздействие върху общата цел надвишава отрицателното въздействие върху конкуренцията и търговията (83). Комисията счита, че тук е уместно да бъдат поставени следните въпроси:
1.
Насочена ли е помощта към ясно определена цел от общ интерес?
2.
Разработена ли е помощта, така че да постига цел от общ интерес? По-специално:
а)
дали мярката за помощ е целесъобразен и необходим инструмент или има други, по-подходящи инструменти?
б)
съществува ли стимулиращо въздействие или, с други думи, дали помощта променя поведението на предприятията?
в)
дали мярката за помощ е пропорционална или, с други думи, може ли същата промяна в поведението да се постигне с по-малка помощ?
3.
Ограничено ли е нарушаването на конкуренцията и въздействието върху търговията, така че общата равносметка да бъде положителна?
(153)
Австрия твърди, че главната цел на мярката е опазването на околната среда. Както обаче беше доказано в съображения 126-129, механизмът за освобождаване не допринася за опазването на околната среда.
(154)
Освен това въздействие на мярката върху околната среда може да се постигне чрез общо увеличаване на преференциалните тарифи за изкупуване, което според Австрия няма да бъде възможно, без да се гарантира трайната конкурентоспособност на енергоемките предприятия посредством механизма за освобождаване, за който е изпратено уведомление. Както всъщност австрийските органи признават в представената от тях информация, целта на механизма за освобождаване е да се подобри конкурентоспособността на енергоемките предприятия в Австрия спрямо техните конкуренти в други държави-членки. В решенията си Комисията никога не е приемала, че подобна помощ има принос за цел от общ интерес.
(155)
Единственото изключение от тази практика е глава 4 от Насоките за околната среда. Но дори когато Комисията одобрява намаление на данък за околната среда, тя все пак изисква да се заплаща минимално ниво на данъчно облагане. Това означава, че общият принос за всички приходи от данъци на предприятието, което се възползва от данъчното облекчение, все пак се увеличава с всяка единица замърсяване. В настоящия случай положението е различно. Максималният размер на вноската е 0,5 % от нетната производствена стойност. Всякакви допълнителни единици замърсяване вече не се облагат с парафискалния налог. Така вноската за единица замърсяване намалява за всяка допълнителна единица. Следователно вместо да насърчава ефективността на ресурсите, системата предоставя стимул за използване на допълнителни ресурси.
(156)
Поради това Комисията счита, че помощта не оказва принос за цел от общ интерес.
(157)
Според съдебната практика „оперативна помощ, т.е. помощ, предназначена да облекчи предприятието от разходите, които обикновено би поемало самó в ежедневното управление или при обичайната си дейност, по принцип не попада в приложното поле на член 92, параграф 3 [сега член 107, параграф 3 от ДФЕС]“. (84) Както съдилищата посочват „Съгласно съответната съдебна практика въздействието на подобна помощ по принцип е, че нарушава конкуренцията в секторите, в които тя се предоставя, като въпреки това не е в състояние, поради своето естество, да постигне която и да е от целите на горепосочените изключения“ (85). В настоящия случай Комисията установява, че механизмът за освобождаване представлява оперативна помощ, тъй като тя освобождава получателите от част от техните разходи за обществени поръчки за електроенергия, които при нормални условия биха извършили в своята ежедневна дейност.
(158)
Поради това дори ако подобряването на конкурентоспособността беше цел от общ интерес, според Комисията оперативната помощ в никакъв случай няма да бъде подходящ инструмент на политиката за постигането на тази цел.
(159)
По отношение на данъците за околната среда Комисията е приела ограничено изключение от този принцип, което обаче преследва конкретна цел. Съгласно глава 4 от Насоките за околната среда, облекченията и освобождаването от данъци за околната среда за някои отрасли или категории предприятия се допускат, ако чрез тях може да се постигне приемане на по-високи данъци за други предприятия, като от това произтича цялостно подобряване на вътрешното поемане на разходите и се създават допълнителни стимули за подобряване на защитата на околната среда. В това отношение становището на Комисията е, че помощ от този тип може да бъде необходима за косвеното преодоляване на отрицателни външни въздействия чрез улесняване на въвеждането или на поддържането на сравнително високи национални данъци за околната среда.
(160)
Комисията обаче счита, че вноските за помощта за екологичната електроенергия, от които получателите ще бъдат освободени чрез схемата, за която е изпратено уведомление, не представляват данък за околната среда по смисъла на точка 70, параграф 14 и точка 151 от Насоките. Данъците са такси, които са постъпления в общия бюджет на държавата. Вноските, от които получателите ще бъдат освободени чрез схемата, за която е изпратено уведомление, не постъпват в общия бюджет на държавата. Те се използват изключително за финансиране на вноските за OeMAG, което подпомага производителите на екологична електроенергия чрез преференциални тарифи за изкупуване. Следователно тези вноски не представляват данък за околната среда.
(161)
Комисията счита, че всяко изключение от общото правило за несъвместимост на оперативна помощ, което е посочено в Насоките за околната среда, следва да се тълкува ограничително. Поради това, като изключение, глава 4 от Насоките трябва да бъде ограничена по отношение на данъците за околната среда.
(162)
Освен това, както беше обяснено по-горе, прилагането на глава 4 от Насоките по отношение на парафискалните налози ще противоречи на целите на тези правила и на директивата за енергийно данъчно облагане по отношение на хармонизираните енергийни данъци. Също така подобен подход би могъл да доведе до общо прилагане на тези разпоредби по отношение на парафискалните налози в областта на опазването на околната среда (например парафискални налози върху отпадъците или подобни). Подобно широко приложение излиза извън границите на приложното поле и целите на глава 4 от Насоките.
(163)
Поради това Комисията счита, че оперативна помощ под формата на намаления на парафискални налози не е подходящ инструмент за подобряване на защитата на околната среда. Досега Комисията никога не е прилагала условията от глава 4 от Насоките за околната среда по отношение на други видове такси и парафискални налози.
(164)
Комисията отбелязва, че размерът на данъка за околната среда, дори ако се прилага само намалената ставка, е пряко пропорционален на равнището на замърсяване, дължащо се на въпросните предприятия. В настоящия случай обаче вноската е ограничена до определено ниво. Всяко потребление, което надвишава това ниво, вече не се облага с данък. Този механизъм за освобождаване лишава парафискалния налог от всякакви стимули за поведение, ориентирано към ефективност на ресурсите.
(165)
Ако трябваше да се приеме, че оперативната помощ под формата на намаления на парафискални налози е подходящ инструмент на политиката, въпросната оперативна помощ щеше да бъде подложена на проверка за необходимост и пропорционалност така, както намаленията на нехармонизираните данъци за околната среда съгласно глава 4 от Насоките за околната среда (86), тъй като оценката на нехармонизираните данъци за околната среда съгласно глава 4 отразява общите принципи на подробния икономически анализ съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
(166)
Според тези разпоредби държавата-членка трябва да предостави информация за съответните отрасли или категории получатели, включени в освобождаването или облекченията, за положението на основните получатели във всеки засегнат отрасъл и за това как облагането с данъци може да спомогне за защита на околната среда. Освободените отрасли следва да бъдат надлежно описани и да бъде представен списък на най-големите получатели за всеки отрасъл (конкретно по отношение на оборот, пазарни дялове и размер на данъчната основа) (87). Въз основа на тази информация Комисията трябва да оцени дали облекченията или освобождаването от данък за околната среда са необходими и пропорционални. По отношение на необходимостта, изборът на получатели трябва да се основава върху обективни и прозрачни критерии, а данъкът за околната среда без намаляване да води до значително нарастване на производствените разходи, което да не може да бъде прехвърлено върху клиентите, без да доведе до големи намаления в продажбите (88). По отношение на пропорционалността държавата-членка трябва да докаже, че всеки отделен получател заплаща част от националното данъчно ниво, която в общи линии е равностойна на неговото представяне по отношение на околната среда, или минимум 20 % от националния данък, освен ако няма основание за по-нисък данък, както и че облекченията и освобождаванията подлежат на условието за сключени споразумения, насочени към постигането на цели, свързани със защитата на околната среда (89).
(167)
Въпреки че Комисията многократно изиска от Австрия да предостави посочената информация, Австрия не го направи (90). В резултат на това Комисията не беше в състояние да оцени дали помощта е необходима и пропорционална или как тя би могла да допринесе за опазването на околната среда.
(168)
И накрая, Австрия не успя също така да докаже, че механизмът за освобождаване ще има стимулиращо въздействие.
(169)
Съгласно съдебната практика оперативната помощ заплашва да наруши конкуренцията и да засегне търговията (91). В настоящия случай нарушаващото въздействие се засилва от факта, че предприятията, които отговарят на условията на механизма за освобождаване, вече получават оперативна помощ под формата на намалена ставка на енергийния данък. Предоставянето на втори вид оперативна помощ, която освен това не е ограничена във времето, ще доведе до нарушаване на конкуренцията и ще засегне търговията в степен, която противоречи на общия интерес.
(170)
Комисията заключава, че механизмът за освобождаване не може да бъде обявен за съвместим съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
5.4. Заключение
(171)
С оглед на представените по-горе съображения Комисията оцени схемата за помощ за производителите на екологична електроенергия и механизма за освобождаване на енергоемките предприятия. В решението си за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г. Комисията установи, че схемата за помощ за производителите на екологична електроенергия представлява държавна помощ, но тя е съвместима с вътрешния пазар. С решението беше открита официална процедура по разследване на механизма за освобождаване; сега Комисията установява, че тази мярка също представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС. Комисията обаче счита, че механизмът за освобождаване е същинска оперативна помощ и не отговаря на изискванията за нито едно от освобождаванията от общата забрана за държавна помощ, които се позволяват с ДФЕС.
Като взе предвид всички представени на вниманието ѝ факти, Комисията заключава, че държавната помощ, която Австрия възнамерява да предостави на енергоемките предприятия, трябва да се счита за несъвместима с вътрешния пазар,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ под формата на частично освобождаване от задължението за закупуване на екологична електроенергия, която Австрия възнамерява да предостави на енергоемките предприятия, е несъвместима с вътрешния пазар.
Следователно не се разрешава привеждането в действие на помощта.
Член 2
Австрия уведомява Комисията в срок от два месеца от нотифицирането на настоящото решение за мерките, предприети за неговото спазване.
Член 3
Адресат на настоящото решение е Република Австрия.
Съставено в Брюксел на 8 март 2011 година.
ROZHODNUTIE KOMISIE
z 8. marca 2011
o štátnej pomoci vo veci C 24/09 (ex N 446/08) - Štátna pomoc pre energeticky náročné podniky, zákon o ekoenergii, Rakúsko
[oznámené pod číslom K(2011) 1363]
(Iba nemecké znenie je autentické)
(Text s významom pre EHP)
(2011/528/EÚ)
EURÓPSKA KOMISIA,
so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie, predovšetkým na článok 108 ods. 2 prvý pododsek,
so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, a najmä na článok 62 ods. 1 písm. a),
po vyzvaní zúčastnených strán, aby predložili pripomienky v súlade s uvedenými článkami (1) so zreteľom na tieto pripomienky,
keďže:
1. POSTUP
(1)
Rakúsko 27. júna 2008 prostredníctvom predbežného oznámenia oznámilo svoj zámer zmeniť platný rakúsky zákon o ekoenergii, ktorý Komisia schválila v súčasnom znení v roku 2006 ako pomoc zlučiteľnú s jednotným trhom (2). Rakúsko 4. septembra 2008 oznámilo nové znenie zákona o ekoenergii, ktorý je predmetom tohto rozhodnutia Komisie.
(2)
Komisia listom z 28. októbra 2008 požiadala o doplňujúce informácie. Po zaslaní upomienky poslalo Rakúsko listom z 22. decembra 2008 dodatočné informácie. V nadväznosti na stretnutie so zástupcami Rakúska dňa 11. februára 2009 požiadala Komisia listom z 19. februára 2009 o ďalšie informácie, ktoré Rakúsko zaslalo v liste zo 17. marca 2009. Komisia požiadala v liste z 8. mája 2009 o doplňujúce informácie, ktoré Rakúsko zaslalo listami z 9. a 19. júna 2009.
(3)
Dňa 9. júla 2008 bola Komisii doručená sťažnosť Spolkovej komory práce Rakúska v súvislosti so zákonom o ekoenergii, ktorá sa týkala opatrenia zákona o ekoenergii v prospech energeticky náročných podnikov.
(4)
Dňa 22. júla 2009 prijala Komisia tzv. hybridné rozhodnutie, na základe ktorého boli schválené opatrenia v prospech výrobcov ekologickej elektrickej energie. Komisia vyhlásila tieto opatrenia za zlučiteľné s usmerneniami Spoločenstva o štátnej pomoci na ochranu životného prostredia (ďalej len „usmernenia o pomoci na ochranu životného prostredia“) (3), ale rozhodla o začatí formálneho konania s cieľom preskúmať mechanizmus oslobodenia od povinnosti nákupu v rámci zákona o ekoenergii pre energeticky náročné podniky (4).
(5)
Komisia listom z 23. júla 2009 informovala Rakúsko o tomto rozhodnutí a vyzvala ho, aby zaslalo všetky informácie potrebné na posúdenie tohto opatrenia.
(6)
Komisia uverejnila svoje rozhodnutie v Úradnom vestníku Európskej únie (5) a vyzvala zúčastnené strany, aby predložili svoje pripomienky k tomuto opatreniu.
(7)
Rakúsko listom z 19. augusta 2009 požiadalo o predĺženie lehoty, ktoré Komisia povolila listom z 9. septembra 2009. Rakúsko nakoniec zaslalo svoje pripomienky 8. októbra 2009.
(8)
Spolková komora práce Rakúska zaslala listom zo 7. októbra 2009 pripomienky k opatreniu v prospech energeticky náročných podnikov, ktoré boli Rakúsku predložené s výzvou na zaslanie pripomienok. Rakúsko predložilo svoje pripomienky 23. decembra 2009 a 23. apríla 2010 poskytlo ďalšie informácie.
(9)
Komisia listom z 21. júna 2010 a 19. júla 2010 požiadala Rakúsko o ďalšie informácie, ktoré boli zaslané 13. septembra 2010. Na žiadosť Rakúska sa 9. júla 2010 medzi Komisiou a zástupcami Rakúska uskutočnilo stretnutie.
(10)
Rakúsko listom z 24. novembra 2010 zdôraznilo význam zákona o ekoenergii pre Rakúsko a požiadalo o rozhodnutie v tejto veci do začiatku decembra 2010. Komisia na tento list odpovedala 7. decembra 2010. Dňa 9. decembra 2010 sa so zástupcami Rakúska uskutočnilo ďalšie stretnutie.
(11)
Listom z 30. decembra 2010 odstúpilo Rakúsko od svojich argumentov v prospech opatrenia predložených počas konania a požiadalo Komisiu o schválenie mechanizmu oslobodenia energeticky náročných podnikov od povinnosti nákupu. Komisia odpovedala na tento list 25. januára 2011.
2. PODROBNÝ OPIS OPATRENIA
(12)
Komisia svojím rozhodnutím z 22. júla 2009 schválila zmenené a doplnené znenie zákona o ekoenergii. Výnimku tvorí len § 22c tohto zákona, ktorý sa týka mechanizmu oslobodenia energeticky náročných podnikov od povinnosti nákupu. Z tohto dôvodu je tento opis obmedzený na tento mechanizmus.
2.1. Opis mechanizmu oslobodenia energeticky náročných podnikov od povinnosti nákupu
(13)
Podľa 3. časti zákona o ekoenergii vydáva Rakúsko jednému alebo viacerým podnikom licenciu na výkon povinnosti zúčtovacieho strediska pre ekoenergiu. Držiteľ licencie je zodpovedný najmä za nákup ekoenergie od výrobcov za pevnú cenu a jej predaj za pevnú cenu distribútorom elektrickej energie. Distribútori elektrickej energie sú povinní odoberať určité percento svojich celkových dodávok od zúčtovacieho strediska pre ekoenergiu; toto percento zodpovedá priemernému podielu ekoenergie z celkových zdrojov na výrobu elektrickej energie v Rakúsku.
(14)
Rakúsko v súčasnosti udelilo určenému zúčtovaciemu stredisku - Abwicklungsstelle für Ökostrom AG (OeMAG) - ako jedinému zúčtovaciemu stredisku licenciu platnú v celej krajine. OeMAG je akciová spoločnosť založená podľa súkromného práva, ktorú preveruje vymenovaný audítor. Spolkové ministerstvo Rakúska pre hospodárstvo a zamestnanosť a rakúsky úrad pre regulovanie energie E-Control GmbH vykonávajú nad OeMAG kontrolný dohľad. Podstatné prvky potrebné na vykonávanie opatrenia v prospech energeticky náročných podnikov (ako sú spôsoby distribúcie energie distribútorom, cena, ktorú platia obchodníci, a príspevok konečných spotrebiteľov) stanovia rakúske úrady vopred prostredníctvom zákona alebo vyhlášky. Spory medzi zúčastnenými podnikmi sa riešia súdnou cestou, nie správnym konaním.
(15)
OeMAG je akciová spoločnosť vo vlastníctve spoločností, medzi ktoré patria prevádzkovatelia prenosových sústav, banky a priemyselné podniky. Kým spoločnosť Verbund-APG vlastní 24,4 % akcií, spoločnosti VKW Netz AG, TIWAG Netz AG, CISMO GmbH, Oesterreichische Kontrollbank AG (OeKB), Investkreditbank AG a Smart Technologies vlastnia každá 12,6 % akcií OeMAG. Spoločnosť Verbund-APG je 100 % dcérska spoločnosť spoločnosti Verbund AG (Österreichische Elektrizitätswirtschafts-Aktiengesellschaft, Verbundgesellschaft), ktorej 51 % akcií vlastní Rakúska republika. VKW Netz AG patrí spoločnosti Illwerke AG, ktorej 95,5 % vlastní spolková krajina Vorarlbersko. Spoločnosť TIWAG-Netz AG je vo vlastníctve spoločnosti TIWAG AG, ktorá je zase v 100 % vlastníctve spolkovej krajiny Tirolsko; spoločnosť CISMO GmbH vlastní spoločnosť Oesterreichische Kontrollbank AG, ako aj prevádzkovatelia prenosových sústav a elektrárenské a plynárenské spoločnosti, Oesterreichische Kontrollbank AG (OeKB) je vo vlastníctve rakúskych bánk, Investkredit Bank AG je prevažne vo vlastníctve národných bánk a Smart Technologies je vo vlastníctve spoločnosti Siemens. Verejne kontrolovaní akcionári tak vlastnia 49,6 % a súkromne kontrolovaní akcionári 50,4 % akcií OeMAG. Komisia nemá nijaké dôkazy o tom, že verejne kontrolovaní akcionári môžu vykonávať kontrolu alebo minimálne spoločnú kontrolu OeMAG.
(16)
Na základe mechanizmu uvedeného v § 22c ods. 1 zákona o ekoenergii môžu energeticky náročné podniky svojich dodávateľov požiadať, aby im nedodávali ekoenergiu. Podmienkou je, aby energeticky náročné podniky predložili dôkaz, že:
a)
majú nárok na náhradu podľa zákona o vrátení spotrebných daní z energií a
b)
výdavky na ekoenergiu predstavujú minimálne 0,5 % čistej hodnoty ich výroby.
Túto výnimku udeľuje na základe žiadosti rakúsky úrad pre regulovanie energie Energie-Control GmbH.
(17)
Ak sa táto výnimka udelí, distribútor má zo zákona zákaz vyberať od týchto energeticky náročných spotrebiteľov dodatočné náklady za ekoenergiu.
(18)
V § 22c ods. 5 zákona o ekoenergii sa v tejto súvislosti uvádza, že „zmluvy medzi distribútormi elektrickej energie a (veľkými) odberateľmi (elektrickej energie) musia obsahovať povinné ustanovenie, že... distribútori nedodávajú ekoenergiu týmto konečným spotrebiteľom... a neprenášajú na nich dodatočné náklady na ekoenergiu. Akékoľvek zmluvné ustanovenia s opačným účinkom sú neplatné“ (6).
(19)
Ak bola energeticky náročnému podniku povolená výnimka pre povinnosť nákupu, musí podľa § 22c ods. 2 zákona o ekoenergii uhradiť OeMAG kompenzačnú sumu vo výške 0,5 % čistej hodnoty výroby za predchádzajúci kalendárny rok.
2.2. Zhrnutie obsahu rozhodnutia o začatí konania
(20)
Rakúsko vo svojom oznámení uviedlo, že je potrebné preskúmať mechanizmus oslobodenia bez ohľadu na všeobecnú schému štátnej pomoci v prospech výrobcov ekoenergie, pretože sa vzťahuje len na „súkromnoprávne zmluvné vzťahy“ medzi energeticky náročnými podnikmi a distribútormi elektrickej energie. Rakúsko tvrdilo, že toto oslobodenie nepredstavuje nijakú štátnu pomoc a že aj keby to tak bolo, táto pomoc by bola zlučiteľná podľa kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia.
(21)
Komisia však už vo svojom rozhodnutí o začatí konania dospela k záveru, že - pokiaľ ide o otázku existencie pomoci - „výnimku“ pre mechanizmus financovania nemožno posudzovať nezávisle od samotného mechanizmu financovania. Komisia usúdila, že „výnimka“ (oslobodenie) je podľa definície neoddeliteľne spätá s „pravidlom“ a mechanizmus výnimky je neoddeliteľnou súčasťou všeobecnej schémy, preto sa musí posudzovať podľa pravidiel o štátnej pomoci. Podľa právnych predpisov môžu navyše distribútori elektrickej energie, u ktorých tvoria vysoký podiel zákazníkov podniky s udelenou výnimkou, požiadať o oslobodenie od platby zásobovacích taríf, z čoho vyplýva, že táto schéma by pre OeMAG mohla viesť aj k priamym stratám, čo podporuje záver, že ide o štátnu pomoc (7).
(22)
Komisia vyjadrila pochybnosti o zlučiteľnosti mechanizmu oslobodenia s pravidlami štátnej pomoci. Z týchto dôvodov sa Komisia rozhodla začať v súvislosti s mechanizmom oslobodenia konanie vo veci formálneho zisťovania.
(23)
Keďže konečné rozhodnutie Komisie ešte nie je k dispozícii, poskytlo Rakúsko výhody mechanizmu výnimky (8) na základe plánovanej možnosti v dočasnom rámci Spoločenstva pre poskytovanie pomoci až do výšky 500 000 EUR na obdobie od 1. januára 2008 do 31. decembra 2010 (9). Komisia schválila schému: Obmedzená pomoc zlučiteľná so spoločným trhom podľa dočasného rámca Spoločenstva (Schéma Rakúska pre malé podpory) (N 47a/09) (10). Táto schéma sa môže uplatniť na podniky, ktoré sa k 1. júlu 2008 nenachádzali v ťažkostiach, a platí pre všetky hospodárske odvetvia s výnimkou odvetvia rybného hospodárstva a primárnej výroby poľnohospodárskych výrobkov. Na základe tohto opatrenie bola poskytnutá výhoda viac ako 2 000 podnikom.
3. STANOVISKO RAKÚSKA
(24)
Tak ako v predbežnom postupe notifikácie a počas notifikácie zastáva Rakúsko aj naďalej názor, že opatrenie v prospech energeticky náročných podnikov nepredstavuje štátnu pomoc, pretože sa netýka nijakých štátnych prostriedkov a nie je selektívne.
(25)
Aj keby mechanizmus oslobodenia predstavoval štátnu pomoc, mohol by sa vyhlásiť za zlučiteľný s jednotným trhom podľa kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia, článku 25 nariadenia Komisie (ES) č. 800/2008 zo 6. augusta 2008 o vyhlásení určitých kategórií pomoci za zlučiteľné s jednotným trhom podľa článkov 87 a 88 Zmluvy o ES (Všeobecné nariadenie o skupinových výnimkách) (11) a článku 17 smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca Spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny (12) (ďalej len „smernica o dani z energie“).
3.1. Štátne prostriedky a zodpovednosť
(26)
Pokiaľ ide o štátne prostriedky, Rakúsko sa domnieva, že zákon o ekoenergii je podobný nemeckému zákonu o obnoviteľných zdrojoch energie, ktorý podľa Rakúska nezaťažuje štátne prostriedky. Rakúsko v tejto súvislosti poukazuje na rozsudok Súdneho dvora vo veci PreussenElektra (13).
(27)
V prípade Rakúska existujú pri mechanizmoch oslobodenia v rámci zákona o ekoenergii a zákona o obnoviteľných zdrojoch energie tieto spoločné znaky:
a)
V oboch systémoch hradia dodatočné náklady vyplývajúce z garantovanej zásobovacej tarify dodávatelia elektriny, ktorí musia určitý podiel obnoviteľných energií nakupovať za pevnú cenu.
b)
V oboch systémoch nie sú dodávatelia povinní nakupovať ekoenergiu pre zákazníkov, ktorí sú oslobodení od povinnosti odberu ekoenergie.
c)
V oboch systémoch je stanovená požiadavka na nákup ekoenergie od výrobcov pre účastníkov trhu, ktorí nekonajú vo verejnom záujme; títo účastníci trhu sú zo zákona oprávnení previesť dodatočné náklady na dodávateľa elektriny, pričom sú príslušné záväzky týkajúce sa nákupu a cien stanovené zákonom.
d)
V oboch systémoch regulačný orgán zisťuje, či nedošlo k nadmernej kompenzácii podnikov, ktoré sú povinné nakupovať ekoenergiu od výrobcov.
(28)
Komisia vo svojom rozhodnutí o začatí konania v bodoch 42 až 48 uviedla, prečo a z akého hľadiska je posudzované opatrenie zlučiteľné s opatrením, o ktorom Súdny dvor rozhodol vo veci Essent (14). Rakúsko tento výsledok napadlo z týchto dôvodov:
a)
OeMAG nie je subjektom určeným štátom na vyberanie poplatkov. Rakúsko v tejto súvislosti znovu poukazuje na Nemecko, kde majú podľa jeho názoru prevádzkovatelia sietí rovnakú úlohu ako OeMAG.
b)
OeMAG je súkromný podnik a nepredstavuje verejnoprávnu spoločnosť, ako sú spoločnosti, na ktoré sa vzťahovali rozsudky vo veciach Air France (15) a Salvat Père (16). Rakúsko v tejto súvislosti zdôrazňuje, že štát nemá oprávnenie na vymenovanie členov správnej rady alebo dozornej rady ani právo veta v súvislosti s rozhodnutiami OeMAG alebo právomoci v oblasti dohľadu. Štát takisto nemá oprávnenie prevziať úlohu OeMAG.
c)
Pri právnych sporoch OeMAG sú príslušné všeobecné súdy.
d)
Jediná verejná kontrola, ktorej OeMAG podlieha, je dodatočná kontrola rakúskym dvorom audítorov.
e)
Zo štátneho rozpočtu sa nehradia prípadné straty OeMAG; úloha štátnych orgánov je obmedzená na stanovenie cien pre nákup a predaj ekoenergie. Štátny rozpočet tak nie je nijako zaťažený, ako to bolo vo veciach Sloman Neptun (17) a Pearle (18).
f)
Spoločnosť Energie-Control GmbH nemá v súvislosti s udelením výnimky podľa § 22c zákona o ekoenergii nijaký priestor na voľnú úvahu.
g)
Na celkovú sumu, ktorú zaplatili dodávatelia stredisku OeMAG, sa mechanizmus oslobodenia nevzťahuje. Mení sa len prerozdelenie tejto celkovej sumy medzi rôzne kategórie konečných spotrebiteľov.
3.2. Selektivita
(29)
Rakúsko uvádza, že výnimka pre energeticky náročné podniky nepredstavuje štátnu pomoc, pretože nie je selektívna.
(30)
Rakúsko pripomína, že energeticky náročné podniky môžu byť od financovania podpory výrobcov ekoenergie oslobodené len čiastočne. Museli by zaplatiť kompenzačnú sumu vo výške 0,5 % čistej hodnoty svojej výroby priamo stredisku OeMAG, čím by naďalej prispievali k financovaniu podpory výroby ekoenergie.
(31)
Rakúsko tvrdí so zreteľom na vec Adria-Wien Pipeline (19), že toto opatrenie nie je de jure vymedzené na konkrétne hospodárske odvetvia ani de facto selektívne. Aj keby nastal prípad selektivity prima facie, je v každom prípade oprávnený vzhľadom na logiku systému.
(32)
Selektivita de jure: Podľa zákona o ekoenergii sa poskytovanie pomoci nevzťahuje výlučne na niektoré hospodárske odvetvia alebo podniky určitej veľkosti ani nie sú stanovené iné selektívne kritériá. Rakúsko podporuje svoj výklad tvrdením, že z judikatúry nevyplýva nijaký náznak, že len stanovením konkrétnej čistej hodnoty ich výroby bude splnený atribút selektivity nevyhnutný pre existenciu štátnej pomoci. Rakúsko ďalej uvádza, že toto opatrenie nepredstavuje nijaké obmedzenia na konkrétne hospodárske odvetvia, ani pokiaľ ide o veľkosť podnikov alebo iné selektívne kritériá, a zdôrazňuje, že toto opatrenie sa na základe časovo vymedzenej schémy vzťahuje na 19 rôznych hospodárskych odvetví a približne 2 300 podnikov. Z tohto dôvodu nie je opatrenie de jure selektívne.
(33)
Selektivita de facto: Podľa Rakúska vysoký počet hospodárskych odvetví a podnikov, ktoré využívajú mechanizmus oslobodenia, a skutočnosť, že toto opatrenie nestanovuje nijaké obmedzenia pre konkrétne hospodárske odvetvia, veľkosť podnikov alebo iné selektívne kritériá, dokazujú, že toto opatrenie je de facto všeobecným opatrením. Toto stanovisko sa môže opierať aj o vec Adria-Wien Pipeline. Rakúsko uvádza, že Súdny dvor v tejto veci preskúmal čiastočné vrátenie prostriedkov za dane z energie podnikom, ktorých dane z energie predstavovali viac ako 0,35 % čistej hodnoty ich výroby. Súdny dvor uviedol: „[…] vnútroštátne opatrenia, ktoré stanovujú čiastočnú úhradu daní z energie na zemný plyn a elektrickú energiu, nepredstavujú štátnu pomoc v zmysle článkov 92 Zmluvy o ES […] [súčasný článok 107 ZFEÚ], ak sa poskytne všetkým podnikom v krajine bez ohľadu na predmet ich činnosti“ (20).
(34)
Odôvodnenie na základe logiky systému: Pokiaľ ide o štruktúru mechanizmu refinancovania a výnimky, Rakúsko konštatuje, že rozlišovanie strany financovania bolo stanovené paralelne k ostatným systémom financovania z daní a odvodov. Keďže toto rozlišovanie zohľadňuje udržateľnosť podnikov, zodpovedá logike systému, a nepredstavuje teda pomoc. Podľa Rakúska zastávala Komisia toto stanovisko aj v dvoch predchádzajúcich rozhodnutiach o štátnej pomoci (21).
(35)
Rakúsko ďalej poukazuje na to, že prínos pre životné prostredie na základe zákona o ekoenergii nebol ovplyvnený mechanizmom oslobodenia, keďže objem podpory pre výrobu ekoenergie sa neznížil. Len prostredníctvom zníženia nákladov na životné prostredie pre konkrétne podniky možno vytvoriť udržateľný mechanizmus financovania pre ekoenergiu, ktorý je nevyhnutný na zabezpečenie podpory výroby energie z obnoviteľných zdrojov.
3.3. Zlučiteľnosť
(36)
Pokiaľ ide o zlučiteľnosť, Rakúsko uvádza, že možno vytvoriť súvislosť medzi mechanizmom oslobodenia a kapitolou 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia.
(37)
Kapitola 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia (body 151 až 159) obsahuje pravidlá pre štátnu pomoc poskytovanú vo forme zníženia environmentálnych daní alebo oslobodenia od nich. Existujú dva druhy hodnotenia: štátna pomoc vo forme zníženia daní alebo oslobodenia od nich v prípade environmentálnych daní, ktoré patria do pôsobnosti práva Spoločenstva, sa považuje za zlučiteľnú s jednotným trhom, keď príjemcovia pomoci odvádzajú Spoločenstvu aspoň minimálnu daňovú sadzbu stanovenú v smernici o dani z energie (22). Ak sa stanoví opatrenie zníženia daní a oslobodenia od dane v prípade environmentálnych daní patriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva, ktoré presahujú rámec tejto minimálnej daňovej sadzby, alebo zníženia a oslobodenia v prípade environmentálnych daní, ktoré nepatria do pôsobnosti práva Spoločenstva, musia členské štáty predložiť podrobné údaje týkajúce sa nevyhnutnosti a primeranosti konkrétneho opatrenia.
(38)
V tejto súvislosti navrhuje Rakúsko paralelné uplatnenie kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia, ktorá sa vzťahuje na opatrenia vo forme zníženia environmentálnych daní alebo oslobodenia od nich. Podľa tvrdenia Rakúska možno toto opatrenia posudzovať najmä so zreteľom na ustanovenia týkajúce sa environmentálnych daní patriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva. Na tomto právnom základe možno mechanizmus oslobodenia vyhlásiť za zlučiteľný s jednotným trhom za predpokladu, že dané podniky naďalej platili minimálnu daňovú sadzbu stanovenú smernicou o dani z energie, t. j. 0,5 EUR/MWh, čo sa uskutočnilo aj v tomto prípade. Z toho vyplýva, že ďalšiu výnimku zo systému zásobovacích taríf vo forme čiastočného oslobodenia od platenia sumy na jeho financovanie možno považovať za zlučiteľnú s jednotným trhom, pretože zostávajúci podiel na financovanie podpory výroby ekoenergie predstavuje aj naďalej doplnenie k minimálnej dani z energie.
(39)
Podľa Rakúska vedie mechanizmus oslobodenia aspoň nepriamo k vyššej úrovni ochrany životného prostredia. V tejto súvislosti je mechanizmus oslobodenia potrebný na to, aby bolo možné celkovo zvýšiť túto sumu, ktorú platia spotrebitelia za ekoenergiu.
(40)
Rakúsko podporuje toto tvrdenie tým, že porovnáva znenie bodu 152 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia a článok 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách (23). Porovnaním znenia všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách vo viacerých jazykových verziách dospelo Rakúsko k záveru, že článok 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách je širší ako bod 152 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia: Kým zníženie environmentálnych daní podľa bodu 152 usmernení sa plne riadilo daňou z energií patriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva, z článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách možno odvodiť, že zníženie environmentálnych daní - ako je zníženie dane z elektriny podľa smernice o dani z energie - je oslobodené vtedy, keď spĺňa rozsah smernice o dani z energie (smernica 2003/96/ES). Z toho vyplýva, že predpisy stanovené v smernici o dani z energie týkajúce sa zníženia daní sú obsiahnuté v rámci mechanizmu oslobodenia pre energeticky náročné podniky. Logika, hodnotenie a regulačné prvky smernice o dani z energie a predpisy vzťahujúce sa na smernicu o dani z energie, ako je článok 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách, sa preto uplatňujú na navrhovaný mechanizmus oslobodenia. Mechanizmus oslobodenia, ako aj rakúsky systém vyúčtovania spotreby energie tak spĺňajú podmienky smernice o dani z energie a sú preto oprávnené podľa článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách, resp. zlučiteľné s jednotným trhom podľa článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách (24).
(41)
Rakúsko v tejto súvislosti pripomína, že členské štáty počas prípravy kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia reagovali kriticky. Ďalej sa Rakúsko odvoláva na Spoločný dokument o revízií usmernení Spoločenstva o štátnej pomoci na ochranu životného prostredia a smernice o dani z energie zo 7. decembra 2006. (25) V tomto spoločnom dokumente bolo jasne stanovené, že členské štáty potrebujú flexibilitu, aby mohli zavádzať zmysluplné rozlišovanie. K povahe a logike environmentálnych daní a odvodov patrili aj výnimky alebo odlišné sadzby. Členské štáty sa tak vyslovili za širší výklad usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia a všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách.
(42)
Rakúsko nakoniec podrobne uviedlo, že v ostatných členských štátoch platia podobné systémy, a zdôraznilo, že zákon o ekoenergii je z veľkej časti porovnateľný s ustanoveniami nemeckého zákona o obnoviteľných zdrojoch energie. Keďže sa rakúske energeticky náročné podniky nachádzajú v hospodárskej súťaži s podnikmi v iných členských štátoch (napr. Nemecko) a v tretích krajinách, je mechanizmus oslobodenia nevyhnutný, aby sa zabránilo znevýhodneniu v rámci medzinárodnej hospodárskej súťaže.
4. PRIPOMIENKY TRETÍCH STRÁN
(43)
Po začatí formálneho zisťovania predložila rakúska Spolková komora práce svoje pripomienky. Spolková komora práce, ktorá má 3,2 milióna členov, zastáva názor, že systém financovania zákona o ekoenergii zahŕňa štátnu pomoc. Takisto nesúhlasí so stanoviskom Rakúska o zlučiteľnosti mechanizmu oslobodenia pre veľkoodberateľov elektrickej energie s pravidlami štátnej pomoci. Spolková komora práce zdôrazňuje, že tento mechanizmus vedie k ďalšej záťaži pre malé a stredné podniky (MSP) a domácnosti, ktoré sú povinné znášať dodatočné náklady na ekoenergiu bez toho, aby boli hlavnými spotrebiteľmi. Táto situácia by viedla k narušeniu hospodárskej súťaže na úkor MSP.
(44)
Spolková komora práce poukazuje vo svojich pripomienkach na rozhodnutie Komisie zo 4. júla 2006 (26), v ktorom Komisia zásobovacie tarify označila za štátnu pomoc. Keďže sa právny rámec pre zásobovacie tarify odvtedy nezmenil, predstavuje systém podpory stanovený v zákone o ekoenergii v znení z roku 2008 aj naďalej štátnu pomoc. Z tohto dôvodu kladie Spolková komora práce otázku, ako môže Rakúsko zastávať iné stanovisko ako stanovisko uvedené v oznámení staršieho znenia zákona o ekoenergii.
(45)
Komora nesúhlasí s názorom Rakúska, že oslobodenie veľkoodberateľov od záväzkov týkajúcich sa nákupu, ako je uvedené v zákone o ekoenergii, možno stavať na rovnakú úroveň s prerozdeľovaním daní z energie. So zreteľom na predchádzajúce rozhodnutie Komisie o schválení prerozdelenia daní z energie by sa Rakúsko neoprávnene snažilo o schválenie mechanizmu oslobodenia pre veľkoodberateľov elektrickej energie. Spolková komora práce však zastáva názor, že tento paralelný postup je neprijateľný.
(46)
Prerozdelenie daní z energie predstavuje daňovú pomoc, ktorou sa má aspoň nepriamo dosiahnuť zlepšenie ochrany životného prostredia, kým oslobodenie energeticky náročných podnikov od povinnosti nákupu nemožno z dôvodu chýbajúcich politických cieľov pre oblasť životného prostredia zaradiť do usmernení na ochranu životného prostredia.
(47)
Keďže zákon o ekoenergii upravuje najmä oslobodenie veľkoodberateľov od takejto povinnosti nákupu, toto ustanovenie nemožno považovať za oslobodenie od dane alebo zníženie environmentálnej dane v zmysle kapitoly 4 usmernení pre pomoc v oblasti environmentálnej dane.
(48)
Aj keby sa kapitola 4 mohla uplatňovať analogicky, mechanizmus oslobodenia by nebol zlučiteľný s príslušnými ustanoveniami z týchto dôvodov: nepredpokladá sa obmedzenie tohto opatrenia na 10 rokov. Prípadný nárast výrobných nákladov v príslušných hospodárskych odvetviach (napr. v papierenskom, oceliarskom) možno presunúť na odberateľov, pretože cenová flexibilita je v súčasnej trhovej situácii dosť veľká. Mechanizmus oslobodenia tak nespĺňa podmienky stanovené v bode 158 písm. c) usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia.
(49)
Takéto oslobodenie tiež nie je primerané, pretože energeticky nároční spotrebitelia nemusia odoberať ekoenergiu, takže zavedenie alternatívnej energie za trhové ceny by sa oddiali. MSP a domácnosti by okrem toho museli samy niesť dodatočné náklady na produkciu ekoenergie, hoci spotrebúvajú len málo energie. Nie je tak splnená ani podmienka podľa bodu 159 písm. a) usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia.
(50)
Neexistovali by nijaké dohody v zmysle bodu 159 písm. c) usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia, ktorými by sa príslušní veľkoodberatelia energie zaviazali dosiahnuť ciele stanovené zákonom o ekoenergii. Mechanizmus oslobodenia napokon neslúži na to, aby veľkoodberateľov viedol k energetickej účinnosti alebo ekologickejšiemu využívaniu energie, ale práve naopak, odrádza ich od akejkoľvek účasti na dosiahnutí environmentálnych cieľov na úrovni EÚ.
(51)
Podľa Spolkovej komory práce je preto predmetný § 22 zákona o ekoenergii osobitnou prevádzkovou pomocou, ktorá nespadá do usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia, pretože pre životné prostredie nepredstavuje nijaký prospech. Vzhľadom na to, že táto pomoc nie je časovo obmedzená ani nemá zostupný charakter, postupne by viedla k narušeniu hospodárskej súťaže, a to najmä na úkor MSP, nemala by byť podľa Spolkovej komory práce schválená.
5. POSÚDENIE OPATRENIA O ŠTÁTNEJ POMOCI Z PRÁVNEHO HĽADISKA
(52)
Komisia preskúmala notifikované opatrenie na základe článku 107 a nasl. ZFEÚ a článku 61 a nasl. Dohody o EHP (27).
(53)
Komisia predovšetkým poukazuje, že uvedený zákon obsahuje dve samostatné opatrenia, ktoré podľa rozhodnutia Komisie z 22. júla 2009 podliehajú skúmaniu z právneho hľadiska o možnom poskytnutí pomoci (28). Zákon o ekoenergii predpokladá na jednej strane pomoc vo forme zásobovacích taríf v prospech výrobcov ekoenergie. Na druhej strane obsahuje zákon o ekoenergii doložku, podľa ktorej môžu byť energeticky náročné podniky - za určitých podmienok - (čiastočne) oslobodené od povinnosti platenia zásobovacích taríf. Komisia vo svojom rozhodnutí z 22. júla 2009 povolila zásobovacie tarify v prospech výrobcov ekoenergie ako pomoc zlučiteľnú s jednotným trhom, ale zároveň vyjadrila pochybnosti o zlučiteľnosti mechanizmu oslobodenia s pravidlami štátnej pomoci, a preto v súvislosti s touto časťou zákona o ekoenergii začala formálne zisťovanie. Komisia vo svojom rozhodnutí z 22. júla 2009 síce schválila podporu výrobcov ekoenergie ako štátnu pomoc zlučiteľnú s jednotným trhom, ale nezaujala konečné stanovisko k otázke, či oslobodenie energeticky náročných podnikov od povinnosti nákupu predstavuje štátnu pomoc a či je v takomto prípade mechanizmus oslobodenia v súlade s pravidlami štátnej pomoci. Tieto otázky boli predmetom formálneho zisťovania, ktoré predchádzalo tomuto záveru. Ako sa vysvetľuje ďalej, je klasifikácia prostriedkov prerozdelených prostredníctvom OeMAG výrobcom ekoenergie ako štátnych prostriedkov v rozhodnutí z 22. júla 2009 dôležitá pre vyčlenenie štátnych prostriedkov v rámci mechanizmu, ktorý oslobodzuje energeticky náročné podniky od povinnosti prispievania.
5.1. Existencia štátnej pomoci
(54)
Opatrenie predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, ak 1. je príjemca pomoci prostredníctvom tohto opatrenia zvýhodnený; 2. je toto opatrenie financované štátom alebo ak je poskytované zo štátnych prostriedkov; 3. toto opatrenie zvýhodňuje určité podniky alebo hospodárske odvetvia a 4. toto opatrenie môže ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a narúša hospodársku súťaž na jednotnom trhu alebo hrozí jej narušením.
5.1.1. Výhoda
(55)
Ak údajná výhoda vyplýva z oslobodenia alebo čiastočného oslobodenia od regulačných poplatkov, je potrebné objasniť, či štátne opatrenie v rámci právneho systému zvýhodňuje určité podniky alebo výrobné odvetvia v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ v porovnaní s ostatnými podnikmi, ktoré sa vzhľadom na účel predmetného opatrenia de jure a de facto nachádzajú v porovnateľnej situácii. (29)
(56)
V tomto prípade by sa daným opatrením získali od spotrebiteľov elektrickej energie príjmy na financovanie výroby ekoenergie. Energeticky náročné podniky sú de facto a de jure rovnocenné všetkým ostatným spotrebiteľom elektrickej energie, pretože všetky používajú elektrinu, ktorú získavajú od dodávateľov elektrickej energie, ktorí sú povinní nakupovať ekoenergiu v určitom objeme za zákonne alebo nariadením stanovenú pevnú sadzbu (zúčtovacia cena). V prípade neexistencie mechanizmu oslobodenia platia energeticky náročné podniky dodávateľom energie dodatočné náklady za ekoenergiu, čo sa odrazí na ich výdavkoch za elektrinu. Dodávatelia elektrickej energie takto presúvajú dodatočné náklady vyplývajúce z ich povinnosti nakupovať ekoenergiu od zúčtovacieho strediska. Ostatní spotrebitelia, ktorí sa nachádzajú v rovnakej skutkovej a právnej situácii, pretože všetci nakupujú elektrickú energiu, však túto možnosť nemajú. Z tohto dôvodu poskytuje mechanizmus oslobodenia energeticky náročným podnikom voči všetkým ostatným spotrebiteľom výhodu.
(57)
Na základe oslobodenia schváleného úradom E-Control GmbH však majú energeticky náročné podniky právo na nezásobovanie ekoenergiou a dodávatelia elektrickej energie majú v dôsledku svojej povinnosti nakupovať ekoenergiu od zúčtovacieho strediska zo zákona zakázané presúvať vznikajúce náklady na oslobodené podniky. Namiesto toho odvádzajú energeticky náročné podniky 0,5 % čistej hodnoty svojej výroby zúčtovaciemu stredisku.
(58)
Z tohto dôvodu vedie mechanizmus oslobodenia k tomu, že príspevok energeticky náročných podnikov k príjmom zúčtovacieho strediska pre ekoenergiu sa obmedzuje od určitej výšky. Podľa právnych predpisov sú preto oslobodené od poplatkov, ktoré by museli hradiť za bežných trhových podmienok. Z toho vyplýva, že podniky, ktoré môžu využívať mechanizmus oslobodenia, sú zvýhodnené.
(59)
Podľa informácií, ktoré predložilo Rakúsko, by táto úľava mohla ročne predstavovať až 44 miliónov EUR (30). Toto opatrenie preto pre tieto energeticky náročné podniky predstavuje výhodu.
5.1.2. Štátne prostriedky a zodpovednosť
Podľa ustálenej judikatúry možno zvýhodnenie považovať za štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ len vtedy, ak sa priamo alebo nepriamo poskytuje zo štátnych prostriedkov a ak využitie týchto prostriedkov možno priradiť štátu (31).
(60)
Rakúsko v tejto súvislosti predložilo dvojakú argumentáciu. Po prvé, prostriedky, ktoré kontroluje OeMAG, nemožno priradiť štátu. Po druhé - v prípade, že prostriedky kontrolované strediskom OeMAG predsa len možno priradiť štátu - straty príjmov OeMAG podmienené mechanizmom oslobodenia nepredstavujú nijaké straty štátnych prostriedkov, pretože pod referenčnou hodnotou OeMAG (t. j. na úrovni energeticky náročných spotrebiteľov a distribútorov elektrickej energie) nie je stanovená účasť štátu.
(61)
Komisia konštatuje, že mechanizmus oslobodenia pre energeticky náročné podniky znižuje príjmy zúčtovacieho strediska pre ekoenergiu - OeMAG -, pretože dodávatelia elektrickej energie nemusia nakupovať ekoenergiu pre energeticky náročné podniky, ktorým bola výnimka poskytnutá, a priame platby energeticky náročných podnikov stredisku OeMAG sú nižšie ako sumy, ktoré by stredisko OeMAG získalo, keby energeticky náročným podnikom nebola poskytnutá táto výnimka.
(62)
Komisia musí preto určiť, či prostriedky kontrolované zúčtovacím strediskom pre ekoenergiu - OeMAG - predstavujú na základe zákona o ekoenergii štátne prostriedky. Ak by to tak bolo, hodnotené opatrenie by viedlo k strate štátnych príjmov a muselo by sa financovať zo štátnych prostriedkov.
(63)
V prípade Essent (32) bola spoločnosť SEP, ktorej vlastníkmi boli rôzni holandskí výrobcovia elektrickej energie, poverená štátom v rámci hospodárskych služieb všeobecného záujmu vyberať poplatky uložené používateľom elektrickej siete. Podľa právnych predpisov mohla spoločnosť SEP využívať príjmy z týchto poplatkov len na zákonom stanovený účel, t. j. na zaplatenie neuhradených nákladov, ktoré elektrárenským spoločnostiam vznikli v rámci liberalizácie trhu s elektrickou energiou.
(64)
Na základe rozsudku Súdneho dvora predstavujú poplatky vyberané spoločnosťou SEP štátne prostriedky, pretože boli splnené tieto podmienky:
a)
Tarifný príplatok je poplatok, ktorý sa vyberá od súkromných podnikov na základe aktu orgánu verejnej moci (body 47 a 66 rozsudku).
b)
Spoločnosť SEP bola štátom v rámci vykonávania hospodárskych služieb vo verejnom záujme poverená vyberaním tohto poplatku (bod 68).
c)
Spoločnosť SEP nemá možnosť využívať príjmy z vyberania týchto poplatkov na iný účel, než je stanovený zákonom, a pri plnení tejto úlohy podlieha prísnej kontrole (bod 69).
(65)
Z tohto rozsudku zreteľne vyplýva, že prípad PreussenElektra nie je porovnateľný, pretože v nemeckom kontexte, ktorý posudzoval Súdny dvor, podľa rozsudku „… podniky neboli poverené štátom spravovať štátne prostriedky, ale mali povinnosť výkupu z vlastných finančných prostriedkov“ (33). Komisia na základe toho vo svojom rozhodnutí z 22. júla 2009 poznamenala, že v danom prípade bolo stredisko OeMAG zriadené a licencované rakúskym štátom a na základe štatútu bolo poverené úlohou spravovať prostriedky určené na podporu ekoenergie. Komisia na základe toho dospela k záveru, že súkromný charakter OeMAG nepostačuje na určenie toho, že toto opatrenie nepredstavuje pomoc. Komisia predovšetkým konštatovala, že oznámené opatrenie nie je porovnateľné so systémom PreussenElektra. Kým v rámci PreussenElektra bol obchodný vzťah medzi súkromnými spoločnosťami regulovaný bez zásahu sprostredkovateľského subjektu, stredisko OeMAG bolo na základe rakúskeho zákona o ekoenergii poverené vyberaním a prerozdelením prostriedkov určených na podporu produkcie ekoenergie.
(66)
Súdny dvor odlišuje tento prípad aj od vecí Pearle a PreussenElektra. V prípade Pearle nebolo použitie prostriedkov vyberaných profesijnou organizáciou zákonne stanovené, ale bolo súkromnou reklamnou kampaňou. V prípade PreussenElektra použili súkromní distribútori elektrickej energie, ktorí boli povinní nakupovať ekoenergiu za pevnú cenu, svoje vlastné prostriedky a nie príjmy pochádzajúce z poplatkov vyberaných pre štát (body 72 až 74).
(67)
Komisia musí preto preskúmať, či bolo stredisko OeMAG v tomto prípade podobne ako spoločnosť SEP poverené výberom a spravovaním týchto poplatkov zo strany štátu, alebo či OeMAG podobne ako v prípade PreussenElektra použilo vlastné prostriedky (34).
(68)
Existencia poplatkov: Komisia musí v prvom rade stanoviť, či prostriedky vyberané strediskom OeMAG predstavujú poplatky. Komisia v tejto súvislosti konštatuje, že § 10 a § 19 zákona o ekoenergii zaväzujú dodávateľov elektrickej energie k nákupu určitého množstva ekoenergie za cenu presahujúcu trhové ceny; táto cena je tzv. paušálna suma. Podľa § 22b zákona o ekoenergii stanovuje výšku paušálnej sumy každoročne Spolkové ministerstvo pre hospodárstvo a zamestnanosť; § 22b zákona o ekoenergii stanovuje štandardné hodnoty. Z tohto dôvodu predstavuje rozdiel medzi trhovou cenou za elektrickú energiu a paušálnou sumou stanovenou na základe aktu orgánu verejnej moci poplatok za elektrickú energiu. V danom prípade a na rozdiel od prípadu PreussenElektra sa táto suma nevypláca ostatným účastníkom trhu, ktorí sa zaoberajú bežnou obchodnou činnosťou, takže Súdny dvor vychádzal z toho, že v tomto prípade nejde o štátne prostriedky. V uvedenom prípade sa skôr vypláca subjektu, ktorý bol osobitne poverený vyberaním a prerozdeľovaním týchto prostriedkov, a to výhradne na účely verejného záujmu.
(69)
Poverenie súkromného subjektu vyberaním a správou poplatkov: Zákon o ekoenergii stanovuje, že tieto poplatky nesmie vyberať štát, ale právny subjekt, ktorý vlastní licenciu ako zúčtovacie stredisko pre ekoenergiu. OeMAG je v súčasnosti licencované zúčtovacie stredisko pre ekoenergiu v rámci celého územia Rakúska. Táto licencia poveruje OeMAG vykonávaním hospodárskej služby vo všeobecnom záujme, a to vyberať od všetkých dodávateľov elektrickej energie poplatky vo forme paušálnych súm.
(70)
Dodávatelia elektrickej energie môžu tieto poplatky vo všeobecnosti presunúť na spotrebiteľov a z hospodárskeho hľadiska možno vychádzať z toho, že to spravidla aj robia. Zákon o ekoenergii im však zakazuje presunúť tieto poplatky na energeticky náročné podniky, ktoré sú podľa § 22c zákona o ekoenergii oslobodené od povinnosti nakupovať ekoenergiu.
(71)
Komisia dospela k záveru, že stredisko OeMAG bolo štátom v rámci poskytovania hospodárskych služieb všeobecného záujmu poverené vyberaním a správou poplatkov.
(72)
Použitie prostriedkov na účel stanovený zákonom a kontrola prostriedkov: Komisia konštatuje, že OeMAG musí podľa § 23 zákona o ekoenergii spravovať príjmy pochádzajúce z paušálnej sumy na osobitnom bankovom účte. Finančné prostriedky, ktoré obsahuje tento účet, sa môžu používať výlučne na nákup ekoenergie. Stredisko OeMAG musí spolkovému ministrovi pre hospodárstvo a zamestnanosť a rakúskemu dvoru audítorov kedykoľvek poskytnúť prístup k všetkým záznamom týkajúcim sa tohto účtu. Bez ohľadu na vlastnícku štruktúru OeMAG je rakúsky dvor audítorov okrem toho podľa § 15 zákona o ekoenergii povinný vykonávať v OeMAG následné kontroly.
(73)
Komisia z toho vyvodzuje, že OeMAG musí tieto prostriedky používať na účel stanovený zákonom a štát vykonáva dôkladnú kontrolu v súvislosti s používaním týchto prostriedkov.
(74)
Z tohto dôvodu dospela Komisia k záveru, že - v súlade s prípadmi Essent a Steinike - prostriedky vyberané a spravované strediskom OeMAG predstavujú štátne prostriedky.
(75)
Rakúsko uviedlo množstvo argumentov, prečo je situácia OeMAG porovnateľná so situáciou v prípade PreussenElektra a nie so situáciou v prípade Essent. Z nasledujúcich odôvodnení je zrejmé, že tieto argumenty pri dôkladnejšom skúmaní neobstoja.
(76)
Komisia predbežne konštatuje, že Rakúsko porovnávalo zákon o ekoenergii s predchádzajúcim a súčasným nemeckým zákonom o obnoviteľných zdrojoch energie a že citovalo rozsudok Súdneho dvora vo veci PreussenElektra z 13. marca 2001 (35). Toto porovnanie však nie je pre predmetnú otázku relevantné. Komisia v tomto rozhodnutí hodnotí iba navrhované opatrenie a nebude vyhodnocovať nemeckú alebo inú porovnateľnú legislatívu, pretože každý prípad sa musí posudzovať individuálne podľa vlastných okolností. V každom prípade je so zreteľom na predložené argumenty potrebné skonštatovať, že rakúska legislatíva sa výrazne líši od nemeckého zákona, ktorý sa posudzoval v prípade PreussenElektra. V rozsudku PreussenElektra Súdny dvor rozhodol, že len výhody, ktoré poskytuje priamo štát alebo súkromná inštitúcia, ktorú vymenoval alebo zriadil štát, môžu zahŕňať štátne prostriedky. Súdny dvor ďalej rozhodol, že povinnosť súkromných spoločností dodávajúcich elektrickú energiu nakupovať elektrinu nevedie k priamemu alebo nepriamemu prenosu štátnych prostriedkov. Notifikovaný rámec preto nie je totožný s rámcom, ktorý sa posudzoval v rozsudku vo veci PreussenElektra. Komisia v rozhodnutí z 22. júla 2009 konštatovala, že rakúsky systém zahŕňa finančné prostriedky, ktoré možno pripísať štátu. Komisia predovšetkým konštatovala, že rakúsky systém sa od nemeckého systému líši v tom zmysle, že stanovuje sprostredkovateľskú organizáciu vymenovanú štátom (napr. OeMAG) a že štát sleduje a kontroluje vyberanie a prerozdelenie prostriedkov, ktoré spravuje táto organizácia. Komisia okrem toho konštatovala, že rakúsky systém by mohol umožniť aj priame platby stredisku OeMAG zo strany štátu.
(77)
V súvislosti s nemeckým zákonom o obnoviteľných zdrojoch energie je potrebné poznamenať, že skutočnosť, že Komisia toto opatrenie doteraz nepreskúmala a preto sa nebude zaoberať detailmi údajnej podobnosti medzi zákonom o ekoenergii a zákonom o obnoviteľných zdrojoch energie, nie je predmetom tohto oznámenia.
(78)
Rakúsko ďalej uvádza, že OeMAG je súkromný podnik a nie verejný orgán, ako spoločnosti, na ktoré sa vzťahovali rozsudky vo veciach Air France a Salvat Père. Rakúske orgány môžu vykonávať kontrolu OeMAG len prostredníctvom dodatočného preskúmania účtov a odňatia licencie.
(79)
Komisia v tejto súvislosti s odkazom na prípad Essent poznamenáva, že je irelevantné, či štát poverí vyberaním a správou týchto príjmov z nákupu súkromný alebo verejný subjekt. Z výkladu Súdneho dvora nie je jasné, či je spoločnosť SEP vo verejnom alebo súkromnom vlastníctve, takže to pre posúdenie nie je relevantné. Táto skutočnosť je v súlade s bodom 106 záverov generálneho advokáta Mengozziho vo veci Essent a s rozsudkom Súdneho dvora vo veci Steinike (36).
(80)
Skutočnosť, že OeMAG je súkromne riadený podnik, nevylučuje teda existenciu štátnych prostriedkov. Rozhodujúcou otázkou je skôr to, či bolo stredisko OeMAG poverené štátom, aby vyberalo a spravovalo poplatky.
(81)
Rakúsko ďalej uvádza, že zo štátneho rozpočtu sa nehradia nijaké prípadné straty strediska OeMAG a že úloha štátnych orgánov je obmedzená na stanovenie cien pre nákup a predaj ekoenergie. Štátny rozpočet tak nie je nijako zaťažený, ako to bolo vo veciach Sloman Neptun a Pearle.
(82)
Komisia v tejto súvislosti so zreteľom na prípad Essent poukazuje na skutočnosť, že prostriedky, ktoré majú k dispozícii súkromné inštitúcie poverené štátom na vyberanie a správu poplatkov, predstavujú štátne prostriedky. V súvislosti s tým je zníženie výšky poplatku vyberaného od konkrétnych podnikov, ktoré sú tento poplatok povinné hradiť, dostatočné na to, aby pre štát predstavovalo záťaž.
(83)
Pokiaľ ide o argument Rakúska, podľa ktorého spoločnosť Energie-Control GmbH nemá právomoc voľnej úvahy pri udeľovaní výnimky z povinnosti nákupu pre energeticky náročné podniky, Komisia poukazuje na vyjadrenia generálneho advokáta Mengozziho, ktorý v bode 109 svojich záverov vo veci Essent objasnil, že na posúdenie otázky, či konkrétne prostriedky predstavujú štátne prostriedky, je nepodstatné, či subjekt poverený štátom na vyberanie a správu poplatkov disponuje priestorom na voľné uváženie.
(84)
Pokiaľ ide o posledný argument Rakúska, že na celkovú sumu, ktorú dodávatelia elektrickej energie hradia stredisku OeMAG, sa nevzťahuje mechanizmus oslobodenia a že sa mení len prerozdelenie tejto celkovej sumy medzi jednotlivé kategórie spotrebiteľov, poukazuje Komisia na to, že skutočnosť, ktorú predstavuje vyrovnanie štátnych príjmov zvýšením štátnych príjmov z iných zdrojov, je z hľadiska využitia štátnych prostriedkov nepodstatná. Rozhodujúcim faktorom je skôr to, že podnik bol zvýhodnený a že toto zvýhodnenie vedie k stratám v štátnych príjmoch v súvislosti s týmto podnikom. Je samozrejmé, že štát musí na vyrovnanie týchto strát nájsť iné zdroje príjmov.
(85)
Komisia dospela k záveru, že skutková podstata v tomto prípade zodpovedá skutkovej podstate posudzovanej v prípadoch Essent a Steinike; všetky kritériá stanovené v uvedených prípadoch, ktoré sa týkajú existencie štátnych prostriedkov, boli splnené. V dôsledku toho je opatrenie, ktoré sa má posúdiť, financované zo štátnych zdrojov.
(86)
Použitie prostriedkov kontrolovaných strediskom OeMAG reguluje zákon o ekoenergii. Z tohto dôvodu možno použitie prostriedkov prisúdiť štátu.
(87)
Z uvedeného vyplýva, že v dôsledku mechanizmu oslobodenia dochádza k strate štátnych prostriedkov, čo možno pripísať štátu.
5.1.3. Selektivita opatrenia
(88)
Komisia poukazuje na možnosť, že toto opatrenie sa síce teoreticky javí z hľadiska podniku, ako aj z hľadiska hospodárskych odvetví ako neutrálne, ale v praxi môže byť selektívne.
(89)
Rakúsko tvrdí, že mechanizmus oslobodenia nepredstavuje štátnu pomoc, pretože nie je selektívny, ale predstavuje skôr všeobecné opatrenie, ktoré je dostupné všetkým podnikom a hospodárskym odvetviam. Rakúsko po prvé tvrdí, že hranica 0,5 % uvedená v notifikovanej schéme nezahŕňa nijaké obmedzenia pre konkrétne výrobné odvetvia, veľkosť podniku alebo iné selektívne kritériá (37). Po druhé Rakúsko konštatuje, že toto opatrenie sa de facto vzťahuje na 2 300 podnikov z 19 rôznych hospodárskych odvetví, čo poukazuje na to, že toto opatrenie je v skutočnosti k dispozícii všetkým podnikom a hospodárskym odvetviam.
(90)
Opatrenie je selektívne vtedy, keď zvýhodňuje len konkrétne podniky alebo výrobné odvetvia. Naproti tomu nie je selektívne, keď platí pre všetky podniky v krajine bez ohľadu na predmet ich činnosti.
(91)
Pokiaľ ide o prvé tvrdenie, Komisia konštatuje, že hranica 0,5 % nie je postačujúca na označenie notifikovanej schémy ako všeobecného opatrenia. Komisia naproti tomu konštatuje, že v dôsledku tejto hranice nemôžu z notifikovaného opatrenia profitovať všetky podniky v krajine.
(92)
Rakúsko tvrdí, že notifikované opatrenie je vyhradené podnikom, ktorých náklady sa v dôsledku ich príspevku na podporu ekoenergie zvýšili o viac ako 0,5 % čistej hodnoty ich výroby. Komisia konštatuje, že tieto podmienky definície energeticky náročných výrobných odvetví podľa článku 17 ods. 1 písm. a) smernice o dani z energie sa takmer zhodujú (38). Rakúsko však tvrdí, že táto hranica 0,5 % nepostačuje na to, aby sa mohlo notifikované opatrenie označiť za selektívne. Toto stanovisko podľa tvrdenia Rakúska podporuje rozsudok Súdneho dvora vo veci Adria-Wien. V tomto rozsudku posúdil Súdny dvor (čiastočné) vrátenie dane z energie poskytnuté podnikom, ktorých daň z energie presahovala 0,35 % ich čistej hodnoty výroby. Súdny dvor dospel k týmto záverom: „[…] vnútroštátne opatrenia, ktoré stanovujú čiastočnú úhradu daní z energie na zemný plyn a elektrickú energiu, nepredstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy o ES [súčasný článok 107 ZFEÚ], ak sa poskytnú všetkým podnikom v krajine bez ohľadu na predmet ich činnosti“ (39).
(93)
Komisia sa však domnieva, že tento rozsudok nevylučuje stanovenie selektívnosti so zreteľom na hranicu 0,5 % v tomto prípade. Komisia konštatuje, že v prípade tohto rozsudku ide o prejudiciálne rozhodnutie vydané na žiadosť rakúskeho súdneho dvora, v ktorom sa posudzoval súčasný režim vrátenia daní z energie. Rakúsky súdny dvor predložil dve otázky. Po prvé zisťoval, či vrátenie daní v rámci existujúcej schémy možno považovať za selektívne, keďže sa poskytuje výlučne podnikom vyrábajúcim hmotný majetok. Po druhé predložil (hypotetickú) otázku, ako by Súdny dvor posúdil vrátenie daní, ktoré sa neobmedzuje na podniky zamerané na výrobu hmotného majetku, ale poskytuje sa všetkým podnikom bez ohľadu na predmet ich činnosti.
(94)
Pokiaľ ide o prvú otázku, Súdny dvor konštatoval, že opatrenie je selektívne z dôvodu obmedzenia vrátenia daní podnikom vyrábajúcim hmotný majetok. Vzhľadom na hypotetický charakter druhej otázky, ako by Súdny posúdil vrátenie daní platné pre všetky hospodárske odvetvia, Súdny dvor odpovedal veľmi všeobecne. Konštatoval, že opatrenie je selektívne, keď zvýhodňuje konkrétne podniky alebo výrobné odvetvia, a neselektívne, keď sa poskytuje všetkým podnikom v krajine bez rozdielu (40). Súdny dvor nakoniec dospel k záveru, že vnútroštátne opatrenia nepredstavujú štátnu pomoc „… ak sa poskytujú všetkým spoločnostiam v tuzemsku nezávisle od predmetu ich činnosti“ (41). Súdny dvor však neuviedol, či sa opatrenie, ktoré podlieha hranici 0,35 %, podľa jeho názoru skutočne vzťahuje na všetky podniky. Túto skutočnosť konštatoval aj generálny advokát Jacobs vo svojich návrhoch k nadväzujúcemu rozsudku Súdneho dvora: „… Súdny dvor v rozsudku vo veci Adria-Wien nepreskúmal vplyv hranice 0,35 %“ (42). Súdny dvor nemusel posúdiť, či bol samotný mechanizmus oslobodenia (t. j. bez obmedzenia na podniky, ktoré vyrábajú prevažne hmotný majetok) de facto selektívny. Súdny dvor preto nevylúčil, že hranica 0,35 % by bola selektívna, keby viedla k tomu, že by toto opatrenie de facto neplatilo pre všetky podniky v krajine.
(95)
Komisia naproti tomu zastáva názor, že Súdny dvor poskytol isté dôvody domnievať sa, že podobná hranica by mohla byť selektívna, aj keby toto opatrenie prípadne platilo pre rad rôznych hospodárskych odvetví. Súdny dvor vo svojej odpovedi na druhú otázku predovšetkým konštatoval, že štátne opatrenie nemožno považovať za všeobecné hospodársko-politické opatrenie ani z dôvodu počtu zvýhodnených podnikov, ani z dôvodu rozmanitosti a významu hospodárskych odvetví, do ktorých tieto podniky patria (43). Komisia ďalej konštatuje, že veľké množstvo opatrení, ktoré sa netýkajú osobitného sektora, možno podľa judikatúry Súdneho dvora považovať za selektívne, keď sa - de facto - neposkytujú všetkým podnikom v krajine (44). Z uvedeného vyplýva, že aj opatrenia, ktoré sa poskytujú všetkým hospodárskym odvetviam, možno považovať za selektívne z toho dôvodu, že sa de facto neposkytujú všetkým podnikom v danej krajine.
(96)
Toto stanovisko bolo vyjadrené aj v rozhodnutí Komisie o náhrade dane z energie v Rakúsku (45). Rakúsko v nadväznosti na uvedený rozsudok Súdneho dvora rozšírilo toto opatrenie tak, že náhradu dane z energie mohli využívať podniky zo všetkých hospodárskych odvetví. Komisia však vo svojom hodnotení zmenenej a doplnenej schémy považovala toto opatrenie tak ako predtým za selektívne, pretože aj keď vrátenie daní platí formálne pre všetky podniky, de facto ho môžu využívať len podniky, ktoré v porovnaní so svojou čistou hodnotou výroby vykazujú vysokú spotrebu energie (46). Komisia dospela k záveru, že pri náhrade dane ide o protiprávnu (t. j. neohlásenú) štátnu pomoc, ktorá nie je zlučiteľná s jednotným trhom. (47)
(97)
Dôsledky rozhodnutia Komisie viedli neskôr k tomu, že rakúsky správny súd požiadal Súdny dvor o vydanie prejudiciálneho rozhodnutia (48). Otázky, ktoré predložil rakúsky správny súd sa týkali rozsahu platnosti protiprávnosti náhrady dane, a Súdny dvor nepodrobil aspekt selektívnosti opätovnému hodnoteniu. Tento aspekt bol naproti tomu predmetom pripomienok generálneho advokáta. Generálny advokát vo svojich návrhoch konštatoval: „… ako uvádza Komisia, priznanie práva na vrátenie len podnikom poskytujúcim služby (popri výrobných podnikoch) nevylúčených z okruhu oprávnených subjektov na základe uplatnenia hranice 0,35 % by len jednoducho rozšírilo tento okruh príjemcov pomoci. Nezbavovalo by však túto pomoc jej charakteru ako takého, keďže kritérium selektívnosti by aj naďalej zostalo zachované“ (49). Generálny advokát ďalej konštatoval: „Argumentácia Komisie uvedená v jej rozhodnutí z roku 2004, pokiaľ ide o selektívny charakter hranice 0,35 % obsiahnutej v novelizovanej schéme, je dostatočne presvedčivá…“ (50).
(98)
Komisia preto dospela k záveru, že hranica 0,5 % je v danom prípade selektívnym kritériom, ktorým sa uplatnenie notifikovaného opatrenia vymedzuje na energeticky náročné podniky, kým na energeticky nenáročné podniky sa toto opatrenie nevzťahuje. Bez ohľadu na počet hospodárskych odvetví, ktorým opatrenie poskytuje výhody, vedie samotná táto hranica k tomu, že notifikované opatrenie nie je prínosom pre všetky podniky v krajine. V dôsledku existencie tejto hranice je notifikované opatrenie selektívne.
(99)
Komisia tiež konštatuje, že mechanizmus oslobodenia podliehajúci skúmaniu môžu využiť iba tie podniky, ktorým sa vracajú dane podľa rakúskeho zákona o náhrade dane z energií, ktorý bol predmetom rozhodnutia Komisie o štátnej pomoci vo veci C-33/2003. Tvrdenie Komisie v tomto rozhodnutí platí aj v danom prípade.
(100)
Pokiaľ ide o druhý argument, ktorý predložilo Rakúsko, Komisia konštatuje, že notifikované opatrenie je selektívne aj z toho dôvodu, že sa de facto vzťahuje prednostne na obmedzený počet podnikov, ktoré vyrábajú konkrétny energeticky náročný tovar. Komisia konštatuje, že podľa judikatúry Súdneho dvora sa musí opatrenie preskúmať nie z hľadiska jeho cieľov alebo dôvodov, ale z hľadiska jeho vplyvu (51). Hoci toto opatrenie môžu formálne využívať všetky hospodárske odvetvia a podniky, možno ho považovať za selektívne, keď de facto nie je prospešné pre všetky podniky v krajine. Súdny dvor v tejto súvislosti konštatoval: „Ani z dôvodu veľkého počtu príjemcov, ani z dôvodu rôznorodosti a významu hospodárskych odvetví, do ktorých tieto podniky patria, [nemožno túto schému] považovať za všeobecné hospodársko-politické opatrenie.“ (52)
(101)
Komisia pri svojom skúmaní dospela k záveru, že notifikovaná schéma sa zameriava prednostne na veľmi málo podnikov vyrábajúcich predovšetkým tovar. Rakúsko v tejto súvislosti predložilo 9. septembra 2010 údaje, ktoré vychádzali z aktuálneho uplatňovania schémy s intenzitou pomoci pod hranicou vymedzujúcou notifikačnú povinnosť. Podľa týchto údajov požiadalo o uplatnenie tejto schémy z približne 300 000 rakúskych podnikov len asi 2 000 (t. j. menej ako 1 % všetkých rakúskych podnikov). V rámci súčasného uplatňovania tejto schémy využívajú približne 66 % prostriedkov podniky, ktoré pôsobia v oblasti „výroby tovaru“ (53). V súvislosti s tým, že Rakúsko by malo zvýšiť intenzitu pomoci nad hranice de minimis, ktoré v súčasnosti predbežné uplatňovanie schémy neprekračuje, Komisia ďalej konštatovala, že toto opatrenie sa pravdepodobne bude ešte viac zameriavať na podniky zaoberajúce sa výrobou tovaru. Dokazuje to aj skutočnosť, že na základe údajov, ktoré predložilo Rakúsko, by z vyššej intenzity pomoci malo prospech iba 12 podnikov, ako je to v rámci súčasne platného znenia úpravy, a že len dva z týchto podnikov pôsobia v odvetví dopravy, kým 10 z nich sa zameriava na výrobu tovaru (54).
(102)
Komisia na základe uvedených skutočností dospela k záveru, že notifikovaná schéma nebude nijakým prínosom pre väčšinu hospodárskych odvetví rakúskeho hospodárstva, alebo len v malej miere, kým zvýhodnené budú prevažne podniky pôsobiace v niektorom z týchto hospodárskych odvetví, konkrétne v oblasti výroby tovaru. Bez ohľadu na počet hospodárskych odvetví, v ktorých by podniky mohli z tohto opatrenia ťažiť, sa opatrenie zameriava predovšetkým na podniky vyrábajúce tovar a z tohto dôvodu ho možno považovať de facto za selektívne.
(103)
Na základe uvedeného dospela Komisia k záveru, že notifikovaný mechanizmus oslobodenia je selektívny, pretože na jednej strane predpokladá hranicu 0,5 %, prostredníctvom ktorej je toto opatrenie vyhradené pre energeticky náročné podniky, a tieto podniky sa na druhej strane zaoberajú predovšetkým výrobou tovaru.
(104)
Komisia konštatuje, že opatrenie napriek svojej selektívnej povahe nespĺňa podmienku selektivity, ak je z dôvodu svojej povahy alebo štruktúry systému, do ktorého patrí, oprávnené (55). Komisia konštatuje, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora musí príslušný členský štát predložiť dôkazy (56).
(105)
Podľa výkladu Súdneho dvora je potrebné rozlišovať medzi cieľmi, ktoré sú stanovené pre osobitný daňový režim a nie sú vlastné tomuto režimu, a na druhej strane mechanizmami vlastnými samotnému daňovému systému, ktoré sú nevyhnutné na realizáciu týchto cieľov. Do úvahy prichádzajú len uvedené mechanizmy, ktoré vyplývajú priamo zo základných alebo hlavných zásad daňového systému, do ktorého toto opatrenie patrí (57). Externé ciele sa musia posudzovať v rámci kontroly zlučiteľnosti (58).
(106)
Rakúsko zastáva názor, že cieľom rozlišovania súm podľa § 22c zákona o ekoenergii je zohľadniť kapacity podnikov v súvislosti s platbou dodatočných poplatkov. Na výhody pre životné prostredie uvedené v zákone o ekoenergii by mechanizmus oslobodenia nemal vplyv, keďže výška pomoci na podporu výroby ekoenergie by sa neznížila. Udržateľný mechanizmus financovania pre ekoenergiu, ktorý je nevyhnutný na zabezpečenie podpory výroby energie z obnoviteľných zdrojov, možno vytvoriť len prostredníctvom zníženia nákladov na životné prostredie pre konkrétne podniky.
(107)
Komisia v tejto súvislosti konštatuje, že vnútorným cieľom systému zriadeného na základe paušálnej sumy je získanie príjmov, ktoré by sa mali použiť najmä na podporu obnoviteľných zdrojov energie. Naproti tomu je cieľom mechanizmu oslobodenia zvýšiť konkurencieschopnosť energeticky náročných podnikov tým, že musia platiť nižšiu cenu za elektrickú energiu, a týmto spôsobom posilniť prijatie systému založeného na paušálnych sumách. Snaží sa tak dosiahnuť cieľ, ktorý nie je vlastný logike a vnútornej štruktúre systému.
(108)
Podľa judikatúry Súdneho dvora nemožno takýto externý cieľ použiť na odôvodnenie opatrenia z dôvodu jeho charakteru, resp. vnútornej štruktúry daňového systému. (59) Možno ho analyzovať len v kontexte posudzovania zlučiteľnosti (60).
(109)
Komisia konštatuje, že obom rozhodnutiam o štátnej pomoci, ktoré Rakúsko citovalo a o ktoré sa má opierať jeho argument o oprávnenosti mechanizmu oslobodenia na základe logiky a štruktúry systému, predchádzala iná situácia. Rozhodnutie N 271/06 o daňových predpisoch Dánska v súvislosti s prebytkom tepla bolo zamerané na zabezpečenie neutrality zdaňovania pri všetkých energetických výrobkoch, a nie na zlepšenie konkurencieschopnosti. Rozhodnutie N 860/06 o oslobodení od dane z energie v Nemecku pre energetické výrobky s dvojitým účelom použitia vychádzalo zo zásady zdaňovať energetické výrobky používané len na kúrenie alebo ako palivo.
(110)
Z uvedeného vyplýva, že notifikované oslobodenie energeticky náročných výrobných odvetví nie je odôvodnené charakterom alebo štruktúrou systému, do ktorého patrí.
(111)
V dôsledku toho Komisia dospela k záveru, že notifikované opatrenie spĺňa podmienku selektivity, pretože je de facto selektívne a nie je odôvodnené charakterom a štruktúrou systému.
5.1.4. Narušenie hospodárskej súťaže a vplyv na obchod
(112)
Príjemcovia opatrenia, ktoré podľa Komisie predstavuje prevádzkovú pomoc, pôsobia prevažne v oblasti výroby energeticky náročného tovaru, ako sú výrobky z kovu alebo papiera (61). V týchto hospodárskych odvetviach prebieha obchod medzi členskými štátmi a podniky sú v konkurenčnom vzťahu s podnikmi z ostatných členských štátov. Z tohto dôvodu môže uvedené opatrenie narušiť hospodársku súťaž a ovplyvniť obchod na jednotnom trhu.
5.1.5. Záver
(113)
Komisia dospela k záveru, že mechanizmus oslobodenia predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, pretože má za následok pokles štátnych príjmov, čo energeticky náročným podnikom prináša selektívnu výhodu. Toto opatrenie by následne mohlo mať vplyv na obchod medzi členskými štátmi a narušiť hospodársku súťaž na jednotnom trhu.
5.2. Oprávnenosť pomoci
(114)
Rakúsko sa zaviazalo, že táto pomoc sa nebude realizovať pred schválením zo strany Európskej komisie. Rakúsko notifikovalo opatrenie pred jeho realizáciou, čím splnilo svoju povinnosť podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ (62).
5.3. Preskúmanie zlučiteľnosti pomoci s jednotným trhom
(115)
Komisia môže štátnu pomoc vyhlásiť za zlučiteľnú s jednotným trhom na základe článku 107 ods. 3 ZFEÚ. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora musí členský štát predložiť dôkaz, že je toto opatrenie zlučiteľné s jednotným trhom (63).
(116)
Komisia má vo veciach, ktoré sa týkajú pomoci podľa článku 107 ods. 3 ZFEÚ, veľký priestor na voľnú úvahu (64). Pri vykonávaní svojich právomocí vydala usmernenia a oznámenia, v ktorých sú stanovené kritériá, podľa ktorých možno určité typy pomoci vyhlásiť na základe článku 107 ods. 3 ZFEÚ za zlučiteľné s jednotným trhom. Komisia je podľa ustálenej judikatúry viazaná usmerneniami a oznámeniami, ktoré vydala v oblasti kontroly štátnej pomoci, pokiaľ sa neodchyľujú od ustanovení ZFEÚ a pokiaľ ich uznali členské štáty (65).
(117)
V prvom rade je preto potrebné preskúmať, či notifikovaná pomoc patrí do pôsobnosti jedného alebo viacerých usmernení alebo oznámení a či ju možno považovať za zlučiteľnú s jednotným trhom, pretože spĺňa stanovené kritériá zlučiteľnosti.
(118)
Rakúsko tvrdí, že notifikované opatrenie patrí do pôsobnosti usmernení Spoločenstva o štátnej pomoci na ochranu životného prostredia (66), resp. že sa tieto usmernenia majú náležite uplatniť. Rakúsko okrem toho zastáva názor, že táto pomoc patrí do pôsobnosti všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách (67).
(119)
Existujú však jasne definované situácie, v ktorých možno poskytnúť prevádzkovú pomoc. Prevádzkovú pomoc je možné poskytnúť najmä v podobe zníženia daní za určitých podmienok na základe kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia (68) alebo článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách (69). Opatrenia možno ďalej preskúmať za určitých podmienok bezprostredne na základe článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ.
5.3.1. Usmernenia o pomoci na ochranu životného prostredia
(120)
Pôsobnosť usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia je definovaná takto (70):
„(58)
Tieto usmernenia sa uplatňujú na štátnu pomoc na ochranu životného prostredia. Uplatňujú sa v súlade s ostatnými politikami Spoločenstva o štátnej pomoci, inými ustanoveniami Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva a Zmluvy o Európskej únii a právnymi predpismi prijatými podľa týchto zmlúv.
(59)
Tieto usmernenia sa vzťahujú na pomoc (24) na podporu ochrany životného prostredia vo všetkých odvetviach, ktoré sa riadia Zmluvou o ES. Vzťahujú sa aj na odvetvia, ktoré podliehajú osobitným pravidlám Spoločenstva o štátnej pomoci (oceliarstvo, lodiarstvo, motorové vozidlá, syntetické vlákna, doprava, uhlie, poľnohospodárstvo a rybné hospodárstvo), pokiaľ nie je v týchto osobitných pravidlách uvedené inak.“
(121)
Podľa bodu 70 číslo 1 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia ochrana životného prostredia znamená každú činnosť určenú na nápravu škôd alebo predchádzanie škodám fyzického okolia alebo prírodných zdrojov vlastnými činnosťami príjemcu, na zníženie rizika takejto škody alebo na podporu efektívnejšieho využívania prírodných zdrojov vrátane opatrení na úsporu energie a využívania obnoviteľných zdrojov energie. Z bodu 151 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia vyplýva, že opatrenia, ktoré aspoň nepriamo prispievajú k zlepšeniu úrovne ochrany životného prostredia, patria do pôsobnosti usmernení na ochranu životného prostredia.
(122)
Rakúsko zastáva názor, že mechanizmus oslobodenia nepriamo prispieva k ochrane životného prostredia z dvoch dôvodov: Tento mechanizmus je na jednej strane základnou podmienkou na zabezpečenie politickej podpory na vyššej úrovni pre zvýšenie paušálnej sumy, ktoré je potrebné na financovanie ďalšej expanzie výroby elektriny z obnoviteľných zdrojov energie, a na druhej strane podnecuje vyššie ceny za spotrebu energie, čo poskytuje stimul pre energeticky účinnejšie konanie.
(123)
Komisia v súvislosti s prvým tvrdením konštatuje, že medzi paušálnou sumou a zvýšením výroby elektriny z obnoviteľných zdrojov energie neexistuje nevyhnutná súvislosť. Rakúsko je na základe smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/28/ES z 23. apríla 2009 o podpore využívania energie z obnoviteľných zdrojov energie a o zmene a doplnení a následnom zrušení smerníc 2001/77/ES a 2003/30/ES (ďalej len „smernica o obnoviteľných zdrojoch energie“) (71) povinné zvýšiť svoju výrobu elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov. Rakúsko sa však môže samostatne rozhodnúť o jej financovaní. Mohlo by použiť napr. aj daňové príjmy. Mechanizmus oslobodenia preto nie je potrebný na zvýšenie výroby elektriny z obnoviteľných zdrojov energie.
(124)
V súvislosti s druhým tvrdením Komisia konštatuje, že mechanizmus oslobodenia funguje ako spôsob prerozdeľovania. Priemerná cena za elektrinu, ktorú platia energeticky náročné podniky, sa znižuje s každou ďalšou spotrebovanou kWh, ktorá presahuje stanovenú hranicu. Namiesto toho, aby sa vytvoril stimul na podporu energetickej účinnosti, vedie mechanizmus oslobodenia skôr k jej zníženiu.
(125)
Komisia preto dospela k záveru, že mechanizmus oslobodenia nepatrí do pôsobnosti usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia.
(126)
Aj keby toto opatrenie patrilo do pôsobnosti usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia, čo v tomto prípade neplatí, Komisia konštatuje, že ho nemožno vyhlásiť za zlučiteľné s jednotným trhom, pretože neboli splnené podmienky uvedené v kapitole 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia.
(127)
V kapitole 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia sa v súvislosti s posudzovaním zlučiteľnosti rozlišuje medzi environmentálnymi daňami, ktoré patria, resp. nepatria do pôsobnosti práva Spoločenstva. Parafiškálna daň v podobe paušálnej sumy predstavuje environmentálnu daň, ktorá nie je regulovaná na úrovni Únie. Komisia v tejto súvislosti poznamenáva, že v smernici o obnoviteľných zdrojoch energie sú pre obnoviteľné zdroje energie stanovené záväzné ciele, avšak členské štáty sa môžu samostatne rozhodnúť, akým spôsobom tieto ciele dosiahnu.
(128)
Mechanizmus oslobodenia by sa mal preto preskúmať podľa pravidiel pre environmentálne dane, ktoré nepatria do pôsobnosti práva Spoločenstva podľa kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia (72).
(129)
Podľa týchto ustanovení musí členský štát predložiť informácie o hospodárskych odvetviach alebo kategóriách príjemcov pomoci, na ktorých sa vzťahuje oslobodenie/zníženie, o situácii hlavných príjemcov pomoci v každom príslušnom hospodárskom odvetví, ako aj o spôsobe, akým toto zdanenie prispieva k ochrane životného prostredia. Zvýhodnené hospodárske odvetvia by mali byť riadne opísané a mal by byť poskytnutý zoznam najväčších príjemcov v každom hospodárskom odvetví (posudzovať najmä obrat, trhový podiel a výšku daňového základu) (73). Komisia musí na základe týchto informácií preskúmať, či je zníženie environmentálnych daní alebo oslobodenie od nich nevyhnutné a primerané. Pokiaľ ide o kritérium nevyhnutnosti, výber príjemcov pomoci musí byť založený na objektívnych a transparentných kritériách; neznížená environmentálna daň musí viesť k podstatnému zvýšeniu výrobných nákladov, ktoré nemôže byť prenesené na spotrebiteľov bez toho, aby viedlo k významnému zníženiu predaja (74). Pokiaľ ide o primeranosť pomoci, každý členský štát musí preukázať, že každý príjemca zaplatil časť vnútroštátnej dane, ktorá je všeobecne ekvivalentná environmentálnej výkonnosti každého jednotlivého príjemcu, že odvádza minimálne 20 % vnútroštátnej dane, pokiaľ sa nemôže odvodiť nižšia sadzba, a že úľavy alebo oslobodenia sú podmienené uzavretím dohôd zameraných na dosiahnutie cieľov v oblasti ochrany životného prostredia (75).
(130)
Komisia však konštatuje, že Rakúsko ani napriek viacerým výzvam Komisie nepredložilo uvedené informácie (76). Následne nemohla Komisia preskúmať, či je táto pomoc nevyhnutná a primeraná, alebo akým spôsobom prispieva k ochrane životného prostredia.
5.3.2. Analógia s kapitolou 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia
(131)
Vzhľadom na skutočnosť, že notifikovaný mechanizmus oslobodenia ani nepriamo neprispieva k ochrane životného prostredia, Komisia ďalej skúmala, či by mohla schváliť mechanizmus oslobodenia podľa kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia.
(132)
Rakúsko zastáva názor, že mechanizmus oslobodenia by sa mohol preskúmať podľa predpisov o znížení daní z energie patriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva v bodoch 152 a 153 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia. Komisia v tejto súvislosti pripomína, že v kapitole 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia sú uvedené dva typy skúmania zníženia environmentálnych daní, ktoré by mohli viesť k rôznym záverom. Kapitola 4 v prvom rade obsahuje ustanovenia o znížení daní z energie patriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva v rámci smernice o dani z energie, ktoré je možné bez ďalšieho skúmania vyhlásiť za zlučiteľné s jednotným trhom za predpokladu, že boli dodržané minimálne daňové sadzby stanovené v smernici o dani z energie. Kapitola 4 ďalej obsahuje osobitné pravidlá na overovanie zníženia environmentálnych daní, ktoré nepatria do pôsobnosti práva Spoločenstva, ako aj zníženia daní z energie patriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva, ktoré sú nižšie ako minimálne daňové sadzby stanovené v smernici o dani z energie. Podľa týchto pravidiel musí členský štát okrem iného poskytnúť podrobné informácie o nevyhnutnosti a primeranosti konkrétneho opatrenia. Rakúsko tvrdí, že Komisia by mohla schváliť mechanizmus oslobodenia pre parafiškálne poplatky na základe toho, že zvýhodnené podniky platia prinajmenšom minimálne sumy v rámci rakúskej dane z energie.
(133)
Komisia konštatuje, že v jej predchádzajúcich rozhodnutiach, resp. v judikatúre európskych súdov neexistujú nijaké precedensy, pri ktorých by sa uplatnili pravidlá na skúmanie daní z energie patriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva podľa kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia analogicky ako v prípade parafiškálnych poplatkov.
(134)
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora možno normu práva EÚ uplatňovať analogicky v prípade, ak boli splnené obe tieto podmienky: po prvé, pravidlá uplatniteľné na jednotlivé skutkové podstaty musia podstatne zodpovedať pravidlám, ktorých analogické uplatnenie sa požaduje. Po druhé, pravidlá uplatniteľné na skutkové podstaty musia obsahovať právne vákuum nezlučiteľné so všeobecnou zásadou práva EÚ, ktoré je možné odstrániť prostredníctvom analogického uplatňovania (77). Za týchto podmienok sa Komisia domnieva, že analógiu možno v práve EÚ uplatňovať len vo výnimočných prípadoch.
(135)
Po prvé, pravidlá uplatniteľné na jednotlivé skutkové podstaty musia podstatne zodpovedať pravidlám, ktorých analogické uplatnenie sa požaduje. Keďže kapitola 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia stanovuje oslobodenie, resp. zníženie environmentálnej dane, musia pravidlá týkajúce sa notifikovaných daní v rámci zákona o ekoenergii podstatne zodpovedať pravidlám uplatniteľným na environmentálnu daň.
Komisia však konštatuje, že právna situácia existujúca podľa práva EÚ v súvislosti s environmentálnymi daňami nie je porovnateľná so situáciou v oblasti parafiškálnych poplatkov podľa práva EÚ. Právo EÚ nestanovuje osobitné pravidlá pre parafiškálne poplatky, stanovuje však osobitné pravidlá pre výber environmentálnych daní. Ide najmä o minimálne sumy stanovené smernicou o dani z energie, ako aj o oslobodenia od platby týchto minimálnych daňových sadzieb vyplácaných na základe podmienok stanovených v kapitole 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia a článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách. Pokiaľ ide o parafiškálne poplatky, Komisia konštatuje, že neexistujú pravidlá na oslobodenie alebo zníženie týchto poplatkov ani pravidlá, ktoré by sa vzťahovali na minimálne sadzby.
(136)
Komisia preto dospela k záveru, že parafiškálne poplatky stanovené v rámci rakúskej úpravy nepodliehajú nijakým pravidlám, ktoré by zodpovedali pravidlám pre environmentálne dane platným podľa práva EÚ.
(137)
Po druhé, pravidlá uplatniteľné na skutkovú podstatu musia obsahovať právne vákuum, ktoré je nezlučiteľné so všeobecnou zásadou práva EÚ a ktoré možno odstrániť prostredníctvom analogického uplatňovania.
(138)
Opatrenia, ktoré nepatria do pôsobnosti usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia, však môžu byť preskúmané podľa článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ. Komisii sa teda nepodarilo v usmerneniach o pomoci na ochranu životného prostredia určiť takéto právne vákuum, ktoré by odôvodnilo posúdenie notifikovaného opatrenia na základe uplatňovania analogického posudzovania. Tento záver platí pre oba scenáre, pre analógie, ktoré sa týkajú daní patriacich a nepatriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva.
(139)
Nedostatok pravidiel pre oslobodenie od parafiškálnych poplatkov nemohla odstrániť analógia s existujúcimi pravidlami podľa práva EÚ pre zníženie daní z energie. Komisia v tejto súvislosti konštatuje, že analogické uplatňovanie pravidiel pre zníženie daní z energie patriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva aj na parafiškálne poplatky, ktoré nepatria do pôsobnosti práva Spoločenstva by znamenalo, že podniky by mohli pozastaviť vyplácanie minimálnej daňovej sadzby v rámci smernice o dani z energie prostredníctvom platby takýchto parafiškálnych poplatkov. Takýto prístup preto nie je v súlade s účelom smernice o dani z energie. Komisia sa domnieva, že minimálne sadzby smernice o dani z energie boli stanovené len na účely uplatnenia v rámci systému daní z energie patriaceho do pôsobnosti práva Spoločenstva. Ich uplatnenie vo funkcii kritéria mimo oblasti patriacej do pôsobnosti práva Spoločenstva by viedlo k uplatňovaniu, ktoré sa nepredpokladalo. Minimálne sadzby zjavne neboli určené s cieľom stanoviť celkové zaťaženie, ktoré by mali znášať energeticky náročné podniky na základe environmentálnych regulačných opatrení, ako to vyplýva najmä z mechanizmov financovania pre zásobovacie tarify. Pri takomto prístupe by sa takisto nezohľadnila skutočnosť, že politika v oblasti štátnej pomoci akceptuje zhovievavý prístup v súvislosti s oslobodením od dane nad rámec minimálnej sadzby patriacej do pôsobnosti práva Spoločenstva z dôvodu, že prostredníctvom dodržiavania minimálnych sadzieb platných vo všetkých členských štátoch sa aspoň do určitej miery zabezpečí rovnaké zaobchádzanie. Tento argument však neplatí na zaťaženie vyplývajúce zo systémov zásobovacích taríf nepatriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva, v prípade ktorého môže prostredníctvom odchýlky od štandardných príspevkov dôjsť k narušeniu hospodárskej súťaže.
(140)
Z uvedeného vyplýva, že nedostatok pravidiel týkajúcich sa zníženia parafiškálnych poplatkov nepredstavuje právne vákuum, ktoré nie je zlučiteľné so zásadou práva EÚ a ktoré možno odstrániť prostredníctvom vyvodenia analógie k existujúcim pravidlám o znížení dane z energie patriacej do pôsobnosti práva Spoločenstva.
(141)
Aj keby bolo analogické uplatnenie možné, mechanizmus oslobodenia z dôvodov uvedených v odôvodneniach 129 až 133 v nijakom prípade nemožno považovať za zlučiteľný.
(142)
Komisia z uvedeného vyvodzuje, že medzi notifikovaným mechanizmom oslobodenia a pravidlami na overenie zníženia dane z energie patriacej do pôsobnosti práva Spoločenstva neexistuje podľa kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia nijaká analógia a mechanizmus oslobodenia preto na základe takejto podobnosti nie je možné schváliť.
5.3.3. Analógia s článkom 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách
(143)
Komisia ďalej skúmala, či by mohla schváliť mechanizmus oslobodenia podľa článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách.
(144)
Podľa Rakúska ponecháva rozdielne znenie kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia a článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách istý priestor na schválenie opatrenia podľa analógie k článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách. Rakúsko uviedlo, že v bode 152 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia sa uvádza:
„Aby boli zníženia harmonizovaných daní alebo oslobodenia od nich, a to najmä tých, ktoré harmonizuje smernica 2003/96/ES, zlučiteľné s článkom 87 Zmluvy o ES, musia byť zlučiteľné s príslušnými platnými právnymi predpismi Spoločenstva a byť v súlade s limitmi a podmienkami stanovenými v týchto predpisoch.“
(145)
Článok 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách znie naproti tomu takto:
„Schémy environmentálnej pomoci vo forme úľavy z environmentálnych daní, ktorá spĺňa podmienky smernice 2003/96/ES, sú zlučiteľné so spoločným trhom v zmysle článku 87 ods. 3 zmluvy a sú oslobodené od notifikačnej povinnosti podľa článku 88 ods. 3 zmluvy za predpokladu, že sú splnené podmienky stanovené v odsekoch 2 a 3 tohto článku.“ (78)
(146)
Rakúsko na základe uvedeného znenia dospelo k záveru, že článok 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách možno pravdepodobne vykladať v širšom zmysle ako bod 152 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia. Rakúsko uviedlo, že bod 152 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia možno prípadne uplatiť len na dane regulované smernicou o dani z energie v rámci pôsobnosti práva Spoločenstva, kým článok 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách vyžaduje iba to, aby mechanizmus oslobodenia obsahoval len minimálnu výšku dane stanovenú smernicou o dani z energie, aj keby nešlo o daň z energie patriacu do pôsobnosti práva Spoločenstva. Podľa Rakúska by sa článok 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách preto mohol uplatňovať na zníženie environmentálnych daní nepatriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva, ktoré by sa mohli označiť za zlučiteľné s jednotným trhom v prípade, ak by sa v rámci všeobecného daňového systému zachovali minimálne sumy splatné za daň z energie. Rakúsko síce namietalo, že príspevky platené v rámci zákona o ekoenergii nepredstavujú dane (79), ale uviedlo, že notifikovaný mechanizmus oslobodenie by sa mohol preskúmať a schváliť v súlade s ustanovením o environmentálnych daniach podľa článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách.
(147)
Podľa Komisie však nie je možné vyvodiť analógiu s článkom 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách. Po prvé, pravidlá uplatniteľné na uvedenú skutkovú podstatu nezodpovedajú pravidlám, ktorých analogické uplatnenie sa požaduje. Zo znenia článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách jednoznačne vyplýva, že tento predpis platí len pre environmentálne dane regulované smernicou o dani z energie. V tomto zmysle je zaradenie ako daň z energie „predpokladom“ pre uplatňovanie článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách. Tento výklad podporuje aj skutočnosť, ktorá vyplýva z logiky systému všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách, že jeho pôsobnosť nemôže presahovať rámec usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia, na ktoré sa odvoláva. Článok 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách preto jednoznačne platí len pre dane z energie regulované smernicou o dani z energie. Ako už bolo uvedené, príspevky hradené v rámci zákona o ekoenergii nepredstavujú environmentálne dane a preto sa na ne neuplatňujú predpisy smernice o dani z energie. Z toho vyplýva, že pravidlá pre dane z energie a pravidlá pre rakúske zásobovacie tarify nie sú porovnateľné. Po druhé, pravidlá uplatniteľné na skutkovú podstatu neobsahujú právne vákuum, ktoré je nezlučiteľné so všeobecnou zásadou práva EÚ a ktoré možno odstrániť prostredníctvom analogického uplatňovania. Zníženie daní alebo samotné porovnateľné opatrenia, na ktoré sa nevzťahuje všeobecné nariadenie o skupinových výnimkách, nie sú nezlučiteľné s právom EÚ, ale vyžadujú len zachovanie všeobecnej notifikačnej povinnosti podľa článku 108 ZFEÚ. Podľa usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia alebo v prípade, ak ich nemožno uplatniť, sa môžu priamo preskúmať podľa článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ a možno ich považovať za zlučiteľné s jednotným trhom. Z toho vyplýva, že pravidlá uplatniteľné na preskúmanie rakúskej schémy o štátnej pomoci neobsahujú právne vákuum nezlučiteľné s právom EÚ.
(148)
Komisia na základe uvedeného dospela k záveru, že medzi príspevkami v rámci dane z ekoenergie a daňami z energie patriacimi do pôsobnosti práva Spoločenstva nenachádza podľa článku 25 všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách nijakú podobnosť a že na základe takejto analógie mechanizmus oslobodenia preto nemôže schváliť.
5.3.4. Zlučiteľnosť na základe článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ
(149)
Komisia konštatuje, že Rakúsko neuviedlo možnosť považovať mechanizmus oslobodenia za zlučiteľný priamo na základe článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ. Keďže členský štát musí uviesť dôvody, na základe ktorých možno stanoviť zlučiteľnosť pomoci (80), a musí preukázať, že boli splnené príslušné podmienky, Rakúsko už z tohto dôvodu nemôže vyvodiť základ pre zlučiteľnosť.
(150)
Komisia napriek tomu preskúmala, či by bolo možné považovať mechanizmus oslobodenia na tomto právnom základe za zlučiteľný.
(151)
Podľa článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ možno „pomoc na rozvoj určitých hospodárskych činností alebo určitých hospodárskych oblastí, za predpokladu, že táto podpora nepriaznivo neovplyvní podmienky obchodu tak, že by to bolo v rozpore so spoločným záujmom“, považovať za zlučiteľnú s jednotným trhom. Podľa judikatúry Súdneho dvora môže Komisia vyhlásiť pomoc za zlučiteľnú s jednotným trhom v prípade, že táto pomoc prispieva k realizácii cieľa spoločného záujmu (81), je potrebná na dosiahnutie tohto cieľa (82) a nemení obchodné podmienky spôsobom, ktorý by bol v rozpore so spoločným záujmom.
(152)
Bežnou praxou Komisie preto je (83), že opatrenia možno vyhlásiť za zlučiteľné priamo podľa článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ, ak sú nevyhnutné a primerané a ak pozitívny vplyv na cieľ spoločného záujmu prevažuje nad negatívnymi vplyvmi na hospodársku súťaž a obchod. Komisia v tejto súvislosti považuje za primerané preskúmať tieto otázky:
1.
Sú ciele opatrenia pomoci jasne definované a predstavujú spoločný záujem?
2.
Navrhla sa pomoc tak, aby splnila cieľ spoločného záujmu? Predovšetkým:
a)
Je opatrenie pomoci vhodným a nevyhnutným nástrojom alebo existujú iné, vhodnejšie nástroje?
b)
Má pomoc motivačný účinok, t. j. ovplyvní táto pomoc správanie podnikov?
c)
Je táto pomoc primeraná, t. j. mohla by sa rovnaká zmena v správaní dosiahnuť aj pri menšej pomoci?
3.
Sú narušenia hospodárskej súťaže a vplyv na obchod obmedzené natoľko, že celková bilancia je pozitívna?
(153)
Podľa informácií Rakúska je toto opatrenie v prvom rade zamerané na ochranu životného prostredia. Ako je uvedené v bodoch 126 až 129, mechanizmus oslobodenia nie je pre však ochranu životného prostredia nijakým prínosom.
(154)
Environmentálny účinok opatrenia sa okrem toho dosiahne prostredníctvom všeobecného zvýšenia zásobovacích taríf, čo by podľa Rakúska nebolo možné bez zaistenia konkurencieschopnosti energeticky náročných podnikov prostredníctvom notifikovaného mechanizmu oslobodenia. Rakúske orgány vo svojich pripomienkach okrem toho uviedli, že cieľom mechanizmu oslobodenia je zvýšiť konkurencieschopnosť energeticky náročných podnikov v Rakúsku voči konkurentom z ostatných členských štátov. Komisia vo svojich rozhodnutiach nikdy neakceptovala, že takáto pomoc by prispievala k cieľu spoločného záujmu.
(155)
Jedinú výnimku predstavuje kapitola 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia. Hoci Komisia akceptuje zníženie environmentálnej dane, požaduje platbu minimálnej daňovej sadzby. Celková suma, ktorú podnik profitujúci zo zníženia dane platí do daňových príjmov, sa tak ďalej zvyšuje s každým spôsobeným znečistením. V danom prípade je však situácia iná. Príspevok sa vypláca od výšky 0,5 % čistej hodnoty produkcie. Ďalšie znečistenia už nepodliehajú nijakým parafiškálnym daniam. Znamená to, že príspevok na spôsobené znečistenie sa znižuje s každou ďalšou jednotkou. Systém tak poskytuje stimul na spotrebu dodatočných zdrojov namiesto ich úspory.
(156)
Komisia preto zastáva názor, že táto pomoc neprispieva k cieľu spoločného záujmu.
(157)
Komisia konštatuje, že podľa judikatúry Súdneho dvora „[…] prevádzková pomoc, teda pomoc, prostredníctvom ktorej má byť podnik zbavený nákladov, ktoré by v rámci svojej správy alebo bežných činností zvyčajne musel znášať, v zásade nepatrí do pôsobnosti článku 92 ods. 3 [súčasný článok 107 ods. 3 ZFEÚ] […]“. (84) Súdny dvor ďalej konštatuje: „Podľa judikatúry táto pomoc zásadne narušila hospodárske podmienky v odvetviach, v ktorých sa poskytuje, bez toho, aby bola vhodná na dosiahnutie účelov stanovených v ustanoveniach o výnimkách“. (85) V súvislosti s daným prípadom sa Komisia domnieva, že mechanizmus oslobodenia predstavuje prevádzkovú pomoc, keďže oslobodzuje zvýhodnené podniky od platenia časti ich nákladov na nákup elektriny, ktoré by za bežných okolností museli znášať v rámci svojej obchodnej činnosti.
(158)
Komisia sa preto domnieva, že prevádzková pomoc v nijakom prípade nie je vhodným politickým nástrojom na dosiahnutie tohto cieľa, aj keby konkurencieschopnosť bola cieľom v spoločnom záujme.
(159)
Pokiaľ ide o environmentálne dane, Komisia akceptovala obmedzenú výnimku z tejto zásady, pričom však mala na zreteli konkrétny cieľ. Zníženie environmentálnych daní a oslobodenie od nich v prospech konkrétnych hospodárskych odvetví alebo kategórií podnikov je podľa kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia prípustné, ak umožňujú vyššie zdanenie iných podnikov, takže dochádza k celkovo lepšej internalizácii nákladov a k lepšej ochrane životného prostredia. Komisia sa preto domnieva, že takáto pomoc sa môže preukázať ako potrebná s cieľom nepriamo pozastaviť negatívne externé vplyvy, pretože umožňuje zavedenie, resp. zachovanie relatívne vysokých vnútroštátnych environmentálnych daní.
(160)
Komisia však konštatuje, že príspevky na podporu ekoenergie, od ktorých by zvýhodnené podniky mali byť v rámci notifikovanej schémy oslobodené, nie sú environmentálnymi daňami v zmysle bodu 70 ods. 14 a bodu 151 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia. Dane sú poplatky, ktoré sa odvádzajú do všeobecného štátneho rozpočtu. Príspevky, od ktorých by mali byť zvýhodnené podniky v rámci notifikovanej schémy oslobodené, sa však neodvádzajú do všeobecného štátneho rozpočtu. Naopak, používajú sa výlučne na financovanie príspevkov stredisku OeMAG, ktoré výrobca ekoenergie podporuje prostredníctvom zásobovacích taríf. Tieto príspevky preto nie sú environmentálnymi daňami.
(161)
Komisia sa domnieva, že možnosť výnimky zo všeobecného pravidla o prevádzkovej pomoci stanoveného v usmerneniach o pomoci na ochranu životného prostredia by sa mala vykladať reštriktívne. Ako výnimka by sa preto kapitola 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia mala obmedzovať na environmentálne dane.
(162)
Ako už bolo uvedené, Komisia konštatuje, že uplatňovanie kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia na parafiškálne poplatky by bolo v rozpore s cieľmi týchto pravidiel a cieľmi smernice o dani z energie so zreteľom na dane z energie patriace do pôsobnosti práva Spoločenstva. Takýto prístup by okrem toho mohol viesť k všeobecnému uplatňovaniu týchto ustanovení na parafiškálne poplatky v oblasti životného prostredia (napr. parafiškálne poplatky za odpad atď.). Takéto rozsiahle uplatňovanie presahuje pôsobnosť a ciele kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia.
(163)
V dôsledku toho sa Komisia domnieva, že prevádzková pomoc, ktorá sa môže poskytovať vo forme zníženia parafiškálnych poplatkov, nie je vhodným nástrojom na zlepšenie ochrany životného prostredia. Komisia konštatuje, že podmienky uvedené v kapitole 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia doteraz neuplatňovala na ostatné typy daní a parafiškálnych poplatkov.
(164)
Komisia okrem toho konštatuje, že rozsah environmentálnej dane, aj keď sa uplatňuje znížená daňová sadzba, je priamo úmerný rozsahu znečistenia životného prostredia spôsobeného daným podnikom. Aj pri uplatňovaní zníženej sadzby dane je environmentálna daň pre podniky aj naďalej stimulom na ochranu zdrojov. V danom prípade sa však tento príspevok obmedzuje od určitej výšky. Znečistenie nad tento rámec sa už nezdaňuje. Prostredníctvom mechanizmu oslobodenia stráca parafiškálny poplatok akúkoľvek motiváciu ekologického prístupu.
(165)
V prípade, že by sa prevádzková pomoc vo forme zníženia parafiškálnych poplatkov uznala za vhodný politický nástroj, Komisia ďalej konštatuje, že na preskúmanie nevyhnutnosti a primeranosti takejto prevádzkovej pomoci by bolo potrebné posúdenie, ktoré by bolo porovnateľné so skúmaním zníženia environmentálnych daní nepatriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva podľa kapitoly 4 usmernení o pomoci na ochranu životného prostredia (86), keďže posudzovanie daní nepatriacich do pôsobnosti práva Spoločenstva podľa kapitoly 4 odráža všeobecné zásady podrobného hospodárskeho hodnotenia uplatniteľného podľa článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ.
(166)
Podľa týchto ustanovení musí členský štát predložiť informácie o hospodárskych odvetviach alebo kategóriách príjemcov pomoci, na ktorých sa vzťahuje oslobodenie/zníženie, o situácii hlavných príjemcov pomoci v každom dotknutom hospodárskom odvetví, ako aj o tom, ako môže zdaňovanie ovplyvniť ochranu životného prostredia. Oslobodené odvetvia by mali byť riadne opísané a mal by byť poskytnutý zoznam najväčších príjemcov v každom odvetví (posudzovať najmä obrat, trhový podiel a výšku daňového základu) (87). Komisia musí na základe týchto informácií preskúmať, či je zníženie environmentálnych daní alebo oslobodenie od nich nevyhnutné a primerané. Pokiaľ ide o kritérium nevyhnutnosti, výber príjemcov pomoci musí byť založený na objektívnych a transparentných kritériách; neznížená environmentálna daň musí viesť k podstatnému zvýšeniu výrobných nákladov, ktoré nemožno preniesť na spotrebiteľov bez toho, aby viedlo k významnému zníženiu predaja (88). Pokiaľ ide o primeranosť pomoci, každý členský štát musí preukázať, že každý jednotlivý príjemca zaplatí časť vnútroštátnej úrovne zdaňovania, ktorá je všeobecne ekvivalentná environmentálnej výkonnosti každého jednotlivého príjemcu, že odvádza minimálne 20 % vnútroštátnej dane, keď nie je možné odvodiť nižšiu sadzbu, a že zníženia alebo oslobodenia sú podmienené uzavretím dohôd zameraných na dosiahnutie cieľov v oblasti ochrany životného prostredia (89).
(167)
Komisia však konštatuje, že Rakúsko ani napriek viacerým výzvam Komisie nepredložilo uvedené informácie (90). Komisia následne nemohla preskúmať, či bola táto pomoc nevyhnutná a primeraná, alebo akým spôsobom by prispela k ochrane životného prostredia.
(168)
Rakúsko okrem toho nemohlo preukázať ani to, že mechanizmus oslobodenia má stimulujúci účinok.
(169)
Komisia poukazuje na skutočnosť, že podľa judikatúry Súdneho dvora hrozí pri prevádzkovej pomoci takéhoto typu narušenie hospodárskej súťaže a môže mať negatívny vplyv na obchodné podmienky (91). V danom prípade sa narušenie hospodárskej súťaže zintenzívni, pretože podniky, ktoré môžu uplatniť mechanizmus oslobodenia, už dostávajú prevádzkovú pomoc vo forme zníženia daní v rámci zdaňovania energie. Poskytnutie druhej prevádzkovej pomoci, ktorá je navyše časovo neobmedzená, by mohlo narušiť hospodársku súťaž a obchod spôsobom, ktorý by bol v rozpore so spoločným záujmom.
(170)
Komisia preto dospela k záveru, že mechanizmus oslobodenia nemožno na základe článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ považovať za zlučiteľný s jednotným trhom.
5.4. Záver
(171)
Komisia so zreteľom na uvedené skutočnosti preskúmala podporu výrobcov ekoenergie, ako aj mechanizmus oslobodenia pre energeticky náročné podniky. Pokiaľ ide o podporu výrobcov ekoenergie, Komisia konštatuje, že toto opatrenie klasifikovala vo svojom rozhodnutí z 22. júla 2009 ako štátnu pomoc zlučiteľnú s jednotným trhom. Pokiaľ ide o mechanizmus oslobodenia, ktorý bol predmetom formálneho zisťovania, Komisia konštatovala, že aj toto opatrenie predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Podľa Komisie však v prípade mechanizmu oslobodenia, ktorý predstavuje čistú prevádzkovú pomoc, neprichádza do úvahy nijaká výnimka zo všeobecnej zásady zákazu štátnej pomoci stanovená v ZFEÚ.
Komisia po zohľadnení všetkých informácií, ktoré mala k dispozícii, dospela k záveru, že štátnu pomoc, ktorú Rakúsko plánuje poskytnúť energeticky náročným podnikom, nemožno klasifikovať ako zlučiteľnú s jednotným trhom
PRIJALA TOTO ROZHODNUTIE:
Článok 1
Štátna pomoc vo forme čiastočného oslobodenia od povinnosti nakupovať ekoenergiu, ktorú Rakúsko plánuje poskytnúť energeticky náročný podnikom, nie je zlučiteľná s jednotným trhom.
Pomoc sa preto nemôže poskytnúť.
Článok 2
Do dvoch mesiacov od uverejnenia tohto rozhodnutia oznámi Rakúsko Komisii, aké opatrenia boli prijaté s cieľom splniť uvedené rozhodnutie.
Článok 3
Toto rozhodnutie je určené Rakúsku.
V Bruseli 8. marca 2011